ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
19

Először is az a tény, hogy a gyógyszertárak tulajdonjogát kizárólag gyógyszerészi képesítéssel rendelkező természetes személyek (a továbbiakban: gyógyszerészek) és kizárólag gyógyszerész tagokból álló üzemeltető társaságok számára tartják fenn, nem csupán az olasz jogrendben van így, hanem a tagállamok többségében is. Így a Bizottság álláspontját ez utóbbiak tekintetében is egységes jelleggel kellene meghatározni, elkerülve ezzel az egyes tagállamok, illetve az egyes jogrendek közötti különbségtételt.
41

Az ezen kérdésekről való határozathozatal érdekében először is hangsúlyozni kell, hogy mivel a 44/2001 rendelet immár felváltotta a Dán Királyság kivételével a tagállamok közötti kapcsolatokban a Brüsszeli Egyezményt, a Bíróságnak ezen egyezményre vonatkozó értelmezése az említett rendeletre is vonatkozik, amennyiben ezen rendelet és a Brüsszeli Egyezmény rendelkezései egyenértékűnek minősíthetőek. Ehhez hozzá kell fűzni, hogy az említett rendelettel létrehozott rendszerben e rendelet 15. cikke (1) bekezdésének c) pontja ugyanazt a helyet foglalja el, és ugyanazt a – gyengébb fél érdekeit védő – szerepet tölti be, mint a Brüsszeli Egyezmény 13. cikke első bekezdésének 3. pontja.
7

A Bizottság 2004. május 19-én elfogadta a vitatott határozatot. Azt a kérdést illetően, hogy az első és a második támogatás (a továbbiakban: vitatott támogatások) az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett „állami támogatásokat” képeznek-e, a vitatott határozat indokolásának (75)–(79) preambulumbekezdése a következőket tartalmazza: „(75) A [vitatott támogatások] közfinanszírozás útján, egyedi vállalkozásnak, név szerint a WAM SpA-nak nyújtott kedvezményes kölcsönök formájában valósultak meg. Ezek a hozzájárulások javították a támogatás kedvezményezettjének pénzügyi helyzetét. A tagállamok közötti kereskedelem befolyásolásának lehetőségével kapcsolatosan az Európai Bíróság rámutatott, hogy még abban az esetben is, ha a támogatás célja az EU-n kívüli export, a támogatás érintheti a Közösségen belüli kereskedelmet. Továbbá, tekintettel azon piacok kölcsönös összefüggésére, amelyeken a Közösség vállalkozásai működnek, lehetséges, hogy az ilyen támogatás torzítja a versenyt a Közösségen belül. (76) A WAM SpA-nak világszerte vannak leányvállalatai. Többen közülük szinte az összes EU-tagállam valamelyikében, például Franciaországban, Hollandiában, Finnországban, Nagy-Britanniában, Dániában, Belgiumban és Németországban rendelkeznek székhellyel. A panaszos nevezetesen kiemelte, hogy a WAM SpA egyesült királyságbeli és írországi leányvállalatával, a WAM Engineering Ltd-del áll nagyon komoly versenyben a Közösségen belüli piacon, és hogy sok megrendelést veszít el az olasz társaság javára. Továbbá, a közösségi vállalkozások közötti kifelé irányuló versennyel kapcsolatban kiderült, hogy a második támogatás által finanszírozott programot, amely célja a Kínába való kereskedelmi behatolás [helyesen: a Kína piacára történő belépés] támogatása, a WAM SpA-nak és az általa 100%-ban ellenőrzött helyi vállalatnak, a WAM Bulk Handling Machinery Shangai Co Ltd-nek közösen kellett megvalósítania. (77) Az [Európai Bíróság] ítélkezési gyakorlata szerint, még ha a kedvezményezett az EU-n, az EGT-n és a csatlakozó országokon kívül exportálja is majdnem a teljes termelését, mindazonáltal az exporttevékenységek támogatása érintheti a tagállamok közötti kereskedelmet. (78) A szóban forgó ügyben megállapítást nyert továbbá, hogy a külföldi értékesítések 1995 és 1999 között a WAM SpA teljes éves forgalmának 52–57,5%-át jelentették, amelyek kétharmada az EU-n [belülre] irányult (tényleges számokban körülbelül 10 millió [euró], 5 millió [euróval] szemben). (79) Ezért attól a ténytől függetlenül, hogy a [vitatott támogatások] az EU más tagállamaiba irányuló vagy az EU-n [kívülre] irányuló exportot támogat[ják]-e, az[ok] képes[ek] a tagállamok közötti kereskedelmet befolyásolni, és ezért vonatkozik rá[juk] [az EK] 87. [cikk] (1) bekezdése.”
19

A hivatkozott irányelv 40. cikke előírja: „[…] (3) Ha egy tagállam illetékes hatóságai megállapítják, hogy a területükön fiókteleppel rendelkező vagy a szolgáltatásnyújtás szabadsága alapján üzleti tevékenységet folytató vállalkozás nem tartja be az e tagállamban rá vonatkozó jogi előírásokat, előírják az érintett vállalkozás számára, hogy a jogellenességet orvosolja. (4) Ha a szóban forgó vállalkozás nem hozza meg a szükséges intézkedéseket, az érintett tagállam illetékes hatóságai tájékoztatják erről a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságait. Ez utóbbi hatóságok a lehető leghamarabb meghozzák a megfelelő intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy az érintett vállalkozás megszüntesse a jogellenességet. Az intézkedések természetéről értesítik az érintett tagállam illetékes hatóságait. (5) Ha a vállalkozás a székhelye szerinti tagállam által hozott intézkedések ellenére, vagy azért, mert ezek az intézkedések nem bizonyulnak megfelelőnek, illetve hiányoznak abban a tagállamban, továbbra is megsérti az érintett tagállamban hatályban lévő jogszabályokat, ez utóbbi – miután értesítette a székhely szerinti tagállam illetékes hatóságait – megfelelő intézkedéseket hozhat annak érdekében, hogy megakadályozza vagy szankcionálja a további jogsértéseket, beleértve az olyan – a szigorúan szükséges mértékre korlátozódó – intézkedéseket is, amelyek megtiltják a vállalkozás számára, hogy területén új biztosítási szerződéseket kössön. A tagállamok biztosítják, hogy területeiken az ilyen intézkedések meghozatalához szükséges okiratokat a biztosítási vállalkozások részére kézbesítsék. (6) A (3), (4) és (5) bekezdés rendelkezései nem befolyásolják az érintett tagállamok szükséghelyzet esetére szóló jogkörét, amely szerint megfelelő intézkedéseket hozhatnak a jogellenességek területükön történő megelőzése érdekében. E jogkör magában foglalja azt a lehetőséget is, hogy megtilthatják a biztosítóintézeteknek új biztosítási szerződések kötését területükön. (7) A (3), (4) és (5) bekezdés rendelkezései nem érintik a tagállamok jogsértések szankcionálására vonatkozó jogkörét területeiken. […]”
23

Következésképpen még ha feltételezzük is, hogy a vitatott határozat közvetlenül érinti M. Sahlstedtet és társait, az e határozattal szemben benyújtott kereset elfogadhatóságához az is kellene, hogy a határozat őket személyükben is érintse.
5)

Felmerülnek-e általános aggályok az olyan nemzeti szabályozással szemben, amelynek értelmében nem áll be a kártérítési kötelezettség, ha a károsult szándékosan vagy gondatlanságból elmulasztotta a jogorvoslat igénybevételét a károk elhárítása érdekében, ha figyelembe vesszük azt a szempontot, hogy a tagállamok az állam közösségi jogi felelőssége tekintetében a károk megtérítésére vonatkozó feltételeket úgy kötelesek kialakítani, hogy azok nem lehetnek kedvezőtlenebbek, mint azok, amelyek a hasonló jellegű, nemzeti jogon alapuló igényekre vonatkoznak, valamint nem lehetnek olyanok, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé tegyék a kártérítésben való részesülést? Felmerülnek-e aggályok ezzel az »elsődleges jog védelmének elsőbbségével« szemben akkor is, ha arra az a fenntartás vonatkozik, hogy annak az érintettől elvárhatónak kell lennie? Elvárható-e ez a közösségi jog értelmében akkor is, ha az eljáró bíróság a szóban forgó közösségi jogi kérdéseket a […] Bíróság […] elé előzetes döntéshozatalra történő előterjesztésük nélkül előreláthatólag nem tudná megválaszolni, vagy ha már folyamatban van az EK 226. cikk szerinti kötelezettségszegés megállapítása iránti eljárás?”
52

Ezenfelül ez a lista olyan létesítményeket sorol fel, amelyek földrajzi elhelyezkedést tekintve Görögország teljes területét képviselik, ideértve többek között az athéni, a peloponnészoszi és a krétai kórházakat, de azt is meg kell állapítani, hogy a lista a szakterületeket tekintve is széles körű skálán mozog, ideértve többek között általános kórházakat, gyermekkórházakat, a rákos betegeket kezelő kórházakat, valamint egy szülészetet is.
Az EK 43. és az EK 48. cikkel ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely alapján a valamely tagállamban belföldi illetőségű társaság által egy másik tagállamban székhellyel rendelkező, vezető testületi tag társaságnak fizetett kamatok osztaléknak minősülnek, és így adókötelesek, amennyiben az adózási időszak kezdetén a kamattal terhelt kölcsön teljes összege magasabb, mint a befizetett jegyzett tőke adózás utáni tartalékkal növelt összege, míg ha ugyanilyen körülmények között e kamatokat olyan vezető testületi tagnak fizetik, amely ugyanabban a tagállamban székhellyel rendelkező társaság, azok nem minősülnek osztaléknak, és így nem adókötelesek.

A belföldi illetőségű leányvállalatok között a vezető testületi tagként kölcsönt nyújtó társaság letelepedési helye alapján alkalmazott ilyen eltérő bánásmód ugyanis korlátozza a letelepedés szabadságát, mivel az kevésbé vonzóvá teszi a más tagállamokban letelepedett társaságok számára, hogy e szabadságukat gyakorolják, aminek folytán e társaságok lemondhatnak arról, hogy az ezen intézkedést hozó tagállamban társaságot irányítsanak, sőt akár arról is, hogy leányvállalatot szerezzenek meg, alapítsanak vagy tartsanak fenn az említett tagállamban.

Még ha az említett szabályozás által előírt ezen értékhatár alkalmazásának a visszaélésszerű magatartással szembeni küzdelem is a célja, az mindenképpen meghaladja az ezen cél eléréséhez szükséges mértéket, mivel azokra az esetekre is vonatkozik, amelyekben az érintett ügylet nem tekinthető egyértelműen mesterséges képződménynek. Ugyan a külföldi illetőségű társaságoknak fizetett kamatok osztaléknak minősülnek, amennyiben túllépik ezen értékhatárt, nem lehet kizárni, hogy e minősítés a teljes függetlenség feltételei között nyújtott kölcsönök után fizetett kamatokra is vonatkozik.

(vö. 23., 32–34. pont és a rendelkező rész)
A 2000/17 irányelvvel módosított, a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388 hatodik irányelv 18. cikke (1) bekezdésének d) pontjával és 22. cikkével ellentétes a hozzáadottérték-adó bevallások kijavításának és a hozzáadottérték-adó megállapításának azon gyakorlata, amely egyfelől a tagállamok által a hatodik irányelv 18. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében előírt formalitásokból eredő kötelezettségek, másfelől pedig az ugyanezen irányelv 22. cikkének (2) és (4) bekezdéséből eredő nyilvántartási és bevallási kötelezettségek megszegését a levonási jog megtagadásával szankcionálja a fordított adózási eljárás alkalmazása esetén.

Ugyanis a tagállam által a hatodik irányelv 18. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében előírt formalitásoknak az adóalany általi megsértése nem foszthatja meg az utóbbit levonási jogától, mivel az adósemlegesség elve megköveteli, hogy az előzetesen felszámított hozzáadottérték-adó levonását biztosítsák, ha az anyagi jogi követelmények teljesülnek, még ha egyes alaki követelményeknek nem is tesz eleget az adóalany.

Továbbá a tagállamok által annak érdekében megtett intézkedéseket, hogy biztosítani lehessen, hogy az adóalanyok betartsák a bevallással és az adófizetéssel kapcsolatos kötelezettségeket, illetve hogy megállapíthassanak más kötelezettségeket is, amelyeket szükségesnek ítélnek az adó megfelelő megállapítása és az adócsalás megakadályozása érdekében, nem lehet úgy alkalmazni, hogy szisztematikusan megkérdőjelezzék a hozzáadottérték-adó levonásához való jogot. Márpedig a kijavítás és a megállapítás olyan gyakorlata, amely az adóalany nyilvántartási és bevallási kötelezettségeinek megszegését a levonási jog megtagadásával szankcionálja, egyértelműen meghaladja azt a mértéket, amely szükséges azon célkitűzés eléréséhez, hogy biztosítani lehessen e kötelezettségek megfelelő teljesítését a hatodik irányelv 22. cikkének (7) bekezdése értelmében, tekintve hogy a közösségi jog nem akadályozza meg a tagállamokat abban, hogy adott esetben a jogsértés súlyosságával arányos bírságot vagy pénzbüntetést szabjanak ki a hivatkozott kötelezettségek megszegésének szankcionálása céljából. A hivatkozott gyakorlat túlmegy a hozzáadottérték-adó megfelelő megállapításának és az adócsalás megakadályozásának biztosításához szükséges mértéken is, mivel e gyakorlat az adólevonási jog elveszítéséhez is vezethet, ha a bevallásnak az adóhatóság általi kijavítása csak azon jogvesztő határidő elteltét követően történik meg, amely az adóalanynak a levonás elvégzése tekintetében rendelkezésére áll.

(vö. 62–63., 65–68., 72. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
—

ha kiderül, hogy a szénhidrogének véletlen tengerbe ömlésekor keletkezett hulladék ártalmatlanításának költségeit az említett alap nem vállalja át, vagy az adott káreseményre előírt felső határ kimerítése miatt nem vállalhatja át, és ha a felelősség említett korlátozása és/vagy a felelősség alóli mentesülés miatt a tagállam jogrendszere – ideértve a nemzetközi egyezményekből eredő szabályozást is – megakadályozza, hogy e költségeket a hajó tulajdonosa és/vagy bérlője viselje még abban az esetben is, ha e személyek a 75/442 irányelv 1. cikkének c) pontja értelmében birtokosnak „tekintendők”, akkor az ilyen nemzeti jogrendszernek az irányelv 15. cikke megfelelő átültetésének érdekében lehetővé kellene tennie, hogy az említett költségeket azon termék gyártója viselje, amelyből az így kiömlött hulladék származik. Mindazonáltal a szennyező fizet elvvel összhangban az ilyen gyártó csak akkor kötelezhető a költségek viselésére, ha tevékenységével hozzájárult a hajótörés okozta szennyezés bekövetkezésének veszélyéhez.
A videokamera-felvevők csak akkor sorolhatók be a vám- és a statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló 2658/87 rendelet I. mellékletében található Kombinált Nómenklatúra 85254099 vámtarifaalszáma alá, ha a kamerától vagy a beépített mikrofontól eltérő, egyéb külső forrásból származó képek és hangok felvételére szolgáló funkció (DV-in funkció) a vámkezelés időpontjában aktív, vagy – még akkor is, ha a gyártó nem szándékozott e jellemzőt kiemelni – ha ezen időpontot követően az említett funkciót bármely, különleges szakértelemmel nem rendelkező felhasználó bármikor könnyen aktiválni tudja a készülék egyszerű beállításával, anélkül hogy a videokamera-felvevőt lényegesen meg kellene változtatni. Az utólagos aktiválás esetén az is szükséges, hogy miután az aktiválást elvégezték, a videokamera-felvevő egyrészt az olyan egyéb videokamera-felvevőkhöz hasonlóképpen működjön, amelyekben a DV-in funkció már a vámkezelés időpontjában aktív, másrészt önállóan is működőképes legyen. E feltételek meglétének ellenőrizhetőnek kell lennie a vámkezelés időpontjában. A nemzeti bíróság feladata annak értékelése, hogy e feltételek teljesülnek-e. Amennyiben e feltételek nem teljesülnek, akkor a videokamera-felvevőket a Kombinált Nómenklatúra 85254091 vámtarifaalszáma alá kell besorolni.

(vö. 25–27. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
C-253/07. sz. ügy

Canterbury Hockey Club

és

Canterbury Ladies Hockey Club

kontra

The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(a High Court of Justice [England & Wales], Chancery Division [Egyesült Királyság] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„Hatodik HÉA-irányelv — Adómentességek — Sportolással összefüggő szolgáltatásnyújtások — Sportot végző személyek részére nyújtott szolgáltatások — Jogi személyiséggel nem rendelkező egyesületek és jogi személyek részére nyújtott szolgáltatások — Bennfoglaltság — Feltételek”

A Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2008. október 16. I ‐ 7824

Az ítélet összefoglalása

Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – A hatodik irányelvben meghatározott adómentességek (77/388 tanácsi rendelet, 13. cikk, A. rész, (1) bekezdés, m) pont) Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Forgalmi adók – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – A hatodik irányelvben meghatározott adómentességek (77/388 tanácsi rendelet, 13. cikk, A. rész, (1) bekezdés, m) pont)
C-298/07. sz. ügy

Bundesverband der Verbraucherzentralen und Verbraucherverbände – Verbraucherzentrale Bundesverband eV

kontra

deutsche internet versicherung AG

(a Bundesgerichtshof [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„2000/31/EK irányelv — Az 5. cikk (1) bekezdésének c) pontja — Elektronikus kereskedelem — Szolgáltatásait az interneten kínáló szolgáltató — Elektronikus levél”

D. Ruiz-Jarabo Colomer főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2008. május 15. I ‐ 7843

A Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2008. október 16. I ‐ 7855

Az ítélet összefoglalása

Jogszabályok közelítése – Elektronikus kereskedelem – 2000/31 irányelv – Az interneten keresztül történő szolgáltatásnyújtás

(2000/31 európai parlamenti és tanácsi rendelet, 5. cikk, (1) bekezdés, c) pont)

A belső piacon az információs társadalommal összefüggő szolgáltatások, különösen az elektronikus kereskedelem, egyes jogi vonatkozásairól szóló 2000/31 irányelv 5. cikke (1) bekezdésének c) pontját akként kell értelmezni, hogy a szolgáltató a szolgáltatás igénybe vevőjével, az utóbbival való szerződéskötést megelőzően az elektronikus levelezési címe mellett egyéb információkat is köteles közölni, amelyek gyors kapcsolatfelvételt, valamint közvetlen és hatékony kommunikációt tesznek lehetővé. Ezen információk között nem kell feltétlenül szerepelnie a telefonszámnak. Az elektronikus kapcsolatfelvevő adatlap is megfelel, amelynek segítségével a szolgáltatás igénybe vevője az interneten a szolgáltatóhoz fordulhat, és amelyre az utóbbi elektronikus levélben válaszol, azon helyzeteket kivéve, amikor a szolgáltatás igénybe vevője, aki a szolgáltatóval való, elektronikus úton történő kapcsolatfelvételt követően nem fér hozzá az elektronikus hálózathoz, az utóbbitól nem elektronikus kommunikációs csatornához való hozzáférést kér.

(vö. 40. pont és a rendelkező rész)
Az EK 81. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalom hatálya alá tartozáshoz az szükséges, hogy a megállapodás „célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása” legyen. E feltételnek a „vagy” kötőszó által jelzett vagylagos jellege miatt először is meg kell vizsgálni a megállapodás tulajdonképpeni célját, figyelembe véve azt a gazdasági környezetet, amelyben alkalmazásra kerül. Annak értékeléséhez, hogy valamely megállapodást az EK 81. cikk (1) bekezdése tilt-e, felesleges tehát a megállapodás tényleges hatásainak figyelembevétele, amennyiben nyilvánvaló, hogy annak célja a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása. Amennyiben azonban e megállapodás rendelkezéseinek elemzése nem tár fel a verseny tekintetében elegendő károssági fokot, meg kell vizsgálni a megállapodás hatásait, és a megállapodás megtiltásához olyan tényezők együttes megléte szükséges, amelyek azt bizonyítják, hogy a verseny működése érezhetően akadályozva vagy korlátozva volt, illetve torzult. A „cél általi jogsértések” és a „hatás általi jogsértések” közötti megkülönböztetés azon körülménnyel függ össze, hogy a vállalkozások közötti összejátszás bizonyos formái már természetüknél fogva úgy tekinthetők, hogy károsak a rendes verseny megfelelő működésére.

Annak megállapításához, hogy valamely megállapodás az EK 81. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalom hatálya alá tartozik-e, rendelkezéseinek tartalmát és az általa elérni kívánt célkitűzéseket kell figyelembe venni. E tekintetben még ha feltételezzük is, hogy bizonyított, hogy a megállapodásban részes felek a versenyt korlátozó bármilyen szubjektív szándék nélkül, valamely ágazati válság hatásainak orvoslása érdekében cselekedtek, az ilyen megfontolások az említett rendelkezés alkalmazásakor nem relevánsak. Valamely megállapodás ugyanis versenykorlátozó célúnak tekinthető akkor is, ha célja nem csupán a verseny korlátozása, hanem más, jogszerű célokat is követ.

Nem lehet helyt adni azon érvelésnek, miszerint a versenytárs vállalkozások közötti megállapodás célja nem az, hogy torzítsa a versenyt, és károsítsa a fogyasztók jólétét, hanem hogy a termelési kapacitástöbblet csökkentésével – de nem megszüntetésével – racionalizáljon valamely tevékenységi ágazatot az ott fennálló verseny erősítése érdekében. Az ilyen megfontolásokat csak az EK 81. cikk (3) bekezdése keretében lehet adott esetben megvizsgálni az ugyanezen cikk (1) bekezdésében foglalt tilalom alóli mentesség megszerzése érdekében.

(vö. 19–21. pont)
1)

Az Olasz Köztársaság – mivel az éves és többéves állami költségvetés megállapításáról szóló, 2003. december 24-i 350. sz. törvény (2004. évi költségvetési törvény) (legge n. 350, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato [legge finanziaria 2004]) 2. cikkének (44) bekezdésével a 2002. évre kiterjesztette az éves és többéves állami költségvetés megállapításáról szóló, 2002. december 27-i 289. sz. törvény (2003. évi költségvetési törvény) (legge n. 289, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato [legge finanziaria 2003]) 8. és 9. cikkében előírt adóamnesztiát, illetve ezt követően úgy rendelkezett, hogy egyértelműen és általánosan lemond a 2002-es adóévben teljesített adóköteles ügyletek ellenőrzéséről – nem teljesítette a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó-rendszer: egységes adóalap-megállapításról szóló, 1977. május 17-i 77/388/EGK hatodik irányelv 2. és 22. cikkét 2007. január 1-jével hatályon kívül helyező és annak helyébe lépő, a közös hozzáadottértékadó-rendszerről szóló, 2006. november 28-i 2006/112/EK tanácsi irányelv 2. cikke (1) bekezdésének a), c) és d) pontjából, illetve 193–273. cikkéből, valamint az EK 10. cikkből eredő kötelezettségeit.
A versenyvizsgák alkalmassági listára felvett sikeres pályázóit e minőségükben semmiféle, a kinevezéshez való szerzett jog nem illeti meg, felvételük csupán lehetőség, besorolásuk pedig a kinevezésüknek van alárendelve, amelyet a kinevezésre jogosult hatóságnak van joga kezdeményezni. Ebből következik, hogy a versenyvizsgák sikeres pályázói, akiket 2004. május 1-je, vagyis a tisztviselők személyzeti szabályzatát és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételeket módosító 723/2004 rendelet hatályba lépése előtt vettek alkalmassági listára, de ezen időpontot követően neveztek ki próbaidős tisztviselővé, semmiféle szerzett jogra nem hivatkozhatnak annak érdekében, hogy az e rendeletben előírt új besorolási szempontok alkalmazása helyett a versenyvizsga-kiírásban szereplő besorolási fokozat tiszteletben tartását kérjék, mivel a bizonyos felvételi feltételek tiszteletben tartásához való jogot kiváltó tényállás nem valósult meg az említett rendelet hatálybalépéséig. E megállapítások érvényesek azokra is, akiket 2004. május 1-je előtt vettek fel próbaidős tisztviselőként, azonban kinevezésükre csak ezen időpont után került sor.

A versenyvizsgák sikeres pályázói, akiket 2004. május 1-je, vagyis a tisztviselők személyzeti szabályzatát és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételeket módosító 723/2004 rendelet hatályba lépése előtt vettek alkalmassági listára, de ezen időpontot követően neveztek ki próbaidős tisztviselővé, a vitatott határozatok alapjául szolgáló jogi aktus jogszerűségének vitatása céljából nem hivatkozhatnak az adminisztrációtól a kinevezésük előtt kapott, a versenyvizsga-kiírásban szereplő szempontok szerinti besorolásra vonatkozó tájékoztatásra, amely mindazonáltal tartalmazott a személyzeti szabályzat új rendelkezései alapján történő besorolás lehetőségére való utalást is. Ugyanis, még ha úgy tekintjük is e tájékoztatást, mint az adminisztrációtól származó pontos ígéretet, amely alkalmas arra, hogy jogos bizalmat ébresszen a címzettekben, az érintettek akkor sem hivatkozhatnának a bizalomvédelem elvére valamely új rendelkezés alkalmazásával szemben, főleg olyan területen nem, ahol a jogalkotó széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik. A közigazgatási aktusok nem korlátozhatják a jogalkotó mozgásterét, és nem is szolgálhatnak a jogszerűség olyan mércéjeként, amelyhez a jogalkotónak alkalmazkodnia kell.

(vö. 90–92. pont)