Ebben az összefüggésben a „Dublin III” rendelet 27. cikkének (1) pontja nem értelmezhető akként, hogy azzal ellentétes egy ilyen szabályozás azon egyetlen tény folytán, hogy annak a bíróságnak, amelyhez az átadásra vonatkozó határozattal szemben jogorvoslati kérelmet nyújtottak be, figyelembe kell vennie egy, az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben olyan körülményeket, amelyek későbbiek nem csak e határozat elfogadásánál, hanem az érintett személynek az említett határozat alkalmazásában történő átadásánál is. Az ilyen körülmények természetesen nem lehetnek relevánsak az e rendeletben foglalt szabályok alkalmazása szempontjából, amelyek, a rendelet 29. cikkének (1) és (2) bekezdéséhez hasonlóan, a visszavételi eljárás lefolytatását az átadás előtt szabályozzák. Ugyanakkor az átadás végrehajtása, amely az átadásra vonatkozó határozat egyszerű konkrét megvalósításának minősül, önmagában nem alapozza meg véglegesen azon állam felelősségét, amelynek az érintett személyt átadták.

A 604/13 rendelet 24. cikkét akként kell értelmezni, hogy olyan helyzetben, mint amely az alapügyben szerepel, amikor harmadik ország állampolgárát, azt követően, hogy valamely első tagállamban nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be, átadták e tagállamnak egy második tagállamban benyújtott új kérelem elutasítását követően, majd tartózkodásra jogosító engedély nélkül visszatért e második tagállam területére, ezen állampolgár tekintetében folytatható visszavételi eljárás, és e személy nem adható át újból az első tagállamnak ilyen eljárás lefolytatása nélkül.

Ami az ezen eljárás megfelelő lefolytatása során követendő szabályokat illeti, emlékeztetni kell arra, hogy noha e rendelet 23. cikke olyan helyzeteket szabályoz, amelyekben az új, nemzetközi védelem iránti kérelmet a megkereső tagállamban nyújtották be, e rendelet 24. cikke azon esetekre vonatkozik, amelyekben e tagállamban egyetlen új kérelmet sem nyújtottak be (lásd ebben az értelemben: 2017. április 5‑iAhmed végzés, C‑36/17, EU:C:2017:273, 26. pont). Következésképpen egy olyan személy tekintetében, mint aki az alapügyben szerepel, aki, azt követően, hogy nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be valamely tagállamban, jogellenesen visszatér egy másik tagállam területére, anélkül hogy ott új, nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtana be, alkalmazható a „Dublin III” rendelet 24. cikkében előírt eljárás.

Az a körülmény, hogy az ilyen személy a második tagállamban történő első tartózkodás során már benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelmet, amelyet az e rendelet 26. cikkének (1) bekezdésében előírt keretek között elutasítottak, nem módosíthatja ezt az elemzést. Az a tény továbbá, hogy a határozat, amellyel az érintett tagállam területén történő első tartózkodás alkalmával benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelmet elutasították, az illetékes bíróság előtt még folyamatban lévő jogorvoslati eljárás tárgyát képezi, nem zárhatja ki a „Dublin III” rendelet 24. cikkének az alkalmazását olyan helyzetben, mint amely az alapügyben szerepel, mivel az e fellebbezés benyújtásához fűződő halasztó hatály hiányában e határozatot úgy kell tekinteni, mint amely kifejti az e rendeletből következő joghatásait, tehát amely a nemzetközi védelem iránti kérelem benyújtásával megindult igazgatási eljárás lezárását vonja magával.

Egyébiránt, tekintve, hogy az uniós jogalkotó e rendelet 24. cikkében különös eljárást írt elő az olyan, harmadik ország állampolgárai tekintetében, mint aki az alapügyben szerepel, amely eljárás többek között annak szorgalmazására irányul, hogy a megkeresett tagállam kötelező határidőkön belül, amelyek lejárta befolyásolhatja ezen állampolgár helyzetét, mivel az nem átadható valamely másik tagállamnak ezen eljárás megfelelő lefolytatása nélkül, az e személy tekintetében a korábbiakban hozott, átadásra vonatkozó határozat alapján járjon el, amelyet a múltban már végrehajtottak.

(lásd: 46–48., 50., 51., 55. pont, és a rendelkező rész 2. pontja)