ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

A Parlament személyzeti főigazgatósága „Adminisztratív Irányítási Igazgatóságán” az „Egyéni jogosultságok és bérek” egység vezetője 2011. október 13‑i feljegyzésében jelezte a felperes felé, hogy a Parlament rendelkezésére álló adatok alapján feltételezhető, hogy jogosult volt a francia hatóságok által nyújtott, eltartott gyermek utáni támogatásra, és kérte, hogy nyújtson be a helyzetére vonatkozó igazolást a lakóhelye szerinti Caisse d’allocations familiales‑tól (családtámogatási pénztár, a továbbiakban: CAF), azaz akár a folyósításról, akár a folyósítás megtagadásáról szóló igazolást. A feljegyzés ezt követően jelezte, hogy amennyiben ezt az igazolást nem nyújtja be 2011. október 31‑ig, először is az addig folyósított, eltartott gyermek után járó támogatás összegét csökkentik a felperes által a CAF‑től feltételezhetően kapott támogatás összegével, és másodszor az adminisztráció a felperes aktáját részletesen felülvizsgálja, valamint adott esetben a jogalap nélkül kifizetett valamennyi összeg visszatérítését elvégzi.
106

A Közszolgálati Törvényszék e tekintetben elsősorban megállapítja, hogy – tekintettel az ANS által elvégzett vizsgálat megállapításaira – a felperes nem tölthette be továbbra is álláshelyét. Másodsorban, a 2012. január 11‑i feljegyzésből kitűnik – amely feljegyzés tartalmát a jelen ítélet 27. pontja tartalmazza –, hogy a felperes más álláshelyre történő áthelyezése is lehetetlennek bizonyult. Harmadsorban, a jogorvoslati szerv létrehozásáról szóló törvény 12. cikke (7) bekezdésének szövegéből kitűnik, hogy a jogorvoslati szerv előtt folyamatban lévő eljárás nem bír felfüggesztő hatállyal. Negyedsorban, mivel a Tanács főtitkárára nézve nem voltak kötelezőek az ANS által végzett vizsgálat megállapításai, a jogorvoslati szerv határozata sem volt rá nézve kötelező, amely utóbbi határozatai kizárólag a biztonsági tanúsítványokról szóló törvény alkalmazási körében kötelező erejűek és amely határozatok nem kérdőjelezhetik meg a vitatott határozat jogszerűségét. E feltételek mellett a Tanács nem vétett nyilvánvaló mérlegelési hibát, amikor úgy döntött, hogy anélkül hajtja végre a vitatott határozatot, hogy megvárná a fellebbezési eljárás végét.
A személyzeti szabályzat 12. cikke az együttműködési kötelezettség egyik sajátos kifejeződésének minősül, amely nemcsak azt írja elő a tisztviselőnek, hogy az tartózkodjon az olyan viselkedéstől, amely rossz fényt vet a beosztására, és csorbítja az intézménynek és annak hatóságainak tekintélyét, hanem azt is, hogy minden gyanún felül álló magatartást tanúsítson annak érdekében, hogy mindig megmaradjon az intézmény és ezen tisztviselő között fennálló bizalmi viszony.

A munkaszerződések megkötésére jogosult hatóságot még az ideiglenes alkalmazott fegyelmi ok miatti elbocsátásának megalapozására alkalmas hiba esetén sem kötelezi semmi arra, hogy az érintettel szemben fegyelmi eljárást indítson, ahelyett hogy a szerződésnek az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 47. cikkének c) pontjában előírt felmondásának lehetőségéhez folyamodna. Annak megválasztása, hogy az ideiglenes alkalmazott szerződését az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételeknek a fegyelmi eljárásról szóló 49–50a. cikke helyett inkább az említett alkalmazási feltételek 47. cikkének c) pontja alapján szünteti meg, az adminisztráció széles mérlegelési jogkörébe tartozik.

(lásd az 54. pontot)

az Elsőfokú Bíróság fent hivatkozott Dejaiffe kontra OHIM ügyben hozott ítéletének 38. pontja;

az Európai Unió Törvényszéke fent hivatkozott Longinidis kontra Cedefop ügyben hozott ítéletének 100. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.
Ezért ha a székhelyre történő újrabeosztásról szóló határozat olyan intézkedésnek minősül, amely hátrányosan érinti az Európai Külügyi Szolgálat (EKSZ) ideiglenes alkalmazottját, az EKSZ-nek az Európai Unió Alapjogi Chartája 41. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján a határozat meghozatala előtt megfelelően meg kell hallgatnia az érintettet. E tekintetben az EKSZ-nek kell bizonyítania, hogy az érintett a székhelyre történő azonnali újrabeosztásról szóló esetleges határozattal és a határozat mögött húzódó indokokkal kapcsolatban is megfelelően ismertetni tudta álláspontját.

A személyzeti szabályzatnak az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 11. cikke alapján az egyéb alkalmazottakra is alkalmazandó 26. cikkéből nem következik, hogy az adminisztráció köteles lenne a tisztviselőt érintő igazgatási vizsgálatról készült jelentést közlését követően iktatni a tisztviselő személyi aktájában. A személyzeti szabályzat „Fegyelmi eljárások” című IX. cikkében foglalt igazgatási eljárásokra vonatkozó rendelkezések pedig még azt a kötelezettséget sem írják elő, hogy a jelentés teljes tartalmát ismertetni kellene az érintettel. Egyrészt ugyanis a személyzeti szabályzat IX. melléklete 1. cikkének (3) bekezdése és 2. cikkének (1) bekezdése értelmében az arról szóló határozatot lehet csatolni a személyi aktába, hogy az igazgatási vizsgálatot további eljárás nélkül iktatják, feltéve hogy az érintett ezt kifejezetten kéri. Másrészt a személyzeti szabályzat IX. melléklete 2. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az adminisztráció a vizsgálat lezárásakor tájékoztatja az érintett személyt, és csak a vizsgálati jelentés következtetéseit közli vele. Ez a rendelkezés azt is tartalmazza, hogy az érintett kérésére és a harmadik felek jogos érdekeinek védelmére is figyelemmel az adminisztrációnak közölnie kell az érintettel az ellene felhozott állításokhoz közvetlenül kapcsolódó dokumentumokat.

(lásd az 50. és 51. pontot)
Nem kizárólag azt a kérelmet kell segítségnyújtás iránti kérelemnek minősíteni, amelyet a magát pillanatnyilag tisztviselői vagy alkalmazotti minősége és az általa ellátott feladatok miatt őt vagy családját érő fenyegetés, becsületsértés, rágalmazás, illetve személye vagy vagyona elleni támadás áldozatának tartó tisztviselő vagy alkalmazott nyújtott be, hanem a tisztviselők minden arra irányuló kérelmét is, hogy a kinevezésre jogosult hatóság a személyzeti szabályzat 24. cikkével kapcsolatos okból határozatot hozzon vagy kártérítést fizessen számukra, akkor is, ha a felróható magatartást már abbahagyták.

E célból elégendő, ha az intézményétől a személyzeti szabályzat 24. cikke alapján védelmet igénylő tisztviselő vagy alkalmazott a személyzeti szabályzat 90. cikke (1) bekezdésének megfelelően ilyen értelmű kérelmet nyújt be, és bizonyítékkezdeményt szolgáltat azon támadások valóságosságára vonatkozóan, amelyek célpontjának tekinti magát. Ilyen körülmények esetén a szóban forgó intézmény feladata a megfelelő intézkedések meghozatala, így különösen a panasz alapjául szolgáló tényeknek a panaszossal folytatott együttműködésben történő megállapítására irányuló vizsgálat lefolytatása. A segítségnyújtási kötelezettség magában foglalja többek között azt a kötelezettséget, hogy az adminisztráció alaposan, gyorsan és bizalmasan vizsgálja meg a lelki zaklatásra vonatkozó panaszokat, és tájékoztassa a panaszost a panaszát követően tett intézkedésekről.

(lásd a 31. és 32. pontot)

Közszolgálati Törvényszék: Klug kontra EMEA ítélet, F‑35/07, EU:F:2008:150, 74. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; Faita kontra EGSZB F‑92/11, EU:F:2013:130, 48. pont.
79

E tekintetben meg kell állapítani, hogy az ilyen megfogalmazás – ahogy azt az EKSZ is elfogadja – félreértésre ad okot. Mindamellett, ahogy az ellenkérelemben foglalt magyarázatokból kitűnik, az EKSZ e megjegyzéssel nem arra utalt – ellentétben azzal, amit a felperesek állítanak –, hogy a megszüntetett, életkörülmények után nyújtott támogatás semmi esetre sem biztosítható újra. A megtámadott határozat preambulumbekezdései ezzel szemben pontosan kifejtik, hogy a felülvizsgálat éves gyakorlat, amely „magában foglalja az alkalmazási helyeken tapasztalható életkörülmények elemzését annak meghatározása céljából, hogy azok megegyeznek‑e, vagy továbbra is megegyeznek‑e az Unióban szokásos életkörülményekkel”, és adott esetben a kinevezésre jogosult hatóság ezen értékelés alapján úgy dönt, „hogy nem nyújtható életkörülmények után nyújtott támogatás, vagy hogy azt (újra) be kell vezetni”. Ellentétben azzal, amit a felperesek állítanak, a kinevezésre jogosult hatóság megközelítése egyáltalán nem ellentmondásos. Mindenesetre a felperesek által kifogásolt, vélhetően akár téves állítás nincs hatással a megtámadott határozat jogszerűségére, amelynek az indokolása egyébiránt megfelelő.
27

Noha a jelen ügyben nem nyert bizonyítást, hogy a megtámadott határozatot a felperessel szemben indított eljárás lefolytatását követően hozták meg, ez nem változtat azon, hogy e határozat kedvezőtlenül befolyásolja a felperes helyzetét, mivel e határozat eredményeképpen megfosztják a Frontexnél fennálló munkaviszonya folytatásának lehetőségétől. Márpedig a védelemhez való jog, ahogyan azt már az uniós bíróság által általánosan alkalmazandóként elismert Charta 41. cikke is rögzíti (L kontra Parlament ítélet, T‑317/10 P, EU:T:2013:413, 81. pont), magában foglalja – egyúttal szélesebb körre is kiterjedően – az említett cikk (2) bekezdésének a) pontjában előírt, mindenkit megillető azon eljárási jogosultságot, hogy az őt hátrányosan érintő egyedi intézkedések meghozatala előtt meghallgassák (lásd ebben az értelemben: Franciaország kontra People’s Mojahedin Organization of Iran ítélet, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, 65. pont; M.‑ítélet, C‑277/11, EU:C:2012:744, 81–83. pont; Bizottság kontra Kadi ítélet, C‑584/10 P, C‑593/10 P és C‑595/10 P, EU:C:2013:518, 98. és 99. pont). Következésképpen a Frontex a Charta 41. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján köteles volt lehetővé tenni a felperes számára, hogy a megtámadott határozat meghozatala előtt észrevételeit érdemben előadja. Márpedig a Frontex egyáltalán nem vitatja, hogy nem tette lehetővé a felperes számára, hogy e határozat meghozatala előtt meghallgassák.
74

A felperes azt is vitatja, hogy az ERA köteles lett volna megszüntetni az álláshelyét annak érdekében, hogy megfeleljen a költségvetési és pénzügyi előirányzatok célkitűzéseinek. E tekintetben a felperes rámutat, hogy az Ügynökség a 2013. évi költségvetésében két tisztviselői állás létesítését irányozta elő, és kifogásolta, hogy a három álláshely megszüntetésére irányuló szándék csak az AST csoportba tartozó álláshelyeket sújtotta. A felperes rámutat ezentúl, hogy a Bizottság 2014–2016‑os időszakra vonatkozó többéves személyzeti politikával kapcsolatos véleményében kétségtelenül szorgalmazta a személyi állomány 2%‑os csökkentését, kimutatta azonban a létszámtervben előírt álláshelyek betöltési arányának romlását is, tekintve, hogy az Ügynökségen belül 144‑ből csak 139 álláshelyet töltöttek be. Márpedig mivel az ERA 2010 óta négy‑hat be nem töltött álláshellyel rendelkezett, a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság dönthetett volna úgy, hogy a felperes álláshelye helyett ezen álláshelyek közül szüntet meg egyet. Végül a felperes előadja, hogy a költségvetési kényszer által megkövetelt megszüntetés az AST 1 és AST 2 besorolási fokozatba tartozó álláshelyeket érintette. Következésképpen, mivel ő AST 3, sőt, 2013. szeptember 6‑ától AST 4 besorolási fokozatba tartozó állást töltött be, e megszüntetésnek nem kellett volna érintenie az ő álláshelyét.
70

A jelen ügyben a felperes a luxemburgi ház bérbeadását és a brüsszeli lakás kibérlését követően először – azaz 1997. szeptember 1‑jén – a személyzeti szabályzat alapján fennálló jogosultságainak megállapítására vonatkozó általános nyomtatványon kijelentette, hogy a családja még nem csatlakozott hozzá új alkalmazási helyén, miközben később – még a keresetlevelében és a tárgyalás során is – megerősítette, hogy gyermekeit valójában az 1997–1998‑as tanév kezdetétől Brüsszelben iskolázták be, és már ezen időszakban is házastársával és gyermekeivel együtt telepedett le ebben a lakásban, még ha elmondása szerint annak bútorzata spártai is volt. A Közszolgálati Törvényszék kiemeli egyebekben, hogy a felperes a nyomtatvány kitöltésekor először Brüsszelt tüntette fel gyermekei lakóhelyeként, majd azt megváltoztatva ugyanazon helyre Luxemburgot írta be.
64

Még ha az egységen belüli feszült légkörre tekintettel kétségtelenül ajánlatosabb is lett volna, hogy az egységvezető négyszemközt közölje a felperessel azt a döntését, hogy a kiküldetések szervezésébe nem fogja bevonni, és ezt a kérdést a továbbiakban egységvezetőként közvetlenül intézi is – annak érdekében is, hogy a felperesben ne erősítsék a kapcsolati nehézségeikre vonatkozó érzéseket –, a Közszolgálati Törvényszék úgy véli, hogy az ilyen határozatot az egységülésen anélkül is be lehet jelenteni, hogy az önmagában lelki zaklatásnak minősíthető aktust képezne. Ezenkívül, a feladatok ilyen átrendezése – amelyről az egységvezető ráadásul az új feladatkörében eltöltött első évének végén határozott – a pártatlan, ésszerűen gondolkodó szemlélő számára az e feladatkörrel kapcsolatos jogkörök jogszerű gyakorlásának tűnhet.
153

Másrészt a felperes azon állítását, amely szerint az Emberi erőforrások főigazgatóság főigazgatója vagy főigazgató‑helyettese hozzáfért bennfentes információkhoz, amelyek arra használt, hogy befolyásolja a fegyelmi bizottság munkáját, el kell utasítani, mivel ezen állítás egyáltalán nem bizonyított, és a testületi vita testületi jellegének elvébe ütközik, valamint ellentétes azon ténnyel, hogy a fegyelmi bizottság miden tagja jogosult eltérő véleményt megfogalmazni, amit nyilvánvalóan nem mulasztott volna el a személyzeti bizottság által kijelölt tag, ha a fegyelmi iratanyagban nem szereplő dokumentum került volna elé. Másfelől a felperes nem róhatja fel az adminisztráció által kijelölt tagok egyikének, hogy a fegyelmi bizottság általi meghallgatásakor olyan módon kérdezte az érintettet, amelyet az vádlónak érzett. Az ilyen magatartás ugyanis – még ha be is bizonyosodik – nem szükségszerűen elfogultságról árulkodik, hanem magyarázható a vitához kontradiktórius módon való hozzájárulás szándékával is, szembesítve az felperest a terhére rótt kifogásokkal.
AZ EURÓPAI UNIÓ

KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉKÉNEK

(első tanács)

ÍTÉLETE

2015. december 17.

Carlos Bowles

kontra

Európai Központi Bank (EKB)

„Közszolgálat — Az EKB személyi állománya — A személyzeti bizottság tagjai — Díjazás — Illetmény — További illetményemelés — Jogosultság”

Tárgy:

Az EUSZ‑hez és az EUMSZ‑hez csatolt, a Központi Bankok Európai Rendszere és az Európai Központi Bank alapokmányáról szóló jegyzőkönyv 36.2 cikke alapján benyújtott kereset, amellyel C. Bowles érdemben egyrészt az Európai Központi Bank (EKB) azt megtagadó határozatának megsemmisítését kéri, hogy őt a 2014. évre vonatkozóan további illetményemelésben részesítse, másrészt az általa állítólagosan elszenvedett vagyoni és nem vagyoni kár megtérítését kéri.

Határozat

:

A Közszolgálati Törvényszék megsemmisíti az Európai Központi Bank Igazgatósága 2014. február 25‑én hozott azon határozatát, amely C. Bowlest a 2014. évre nem részesíti további illetményemelésben. A Közszolgálati Törvényszék a keresetet ezt meghaladó részében elutasítja. Az Európai Központi Bank maga viseli saját költségeit, továbbá köteles viselni a C. Bowles részéről felmerült költségeket is.

Összefoglaló

Tisztviselői kereset — Az Európai Központi Bank alkalmazottai — Panasz — Az e panaszt elutasító határozat ellen benyújtott kereset — Elfogadhatóság (Az Európai Központi Bank személyi állományának alkalmazási feltételei, 41. cikk) Tisztviselők — Az Európai Központi Bank alkalmazottai — Díjazás — További illetményemelés — Jogosultsági feltételek — A vonatkozó időszak teljes tartama alatt személyzeti képviselői feladatokat ellátó alkalmazott ebben való részesítésének teljes lehetetlensége — Megengedhetetlenség — Az egyenlő bánásmódhoz való jog megsértése (Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 20., 21., 27. és 28. cikk; Európai Központi Bank, 1/2011. sz. igazgatási körlevél, 2. cikk, (3) bekezdés)
A személyzeti szabályzat VIII. melléklete 9. cikkének (2) bekezdésére vonatkozóan az Európai Gazdasági és Szociális Bizottság (EGSZB) által elfogadott általános végrehajtási rendelkezések keretében a nyugdíjjogosultságok csökkentése nélküli előrehozott nyugdíjazást kérő tisztviselő szakmai tevékenysége időtartamának kiszámításához az EGSZB a jelentkezők összes, mind az uniós intézményeknél, mind azokon kívül szerzett szakmai tapasztalatát figyelembe vehette. A személyzeti szabályzat VIII. melléklete 9. cikkének (2) bekezdésének szabályozási célja az uniós intézményeken belüli személyzeti igazgatásnak a nyugdíjjogosultságok csökkentése nélküli előrehozott nyugdíjazás révén történő megkönnyítésére irányul. E rendelkezés tehát nem irányul azon tisztviselők vagy alkalmazottak előnyben részesítésére, akik szakmai pályafutásuk végén az uniós intézményeken belül több szolgálati évet igazolnak, mint azok, akik azért igazolnak kevesebb szolgálati évet az uniós intézményeken belül, mert a pályafutásuk nagyobb részét töltötték az uniós intézményeken kívül, mint az előbbiek.

Másodszor arra kell rámutatni, hogy a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 9. cikkének (2) bekezdése alapján a nyugdíjjogosultságok csökkentése nélküli előrehozott nyugdíjazásra csak a szolgálat érdekében kerülhet sor. E rendelkezésből az is következik, hogy a jogalkotó az egyes uniós intézmények kinevezésre jogosult hatóságának mérlegelési jogkört kívánt biztosítani a nyugdíjjogosultságok csökkentése nélküli korengedményes nyugdíjban részesíthető tisztviselők és alkalmazottak kiválasztásához alkalmazott kritériumok tekintetében, feltéve hogy ezek a kritériumok objektívek és előre meghatározottak. A fent említett rendelkezés tehát nem követeli meg, hogy minden uniós intézmény ugyanazokat a kritériumokat fogadja el a jelentkezők rangsorolásához. Következésképpen mivel a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 9. cikkének (2) bekezdése nem kötelezi az intézményeket arra, hogy az uniós intézményeknél eltöltött szolgálati időt a nyugdíjjogosultságok csökkentése nélküli előrehozott nyugdíjazásra jelentkezők rangsorolása egyik objektív kritériumának minősítse, de nem is tiltja ezt meg nekik, nem zárható ki, hogy az egyik intézmény úgy döntsön, hogy mérlegelési mozgásterével élve a személyzeti szabályzat VIII. melléklete 9. cikkének (2) bekezdésére vonatkozó általános végrehajtási rendelkezéseiben több más kritérium között az Unión belüli szolgálati időre vonatkozó kritériumot is megállapítja.

(lásd az 54–57. és a 60. pontot)

Hivatkozás:

Közszolgálati Törvényszék: 2006. szeptember 12‑iDe Soeten kontra Tanács ítélet, F‑86/05, EU:F:2006:87, 48. pont.
22

A felperes megpályázta a meghirdetett állást. 2013. július 17‑én levélben tájékoztatta őt az EIOPA arról, hogy az állásra való jelentkezését elfogadták, és annak megerősítését kérte tőle, hogy érdeklődik ezen állás iránt. A levélben az is szerepelt, hogy ha a felperes „elfogad[ja az ajánlatot], ideiglenesen hat hónapra helyezik ezen új besorolási fokozatba [és ha ezen ideiglenes besorolási időszak végén] megfelel, ezen új besorolási fokozatban meg fogják erősíteni” („In case you accept it, you will be on provisional assignment on that new level for the period of [six] month[s]. If you passed it, you will be confirmed on that new level”). Másnap a felperes megerősítette, hogy elfogadja a számára ilyen módon felajánlott állást.
12

Mielőtt lejárt volna a kirendelése az EKSZ‑hez kirendelt nemzeti szakértőként, a felperes pályázatot nyújtott be az EEAS/2012/AD/36 álláshirdetés tárgyát képező álláshelyre, amely hirdetés a „Biztonságpolitika és szankciók” egységen belül a vegyi, biológiai, radiológiai és nukleáris kockázatok csökkentésével kapcsolatos biztonságpolitikáért felelős alkalmazott („Policy Officer – Security in the area of [Chemical, Biological, Radiological and Nuclear] Risk mitigation”) felvételére irányult (a továbbiakban: álláshirdetés).
72

Végezetül, a Bizottság azt sem bizonyította, hogy még ha a versenyvizsga‑bizottság el is végezte volna a versenyvizsga‑kiírásban előírt szakmai tapasztalat időtartamának pályázónkénti értékelését, e szakaszban ugyanúgy az említett időtartam kiszámításával kapcsolatos nyilvánvaló hibát követett volna el, ami igazolná, hogy a kinevezésre jogosult hatóság felülvizsgálhassa a vizsgára bocsátott pályázók listáját, és egyszersmind igazolná azon hatáskörét is, hogy akár egy esetleges felvételt közvetlenül megelőzően is kizárja a felperest a tartaléklistáról.
92

A jelen ügyben az ügyiratból kitűnik, hogy a felperes segítségnyújtás iránti kérelmét bizonyítékkezdeménnyel támasztja alá. Ugyanis túl azokon az állításokon, melyeket egyoldalúan tett, és amelyekben kifejtette, hogy P. nem hagyott írásos nyomot a közöttük vitás eseményekről, a felperes megnevezte P. két munkatársát, akik az általa ismertetett magatartások tanúi voltak, és így kijelentéseit tárgyalás során is meg tudják erősíteni. Egyébként még ha az orvosszakértői vélemények önmagukban nem is alkalmasak annak bizonyítására, hogy jogi szempontból megvalósult a zaklatás vagy az intézményi kötelezettségszegés a segítségnyújtási kötelezettség tekintetében, (lásd: 2015. február 6‑iBQ kontra Számvevőszék ítélet, T‑7/14 P, EU:T:2015:79, 49. pont; 2014. szeptember 17‑iCQ kontra Parlament ítélet, F‑12/13, EU:F:2014:214, 127. pont), a felperes orvosi igazolásokat mutatott be, amelyek annak megállapítása során, hogy terheli‑e segítségnyújtási kötelezettség a munkaszerződések megkötésére jogosult hatóságot, a lelki zaklatás – ugyan szubjektív – érzetére vonatkozó bizonyítékkezdeményeknek minősíthetők. Ehhez kapcsolódott az a körülmény, hogy a felperes egy kollégája is kapcsolatba lépett a zaklatással kapcsolatos belső szabályok értelmében felállított általános tanácsadó bizottsággal, és állítólagos zaklatás miatt 2014. március 24‑én a Közszolgálati Törvényszékhez nyújtott be keresetet ugyanezen parlamenti képviselővel szemben.
8

Az EGSZB általános végrehajtási rendelkezései 6. pontjának angol változata a következőképpen rendelkezik: „In order to identify which applications best serve the interests of the service and to ensure complete transparency in the drawing‑up of the list of officials who can benefit from the facility, a following points system shall be established based on the following criteria: […] b) Length of employement […] […]”
A védelemhez való jog minden olyan eljárásban, amelyet valamely személy ellen indítottak, és amely esetleg e személy számára sérelmet okozó aktus meghozatalához vezethet, az uniós jog egyik alapvető elvét képezi, amely jogot még az adott eljárásra vonatkozó szabályozás teljes hiányában is biztosítani kell. Még ha az ideiglenes alkalmazott szerződésének meghosszabbítása nem is az említett alkalmazottal szemben lefolytatott eljárás, ez nem változtat azon, hogy a szerződése meghosszabbítását mellőző határozat ez utóbbi helyzetét hátrányosan érinti, mivel annak eredményeképpen megfosztják az intézményénél fennálló munkaviszonya folytatásának lehetőségétől. Márpedig a védelemhez való jog, ahogyan azt már az említett 41. cikk is rögzíti, magában foglalja – egyúttal szélesebb körre is kiterjedően – az említett cikk (2) bekezdésének a) pontjában előírt, mindenkit megillető azon eljárási jogosultságot, hogy az őt hátrányosan érintő egyedi intézkedések meghozatala előtt meghallgassák. Következésképpen az intézmény köteles lehetővé tenni a felperes számára, hogy a szerződése meghosszabbítását mellőző határozat meghozatala előtt észrevételeit érdemben előadja.

Mindazonáltal ahhoz, hogy a meghallgatáshoz való jog megsértése a meghosszabbítást mellőző határozat megsemmisítéséhez vezessen, azt is meg kell megvizsgálni, hogy e szabálytalanság hiányában az érintett alkalmazottnak ténylegesen lehetősége lett volna befolyásolni a szóban forgó döntéshozatali eljárást.

(lásd a 66. és 74. pontot)

Hivatkozás:

Bíróság: 2010. július 1‑jeiKnauf Gips kontra Bizottság ítélet, C‑407/08 P, EU:C:2010:389, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat;

Közszolgálati Törvényszék: 2014. szeptember 17‑iWahlström kontra Frontex ítélet, F‑117/13, EU:F:2014:215, 25–27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2016. február 5‑iGV kontra EKSZ ítélet, F‑137/14, EU:F:2016:14, 79. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat.