ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Az engedélyezési irányelv „Elektronikus hírközlő hálózatokra és elektronikus hírközlési szolgáltatásokra vonatkozó általános felhatalmazás” című 3. cikke így rendelkezik: „(1) A tagállamok biztosítják az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának szabadságát, az ebben az irányelvben foglalt feltételekre is figyelemmel. E céllal összhangban, a tagállamok nem akadályozhatnak meg egy vállalkozást elektronikus hírközlő hálózatok vagy elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásában, kivéve ha ez a Szerződés 46. cikkének (1) bekezdésében meghatározott okokból szükséges. Az elektronikus hírközlő hálózatok szolgáltatása, illetve az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása – a 6. cikk (2) bekezdésében említett egyedi kötelezettségek, illetve az 5. cikkben említett használati jogok sérelme nélkül – csak általános felhatalmazás tárgyát képezheti. Az érintett vállalkozástól megkövetelhető, hogy nyújtson be jelentést, de nem írható elő számára, hogy mielőtt a felhatalmazásból eredő jogokat gyakorolná, a nemzeti szabályozó hatóság kifejezett határozatát vagy bármely egyéb közigazgatási intézkedésének iratait szerezze be. Az egyes esetekben szükséges bejelentést követően a vállalkozás megkezdheti tevékenységét, szükség esetén az 5., 6. és 7. cikk használati jogokra vonatkozó rendelkezéseire is figyelemmel. […]”
70

Negyedszer, azon körülményt illetően, hogy az 1049/2001 rendelet (15) preambulumbekezdése hangsúlyozza, hogy a rendeletnek nem célja, és nem is következménye a dokumentumokhoz való hozzáférésre vonatkozó nemzeti joganyag módosítása, e körülmény – az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 57. pontjában kifejtettekkel ellentétben – nem befolyásolja a rendelet 4. cikkének (5) bekezdése számára elismerendő hatályt. Ugyanis, az említett preambulumbekezdést összességében, illetve a rendelet kapcsolódó 5. cikkével együttesen értelmezve, e preambulumbekezdés kizárólag arra emlékeztet, hogy a nemzeti hatóságok birtokában lévő dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmeket – az 5. cikk által felállított, valamint az EK 10. cikkben előírt jóhiszemű együttműködésre vonatkozó kötelezettség által megszabott követelmények sérelme nélkül – továbbra is az e hatóságokra alkalmazandó nemzeti rendelkezések szabályozzák, nem pedig az 1049/2001 rendelet rendelkezései, még akkor is, ha e dokumentumok a közösségi intézményektől származnak.
37

Az Unió tagállamai közötti jogharmonizáció szintje és különösen a nemzeti adóhatóságok együttműködését célzó olyan közösségi jogi intézkedések miatt, mint például a 77/799 irányelv, a határon átnyúló jellemzőkkel rendelkező, de a Közösségen belül megvalósuló gazdasági tevékenységek valamely tagállam által történő adóztatása nem mindig hasonlítható össze a tagállamok és a harmadik országok közötti kapcsolatokban zajló gazdasági tevékenységek adóztatásával (a C-446/04. sz., Test Claimants in the FII Group Litigation ügyben 2006. december 12-én hozott ítélet [EBHT 2004., I-11753. o.] 170. pontja). Emellett a Bíróság álláspontja szerint nem zárható ki, hogy a tagállam bizonyítani tudja, hogy a harmadik országokból származó vagy oda irányuló tőkemozgás korlátozása valamely okból indokolt olyan esetekben, amikor ezen ok nem alkalmas arra, hogy megfelelően indokolja a tagállamok közötti tőkemozgás korlátozását (a fent hivatkozott Test Claimants in the FII Group Litigation ügyben hozott ítélet 171. pontja).
19

E rendelet (2)–(4) preambulumbekezdésének szövege a következő: „(2) 2000. október 17-én a tagállamok kormányai Tanács keretében ülésező képviselőinek állásfoglalása minimum biztonsági követelményeket vezetett be az útlevelek tekintetében. Helyénvaló ezen állásfoglalásnak most egy közösségi intézkedéssel történő felülvizsgálata a célból, hogy az útlevelekre és úti okmányokra vonatkozó fokozott, harmonizált biztonsági előírások elérésével azok meghamisítással szembeni védelme biztosított legyen. Ezzel egyidejűleg az útlevelekbe és úti okmányokba biometrikus azonosítókat kell beilleszteni annak érdekében, hogy az okmány és annak valódi birtokosa között megbízható kapcsolat jöjjön létre. (3) A biztonsági jellemzők harmonizálása és a biometrikus azonosítók beillesztése a jövőbeni európai szintű fejlődés fényében fontos lépést jelent az új elemek használata felé; a csalárd felhasználás elleni védelem biztosításához való fontos hozzájárulásként biztonságosabbá válnak az úti okmányok, és megbízhatóbb kapcsolat létesül az útlevél vagy úti okmány és annak birtokosa között. A Nemzetközi Polgári Repülési Szervezet (ICAO) előírásait és különösen a 9303-es dokumentumban megállapított, a géppel olvasható úti okmányokra vonatkozó előírásokat figyelembe kell venni. (4) Ez a rendelet a tagállamok útlevelei és úti okmányai biztonsági jellemzőinek – beleértve a biometrikus azonosítókat is – összehangolására korlátozódik. Az okmányok tárolóelemében található adatokhoz való hozzáférésre felhatalmazott hatóságok és szervek kijelölése a nemzeti jogszabályok szerint történik, a közösségi jog, az európai uniós jog, valamint a nemzetközi megállapodások vonatkozó rendelkezéseire is tekintettel.”
105

Következésképpen a német kormány szerint a fent hivatkozott Fossi-ügyben hozott ítéletben és a fent hivatkozott Tinelli-ügyben hozott ítéletben megállapított kritériumok most is érvényesek. A jogvita tárgyát képező nyugdíjak – amelyek a lakóhelyüket elhagyni kényszerült személyekről szóló jogi szabályozásból erednek, és amelyek az eltelt idő ellenére még most is betöltik a második világháború következményei által érintett személyek német társadalomba való integrációjára vonatkozó céljukat – a fent hivatkozott ítéletekben megfogalmazott kritériumok szerint „háború áldozatai számára nyújtott ellátások rendszerének” minősül.
48

Egyébiránt, még ha feltételezzük is, hogy garantálható, hogy a szóban forgó anyagokat tényleg ismételten felhasználják takarmányozás céljából – mivel a puszta szándék ezen anyagok takarmányozási célú felhasználására, még ha ezt előzetesen írásban igazolják is, egyáltalában nem tekinthető hasonlónak ahhoz, mint ha e célból ténylegesen fel is használnák –, főként a jelen ítélet 36. és 37. pontjából következik, valamely anyag felhasználási módja nem meghatározó abból a szempontból, hogy hulladéknak minősül-e, vagy sem. Következésképpen abból az egyetlen körülményből, hogy a szóban forgó anyagokat ismételten fel fogják használni, nem lehet arra következtetni, hogy nem tekinthetők az irányelv értelmében „hulladéknak”.
39

A Laval 2004. december 7-én keresetet nyújtott be az Arbetsdomstolen-hez a Byggnads, a Byggettan és az Elektrikerna ellen annak megállapítása iránt, hogy mind a blokád, mind pedig a valamennyi építési területét sújtó szolidaritási fellépés jogellenes, és a bíróság rendelje el azok beszüntetését. A társaság azt is kérte, hogy e szakszervezeteket kötelezzék az általa elszenvedett károk megtérítésére. A kérdéseket előterjesztő bíróság 2004. december 22-i határozatával elutasította a Laval ideiglenes intézkedés iránti kérelmét, amely arra irányult, hogy szüntessék be e kollektív fellépéseket.
17

Először is véleménye szerint a jogvita tárgyát képező rendelkezés (1) bekezdésének a) és b) pontjában „az ártalmatlanítási vagy hasznosítási tevékenységre” és „az ártalmatlanítási vagy hasznosítási műveletekre” történő hivatkozások, mivel azokat „a [22/97. sz. törvényerejű rendelet] B. és C. melléklete szerinti” meghatározás pontosítja, különbségtételt vezetnek be egyrészt az általánosságban értendő ártalmatlanítási vagy hasznosítási műveletek, másrészt az említett törvényerejű rendelet B. és C. mellékletében kifejezetten előírt műveletek között. Így a 22/97. sz. törvényerejű rendelet A. melléklete által érintett anyagok, tárgyak vagy javak, amelyeket a birtokosuk az e törvényerejű rendelet B. mellékletében foglaltaktól eltérő ártalmatlanítási műveleteknek vagy az annak C. mellékletében foglaltaktól eltérő hasznosítási műveleteknek vet alá, arra szán vagy kíván szánni, kikerülnek a hulladékká minősíthetőség alól, ennélfogva pedig a hulladékgazdálkodási jogszabályok hatálya alól.
12

R. R. L. Eind az e kérelmet vizsgáló adminisztratív bizottság előtt kijelentette, hogy a Hollandiába való visszatérése óta szociális segélyben részesült, és nem végzett, nem is keresett munkát, mivel beteg volt. Azt is kijelentette azonban, hogy volt interjún a Banenmarkton (Állásbörze) a munkaerőpiacra való visszatérése érdekében, és hogy egy második interjúra vár. Az is kiderül az aktából, hogy R. R. L. Eind rendelkezik betegségbiztosítással Hollandiában.
11

A 88/407 irányelv 5. cikkének (1) bekezdése szerint azon tagállam, amelynek a területén a spermagyűjtő- vagy -tároló központ található, biztosítja, hogy az ezen irányelv 3. cikkében előírt engedélyt csak akkor adják meg, ha az említett irányelv A. mellékletének a központok engedélyezésére és felügyeletére vonatkozó rendelkezéseit betartják, és ha a spermagyűjtő- vagy -tároló központ ugyanezen irányelv egyéb rendelkezéseinek is eleget tesz. Ezen 5. cikk (1) bekezdése értelmében a tagállam azt is biztosítja, hogy a hatósági állatorvos felügyeli e rendelkezések betartását és visszavonja az engedélyt, ha egy vagy több rendelkezést nem tartanak be.
Keywords

Summary



Keywords

Közös Vámtarifa – Vámtarifaszámok – A vámkezelést követően aktiválható DV‑in funkcióval rendelkező videokamera‑felvevők

Summary

A videokamera‑felvevők csak akkor sorolhatók a vám‑ és a statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló 2658/87 rendelet I. mellékletében szereplő Kombinált Nómenklatúra 8525 40 99 vámtarifaalszáma alá, ha a kamerától vagy a beépített mikrofontól eltérő, egyéb külső forrásból származó képek és hangok felvételére szolgáló funkció (DV‑in funkció) a vámkezelés időpontjában aktív, vagy – még akkor is, ha a gyártó nem szándékozott e jellemzőt kiemelni – ha ezen időpontot követően az említett funkciót bármely, különleges szakértelemmel nem rendelkező felhasználó bármikor könnyen aktiválni tudja a készülék egyszerű beállításával anélkül, hogy a videokamera‑felvevőt lényegesen meg kellene változtatni. Az utólagos aktiválás esetén az is szükséges, hogy miután az aktiválást elvégezték, a videokamera‑felvevő egyrészt hasonlóképpen működjön az olyan egyéb videokamera‑felvevőkhöz, amelyekben a DV‑in funkció már a vámkezelés időpontjában aktív, másrészt önállóan is működőképes legyen. E feltételek meglétét a vámkezelés időpontjában kell vizsgálni. A nemzeti bíróság feladata annak értékelése, hogy e feltételek teljesülnek‑e. Amennyiben e feltételek nem teljesülnek, akkor a videokamera‑felvevőket a Kombinált Nómenklatúra 8525 40 91 vámtarifaalszáma alá kell besorolni.

(vö. 35., 44. pont és a rendelkező rész)
Keywords

Summary



Keywords

Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Az energiatermékek és a villamos energia adóztatása – 2003/96 irányelv

(92/12 tanácsi irányelv, 3. cikk, (1) és (3) bekezdés és 2003/96 tanácsi irányelv, 2. cikk, (1) bekezdés, b) pont és 2. cikk, (4) bekezdés, b) pont)

Summary

Az energiatermékek és a villamos energia közösségi adóztatási keretének átszervezéséről szóló 2003/96 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy az nem tiltja az olyan nemzeti szabályozást, amely a kenőolajokat sújtó adót ír elő, amennyiben ezeket nem tüzelő-, fűtő– vagy üzemanyagként való felhasználásra szánják, illetve nem ekként kínálják eladásra vagy felhasználásra. Ugyanis, még ha a nem tüzelő‑, fűtő‑ vagy üzemanyagként felhasznált kenőolajok a 2003/96 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének b) pontja szerinti „energiatermékek” fogalmába tartoznak is, ezeket ugyanezen irányelv ugyanezen cikke (4) bekezdése b) pontjának első franciabekezdése kifejezetten kizárja az irányelv hatálya alól, következésképpen e termékek nem tartoznak a harmonizált jövedéki adó rendszerébe. E körülményekre figyelemmel meg kell állapítani, hogy a hivatkozott kenőolajok nem minősülnek a jövedékiadó‑köteles termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről és e termékek tartásáról, szállításáról és ellenőrzéséről szóló 92/12 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének első franciabekezdésében felsorolt termékeknek, ily módon az e cikk (3) bekezdése első albekezdésének megfelelően a tagállamok fenntartják a jogot arra, hogy adókat vezessenek be vagy tartsanak fenn e termékekre is, amennyiben ezen adók nem eredményeznek határátlépési formaságokat a tagállamok közötti kereskedelemben.

(vö. 43–45. pont és a rendelkező rész)
C-240/06. sz. ügy

A Fortum Project Finance SA

által indított eljárás

(a Korkein hallinto-oikeus [Finnország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„Az EK 56. cikk (1) bekezdése — 69/335/EGK irányelv — A 12. cikk (1) bekezdésének a) és c) pontja — Kivétel a vagyoni hozzájárulás kettős adóztatásának tilalma alól — Más tagállambeli társaság részére részvények útján teljesített vagyoni hozzájárulás — Részvénycsere — Vagyonátruházási illeték”

Y. Bot főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2007. július 5. I - 9415

A Bíróság ítélete (első tanács), 2007. október 25. I - 9433

Az ítélet összefoglalása

Adórendelkezések – Jogszabályok harmonizálása – Tőkefelhalmozást terhelő közvetett adók – A tőketársaságokra kivetett tőkeilleték

(69/335 tanácsi irányelv, 12. cikk, (1) bekezdés, a) és c) pont)

A tőkeemelést [helyesen: tőkefelhalmozást] terhelő közvetett adókról szóló 69/335 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy 12. cikke (1) bekezdésének c) pontját nem lehet olyan illeték kivetésére alkalmazni, mint a finnországi vagyonátruházási illeték, ha az értékpapírokat vagyoni hozzájárulásként ruházták át olyan tőketársaságra, amely saját részvényeket bocsát ki ezen átruházás ellenértékeként. A szóban forgó irányelv 12. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében az ilyen illeték kivethető.

Míg a 69/335 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontja a vagyoneszközök sajátos kategóriáira vonatkozik, tehát egyrészt az értékpapírokra, másrészt pedig az ingatlanokra és az üzleti vagy cégértékre, ugyanezen 12. cikk (1) bekezdésének c) pontját általában a vagyoneszközökre, tehát „bármely vagyoneszközre” kell alkalmazni, és az átruházási illeték kivetését azon feltételnek rendeli alá, hogy e vagyoneszközöket „[ne] a társasági részesedés fejében [ruházzák] át”. E körülményekre figyelemmel, a hatékony érvényesülés elve értelmében a „bármely vagyoneszköznek” a 69/335 irányelv 12. cikke (1) bekezdésének c) pontjában szereplő fogalma csak a 12. cikk (1) bekezdésének a) és b) pontjában szereplőktől, tehát az „értékpapíroktól” és az „üzleti vagy cégértéktől vagy ingatlantól” eltérő jellegű vagyoneszközökre vonatkozhat. Ugyanis a 69/335 irányelv 12. cikke (1) bekezdése c) pontjának olyan értelmezése, hogy a „bármely vagyoneszközbe” beleértendők az ugyanezen 12. cikk (1) bekezdésének a) és b) pontjában szereplő vagyoneszközök is, teljes egészében magába olvasztaná e pontok tartalmát, és e pontokat megfosztaná mind értelmüktől, mind hasznosságuktól.

(vö. 37–39., 43. pont és a rendelkező rész)
A 94/74 irányelvvel módosított, a jövedékiadó-köteles termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről és e termékek tartásáról, szállításáról és ellenőrzéséről szóló 92/12 irányelv 14. cikke (1) bekezdésének első mondata szerinti „elháríthatatlan külső ok”(vis maior) fogalma olyan, az adóraktár engedélyesén kívülálló, rendkívüli és előre nem látható körülményekre vonatkozik, amelyeknek a következményei az adóraktár engedélyese által tanúsított minden gondosság ellenére elkerülhetetlenek. Az a feltétel, amely szerint e körülményeknek az adóraktár engedélyesén kívülállóknak kell lenniük, nem korlátozódik a tőle anyagi, illetve fizikai értelemben kívülálló körülményekre, hanem az olyan körülményekre is kiterjed, amelyek objektíve nem állnak az adóraktár engedélyesének ellenőrzése alatt, illetőleg annak felelősségi körén kívül esnek.

A termékek egy részét érő olyan veszteségek, amelyek az olajvezetékből kiszivárgott termék folyékony állaga és az azt felfogó talaj jellemzői miatt következtek be, amelyek megakadályozták a kiszivárgott termék talajból való visszanyerését, a 94/74 irányelvvel módosított, a jövedékiadó-köteles termékekre vonatkozó általános rendelkezésekről és e termékek tartásáról, szállításáról és ellenőrzéséről szóló 92/12 irányelv 14. cikke (1) bekezdésének második mondata értelmében nem tekinthetők a „termékek természetéből adódó veszteségeknek”. Ugyanis e rendelkezés, szövege szerint csak a termékek természetéből adódó olyan veszteségekre alkalmazandó, amelyek egyes, taxatív módon felsorolt tevékenységek keretében következtek be, így a szállítás során. Míg a termékek természetéből adódó veszteségek fogalma magában foglalhatja az ún. „technikai” veszteségeket, a véletlen események folytán bekövetkező veszteségekre ez a fogalom nem terjeszthető ki. Másfelől, mivel az ilyen természetes veszteségekre vonatkozóan előírt adómentesség különbözik a 92/12 irányelv 14. cikke (1) bekezdésének első mondata értelmében a váratlan esemény vagy elháríthatatlan külső ok miatt bekövetkezett veszteségekre vonatkozó mentesítéstől, az előbbi adómentesség nem értelmezhető kiterjesztő módon úgy, hogy az vonatkozzon az olyan helyzetekre, amelyekben azon feltételek, amelyek az utóbbi mentesítés megadásához szükségesek, nem teljesülnek.

(vö. 42–44. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
C-372/06. sz. ügy

Asda Stores Ltd

kontra

Commissioners of Her Majesty’s Revenue and Customs

(a VAT and Duties Tribunal, London [Egyesült Királyság] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„A Közösségi Vámkódex — Végrehajtási intézkedések — 2454/93/EGK rendelet — 11. melléklet — Áruk nem preferenciális származása — Televízió-vevőkészülék — A lényeges feldolgozás vagy megmunkálás fogalma — A hozzáadott érték kritériuma — Érvényesség és értelmezés — EGK-Törökország társulási megállapodás — A Társulási Tanács 1/95 határozata — Közvetlen hatály — Értelmezés”

A Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2007. december 13. I - 11228

Az ítélet összefoglalása

Áruk eredete – Meghatározás – Lényeges feldolgozás vagy megmunkálás (2913/92 tanácsi rendelet, 24. és 249. cikk; 2454/93 bizottsági rendelet, 11. melléklet) Áruk eredete – Meghatározás – Lényeges feldolgozás vagy megmunkálás (2913/92 tanácsi rendelet, 24. cikk; 2454/93 bizottsági rendelet, 11. melléklet) Nemzetközi megállapodások – Az EGK–Törökország társulási megállapodás – Vámunió (Az EGK–Törökország társulási megállapodáshoz csatolt kiegészítő jegyzőkönyv, 47. cikk, (1)–(3) bekezdés; az EK–Törökország Társulási Tanács 1/95 határozata, 44–47. cikk) Nemzetközi megállapodások – Az EGK–Törökország társulási megállapodás – Vámunió (Az EK–Törökország Társulási Tanács 1/95 határozata, 47. cikk) Nemzetközi megállapodások – Az EGK–Törökország társulási megállapodás – Vámunió (Az EGK–Törökország társulási megállapodáshoz csatolt kiegészítő jegyzőkönyv, 47. cikk, (2) bekezdés; az EK–Törökország Társulási Tanács 1/95 határozata, 46. és 47. cikk)
Még ha van is bizonyos átfedés a közösségi védjegyről szóló 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése b)–d) pontjában felsorolt, a védjegy lajstromozását feltétlen kizáró okok alkalmazási köre között, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésében felsorolt lajstromozást kizáró okok egymástól függetlenek, és önálló vizsgálatot igényelnek. A fentieken túl az említett kizáró okokat a mindegyikük mögött meghúzódó közérdek tükrében kell értelmezni, és a valamennyi kizáró ok vizsgálata során figyelembe vett közérdek eltérő megítéléseket jeleníthet meg, sőt kell, hogy megjelenítsen a szóban forgó kizáró ok tekintetében.

E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja mögött meghúzódó közérdek fogalma nyilvánvalóan összemosódik a védjegy azon alapvető funkciójával, amely biztosítja a fogyasztó vagy a végső felhasználó számára a védjeggyel jelölt áru vagy szolgáltatás származásának azonosíthatóságát, lehetővé téve számára, hogy összetévesztés veszélye nélkül meg tudja különböztetni azokat a máshonnan származó áruktól vagy szolgáltatásoktól.

Így valamely védjegy megkülönböztető képességét kizárólag annak a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett leíró jellege elemzésén keresztül nem lehet értékelni anélkül, hogy az ne tartalmazná az említett rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontjában foglalt kizáró ok önálló vizsgálatát. Ugyanis egy ilyen vizsgálat elmulasztja az ezen rendelkezés által konkrétan védeni kívánt közérdek figyelembevételét, azaz a védjeggyel jelölt áruk vagy szolgáltatások származása azonosíthatóságának biztosítását.

Ezenfelül az a feltétel, amely szerint a leíró jellegű elemekből álló védjegy megfelelhet a lajstromozáshoz szükséges feltételeknek, ha a szó a mindennapi nyelvhasználatban bevetté vált, és ennélfogva önálló jelentésre tett szert, a 40/94 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontja szempontjából releváns, az nem alkalmazható ugyanezen rendelkezés b) pontjával kapcsolatban. Ugyanis bár az említett feltétel elősegíti annak kizárását, hogy valamely védjegyet áruk és szolgáltatások leírására használjanak, nem teszi lehetővé annak eldöntését, hogy valamely védjegy képes-e biztosítani a fogyasztó vagy a végső felhasználó számára a védjeggyel jelölt áruk vagy szolgáltatások származásának azonosíthatóságát.

(vö. 54–56., 58–59., 61–62. pont)
A helyi hurok hozzáférési díjainak meghatározása érdekében ugyanis figyelembe kell venni azokat a költségeket, amelyeket a bejelentett üzemeltetőnek kellett viselnie a helyi infrastruktúra létesítése érdekében elvégzett beruházások keretében. E tekintetben a befektetett tőkéhez kapcsolódó kamatok az e tőkéből származó hasznot jelentik, ha azt nem fektették volna be a helyi hurokba, míg a kölcsönök kamatai a helyi hurok létesítéséhez elvégzett beruházások keretében történő adósságvállalás költségét jelentik. Ami a helyi hálózat kiépítéséhez használt befektetett eszközök értékcsökkenését illeti, amelynek a figyelembevétele lehetővé teszi ezen eszközök valós értéke csökkenésének kifejezését, az a bejelentett üzemeltető által a helyi hurok létesítése érdekében vállalt beruházásokkal függ össze, és következésképpen a 2887/2000 rendelet 3. cikkének (3) bekezdésében előírt árképzési elvnek megfelelően figyelembe veendő üzemeltetési költségek közé tartozik.

A helyi hurok átengedéséről szóló 2887/2000 rendelet 4. cikke (1) és (2) bekezdésének rendelkezéseiből következik, hogy a bejelentett üzemeltetők helyi hurok átengedéséért felszámított díjainak vizsgálata során, tekintettel az említett rendelet 3. cikkének (3) bekezdésében megállapított díjazási elvre, a nemzeti szabályozó hatóságok az e díjak különböző szempontjainak értékelését lefedő, és az árak, azaz a javasolt díjak módosítására is kiterjedő jogkörrel rendelkeznek. E kiterjedt jogkör vonatkozik a bejelentett üzemeltetők által viselt költségekre is, mint például a befektetett tőkével kapcsolatos kamatok és a befektetett eszközök értékcsökkenése, azok számítási alapjára, valamint az említett költségek számviteli igazolási modelljeire is.

(vö. 159. pont és a rendelkező rész 6. pontja)