ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

2010. december 14‑én a Bizottság értesítette a Dán Királyságot azon határozatáról, hogy az e tagállam által bejelentett intézkedés tekintetében megindítja az EUMSZ 108. cikkének (2) bekezdése szerinti eljárást. E határozatban, amely az Európai Unió Hivatalos Lapjában (HL 2011. C 22., 9. o.) közzétételre került, a Bizottság felkérte az érdekelt feleket, hogy terjesszék elő az ezen intézkedéssel kapcsolatos észrevételeiket. Összesen 17 érdekelt fél – köztük a felperes – nyújtott be észrevételt, amelyeket továbbítottak a Dán Királyságnak, amely 2011. április 14‑én kelt levelében nyújtotta be észrevételeit a Bizottsághoz.
2)

A Crown Equipment (Suzhou) Co. Ltd és a Crown Gabelstapler GmbH & Co. KG a saját költségein kívül viseli az Európai Unió Tanácsa költségeinek négyötöd részét.
67

Harmadszor, nem vitatott, hogy 2008. december 23. és 2009. július 10. között a BPP számos szerkezetátalakítási tervet nyújtott be a Portugál Banknak, amelyet az nem fogadott el, és ezért nem közölték a portugál hatóságok egyiket sem a Bizottsággal (lásd: a fenti 8. pont). Márpedig e szerkezetátalakítási terveknek csak az volt a célja, hogy szanálja és helyreállítsa a BPP‑t annak érdekében, hogy az folytatni tudja a szokásos kereskedelmi tevékenységét. E tekintetben hivatkozni kell először is „Az állami támogatásokról szóló szabályoknak a pénzintézetek vonatkozásában a jelenlegi pénzügyi világválsággal összefüggésben tett intézkedésekre történő alkalmazása” című bizottsági közlemény (HL 2008. C 270., 8. o., a továbbiakban: pénzintézetekre vonatkozó közlemény) (2), (30) és (31) bekezdésére, amely kapcsolatot állít fel a szerkezetátalakítás és az érintett pénzintézetek életképességének biztosítása között, majd az állami támogatási szabályok alapján a pénzügyi szektor életképességének helyreállításáról és a jelenlegi válságban hozott szerkezetátalakítási intézkedések értékeléséről szóló bizottsági közlemény (HL 2009. C 195., 9. o.) 4. pontjára, végül pedig „A Közösség iránymutatása a nehéz helyzetben lévő vállalkozások megmentéséhez és szerkezetátalakításához nyújtott állami támogatásokról” szóló bizottsági közlemény (HL 2004. C 244., 2. o., a továbbiakban: megmentési és szerkezetátalakítási iránymutatás) (17) bekezdésére is. Ugyanebben az értelemben a Bizottság helyesen hivatkozott arra, hogy a portugál hatóságok 2009. június 23‑i levele, valamint az említett hatóságok által a Bizottságnak 2010. február 25‑én küldött dokumentum megerősítette, hogy az említett hatóságok az állami garancia nyújtását és érvényességének meghosszabbítását annak szükségességéhez kötötték, hogy lehetővé tegyék, hogy a BPP többek között kidolgozzon egy szerkezetátalakítási tervet, és így átmenetileg fenntarthassa a piaci jelenlétét.
Az Osztrák Köztársaság előadja, hogy az iránymutatás analógia útján való alkalmazásán kívül elképzelhető a 800/2008 rendelet 25. cikkének alkalmazása is. Hivatkozva az említett rendelet német, angol és francia változatára előadja, hogy annak szövegezése tágabb, mint az említett iránymutatásé, mivel ellentétben az iránymutatás (152) bekezdésével, amely szerint a környezetvédelmi adók csökkentésének feltétele, hogy „harmonizált” energiaadókról legyen szó, a hivatkozott cikkből csak azt tűnik ki, hogy az említett csökkentések nem tartoznak a bejelentési kötelezettség hatálya alá, amennyiben megfelelnek az energia adóztatásáról szóló irányelvben rögzített feltételeknek. Az Osztrák Köztársaság előadja azt is, hogy a „Joint paper on the revision of the Community guidelines on State aid for environmental protection and Energy Tax Directive” (A környezetvédelem állami támogatásáról szóló közösségi iránymutatás és az energia adóztatásáról szóló irányelv felülvizsgálatáról szóló közös dokumentum) című 2006. december 7‑i dokumentumból kitűnik, hogy az uniós tagállamoknak szükségük van bizonyos rugalmasságra ahhoz, hogy ésszerű megkülönböztetéseket tehessenek, beleértve a környezetvédelmi adók logikája szerint a mentességeket és a differenciált adótételeket is. Ekképpen az ellentételezési rendszert a fent hivatkozott rendelet alapján is jóvá kellett volna hagyni.
65

Másodszor, az ítélkezési gyakorlat szerint az ellenőrzések lefolytatására vonatkozó konkrét határidő előírása azt a célt szolgálja, hogy csökkenjen annak a kockázata, hogy az esedékes tartozásokat nem fizetik be. Ez a határidő ugyanis meghatározza az ellenőrzések végrehajtási módját, és elősegíti azt a célt, hogy a közvetlen eladásokban részt vevő felvásárlók és termelők kisebb beszállítási vagy közvetlen eladási tejmennyiségeket jelentsenek be azért, hogy ne kelljen kiegészítő illetéket fizetniük. Ez a határidő továbbá csökkenti annak kockázatát, hogy az ellenőrzésekhez szükséges adatok – annak ellenére, hogy a gazdasági szereplőknek bizonyos iratokat három évig meg kell őrizniük (az 595/2004 rendelet 24. cikke) – gyakorlatilag nem lesznek hozzáférhetők. Ez a határidő azt is megakadályozza, hogy határidő nélkül lehessen ellenőrzéseket lefolytatni, ami az ellenőrzés elmaradását eredményezhetné, és így annak kockázatát jelenthetné, hogy az esedékes illetékeket nem hajtják be. Végül a szóban forgó határidőnek lehetővé kell tennie a későbbi ellenőrzési tervek kockázatelemzés alapján történő elkészítését, ahogyan ez az 595/2004 rendelet 19. cikkének (1) és (2) bekezdésében szerepel. Ebből következően az 595/2004 rendelet 19. cikkének (3) bekezdésében foglalt határidő kötelező jellege e rendelkezés felépítéséből is következik (lásd analógia útján a fenti 64. pontban hivatkozott Olaszország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 75. pontját).
147

Végezetül még annak a feltételezésével is, hogy az ilyen okozati összefüggés kellő bizonyossággal megállapítható az érintett korlátozó intézkedéseknek – amelyek per definitionem a felperes gazdasági tevékenysége szabad gyakorlásának a korlátozását célozzák – magának a létezéséből, a felperes nem mutatott azonban be olyan bizonyítékokat, amelyek lehetővé teszik az őt ért kár nagyságának az értékelését. A felperes ugyanis nem terjesztett elő olyan információkat, amelyek lehetővé teszik egyrészt forgalmának az őt érintő korlátozó intézkedéseknek tulajdonítható csökkenése arányának az értékelését, másrészt pedig az ilyen csökkenés miatt az őt ténylegesen ért kár összegének a meghatározását. Márpedig az ilyen információk a jelen ügyben annál is inkább szükségesek, mivel a benyújtott dokumentumok szerint az említett intézkedések nem érintették ugyanolyan módon a felperes nyereségességét mint a forgalmát.
55

Ebből az következik, hogy még ha a támogatások és jövedelemtámogatások odaítélésére vonatkozó uniós szabályozás kifejezetten nem is kötelezi a tagállamokat arra, hogy olyan felügyeleti intézkedéseket és ellenőrzési módokat vezessenek be, mint amilyenekre a Bizottság hivatkozott az európai mezőgazdasági alapok számlaelszámolása során, adott esetben e kötelezettség közvetetten abból a tényből is eredhet, hogy a szóban forgó szabályozás értelmében a tagállam feladata a hatékony ellenőrző és felügyeleti rendszer megszervezése (lásd: 2008. április 24‑i Belgium kontra Bizottság ítélet, C‑418/06 P, EBHT, EU:C:2008:247, 70. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2009. szeptember 4‑i Ausztria kontra Bizottság ítélet, T‑368/05, EU:T:2009:305, 76. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
384

Először is meg kell jegyezni, hogy a Bizottság nem kizárólag a szóban forgó nyilatkozatokra támaszkodott annak megállapítása céljából, hogy C1 és P1 árösszehangolásra irányuló megállapodást hajtott végre, hanem a megtámadott határozat 4. pontjában hivatkozott bizonyítékok összességére (lásd a megtámadott határozat (190) és (191) preambulumbekezdését). Másodszor az, hogy P1 érdeklődött C1 tapasztalatai iránt, nem cáfolja azt a következtetést, hogy a két férfi telefonbeszélgetéseik során az árakra vonatkozó információkat cserélt, és nem is áll azzal ellentétben. Harmadszor, nemcsak hogy a felperesek nem támasztják alá semmilyen módon azon állításukat, hogy a P1 és C1 között történt tárgyalás típusa megfelelt azon tárgyalások jellegének, amelyekre az ANIPO keretében akkoriban sor került, hanem még ha feltételezzük is, hogy ez igaz, ez akkor sem zárná ki a P1 és C1 között az árak kapcsán folytatott információcsere jogellenes jellegét. Végül negyedszer a felperesek elmulasztják jelezni, hogy C1 nem kizárólag azt jelentette ki, hogy megvitatta P1‑gyel a piac általános tendenciáit, hanem azt is kifejtette, hogy esetenként megvitatta P1‑gyel a következő hét konkrétabb ártendenciáit, olyan kifejezéseket használva, amelyeket lehetővé tették, hogy mindkét fél megértse, hogy az áraknak nőniük vagy csökkenniük kell‑e, vagy azonos szinten kell‑e maradniuk.
25

2007. október 22‑én az ombudsman közölte a felperessel a panasza tárgyában hozott határozatát (a továbbiakban: 2007. október 22‑i határozat). E határozatban az ombudsman megállapította, hogy a Parlament részéről nem történt hivatali visszásság. E megállapítás alátámasztása érdekében kiemelte többek között azt, hogy a parlamenti iratok 2007. május 15‑én végzett vizsgálata alapján bizonyítható volt, hogy 2005 májusa óta a Parlament csak olyan francia nyelvű tanácsosokat vett fel, akik speciális ismeretekkel rendelkeztek valamely sajátos szakterületen. Az ombudsman arra is rámutatott, hogy az említett vizsgálat során kiderült, hogy a felperes pályázatát a Parlament valamennyi főigazgatóságának rendelkezésére bocsátották (lásd az említett határozat 2.4 pontját). Ezt követően kiemelte az alábbiakat: „a vizsgálat megerősítette, amit a Parlament már véleményében is közölt, vagyis azt, hogy [az EUR/A/151/98 versenyvizsga alkalmassági listáját], amely a [felperes] rendelkezésre állását is feltüntette, más [uniós] intézmények rendelkezésére bocsátották”, valamint hogy „[a] vizsgálat azt is megerősítette, hogy a felperes önéletrajzát megküldték annak a szervnek, amely információkat kért róla, vagyis a Tanácsnak” (lásd e határozat 2.5 pontját). Végül, ami e lista érvényességének meghosszabbítását illeti, az ombudsman megjegyezte, hogy a hatáskörrel rendelkező adminisztráció mérlegelési jogkörébe tartozó körülményről van szó, valamint üdvözölte, hogy a Parlament jelezte, hogy kész meghosszabbítani e lista érvényességét (lásd ugyanezen határozat 2.6 pontját).
26

A Bíróság a fenti 11. pontban hivatkozott Total és Elf Aquitaine ítélet (EU:T:2011:250) részleges megsemmisítésére irányuló, másodlagosan előterjesztett kérelmekkel kapcsolatban az alábbiakat állapította meg: „78 A [felperesek] érvelését – mint nyilvánvalóan megalapozatlant – el kell utasítani, mivel az nem volt olyan jellegű, hogy megváltoztassa a Törvényszék megállapítását […], miszerint az, hogy az Arkema a [felperesek] cégcsoportjából a szóban forgó jogsértés időszakát követően, azonban még a [„metakrilátok”‑ügyben hozott] határozat meghozatalát megelőzően kivált, nem lehet kihatással a cégcsoport többi társasága, köztük többek között a [felperesek] tekintetében alkalmazott szorzóra. A Törvényszék az alapján jutott erre a megállapításra, hogy az Arkema átruházása, amelynek forgalma 2005‑ben megközelítőleg 5,7 milliárd euró volt, nem tudott jelentős csökkenést előidézni a [felperesek] cégcsoportjának forgalmában, amely ugyanebben az évben körülbelül 143 milliárd euró volt, és amelyet a Bizottság a 3‑as szorzó megállapításakor figyelembe vett, és így az a [felperesek] tekintetében nem tette megalapozatlanná ezt a szorzót. […] 81 […] meg kell állapítani, hogy a [felpereseknek] »a bírság oszthatatlan jellegének« megsértésével, és azzal kapcsolatos állításai, hogy a Törvényszék [Arkema‑]ítéletében foglalt megoldást az ő javukra is ki kell terjeszteni, a felperesek téves anyagi jogi és eljárásjogi jogértelmezéséből következnek. 82 Egyrészt ugyanis, mivel az elrettentő hatás címén alkalmazott szorzó célja éppen annak biztosítása, hogy a szóban forgó vállalkozás méretére és fizetőképességére tekintettel a szankció ne váljon elhanyagolhatóvá, e cél értelemszerűen az Arkema átruházását követően is érvényes maradt mind a [felperesek], mind az Arkema tekintetében. Márpedig, mivel utóbbi mérete jóval kisebb volt a [felperesekénél], és a [„metakrilátok”‑ügyben hozott] határozat meghozatalának időpontjában már nem volt tagja a [felperesek] cégcsoportjának, az utóbbi csoport méretét nem lehetett figyelembe venni az elrettentő hatás címén alkalmazott szorzó megállapítása során az Arkemával szemben kiszabott bírság kiszámítása céljából. Az Arkema és a [felperesek] között fennálló ezen objektív különbség mindenképpen azt indokolta, hogy utóbbiakra eltérő szorzót alkalmazzanak. 83 Másrészt a jelen ügyben nem áll fenn olyan ok, amely indokolná, hogy az [Arkema‑]ítélet jogerejét kiterjesszék a [felperesekre]. Eltérő szorzót kell ugyanis alkalmazni rájuk, illetve az Arkemára. Önmagában az a körülmény, hogy e társaságok a bírság megfizetéséért [egyetemlegesen] felelnek, nem minősül olyan elemnek, amely indokolhatja a jogerő kiterjesztését. E tekintetben elegendő rámutatni, hogy amint azt a Bizottság 2011. július 8‑i […] levelében kifejtette, az Arkemával szemben kiszabott bírságnak az [Arkema‑]ítélet alapján történő csökkentése változatlanul hagyta a [felperesekkel] szemben kiszabott bírság összegét […]”
132

Ezenkívül a jogbiztonság és a megfelelő igazságszolgáltatás biztosítása érdekében a kereset elfogadhatóságához a lényegi tény‑ és jogkérdéseknek, amelyekre alapul, ha csak röviden is, de koherens és érthető módon ki kell tűnniük magából a keresetből (lásd ebben az értelemben: 2000. október 20‑i RJB Mining kontra Bizottság végzés, T‑110/98, EBHT, EU:T:2000:239, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2003. április 10‑i Travelex Global and Financial Services és Interpayment Services kontra Bizottság ítélet, T‑195/00, EBHT, EU:T:2003:111, 26. pont).
6

2010. november 9‑én a Bizottság az EUMSZ 101. cikk, az EGT‑Megállapodás 53. cikke és a svájci megállapodás 8. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/39258 – „légi teherszállítás”‑ügy) elfogadta a C(2010) 7694 végleges határozatot (a továbbiakban: megtámadott határozat). A megtámadott határozatot a következő 21 fuvarozóhoz intézték (a továbbiakban: eljárás alá vont fuvarozók): — Air Canada; — Air France‑KLM; — Société Air France SA (a továbbiakban: Air France); — Koninklijke Luchtvaart Maatschappij NV (a továbbiakban: KLM); — British Airways plc; — Cargolux Airlines International SA (a továbbiakban: Cargolux); — Cathay Pacific Airways Ltd (a továbbiakban: CPA); — Japan Airlines Corp.; — Japan Airlines International Co. Ltd (a továbbiakban: Japan Airlines); — Lan Airlines SA (a továbbiakban: LAN); — Lan Cargo SA (a továbbiakban: Lan Cargo); — Lufthansa Cargo; — Lufthansa; — Swiss; — a felperes; — Qantas Airways Ltd (a továbbiakban: Qantas); — SAS AB; — SAS Cargo Group A/S (a továbbiakban: SAS Cargo); — Scandinavian Airlines System Denmark‑Norway‑Sweden (a továbbiakban: Scandinavian Airlines); — Singapore Airlines Cargo Pte Ltd (a továbbiakban: SAC); — Singapore Airlines Ltd.
50

A T‑262/11. sz. ügyben a Bizottság kételyeit fejezi ki a keresetlevélnek a Bíróság alapokmányának 21. cikkére és az 1991. május 2‑i eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑ának c) pontjára tekintettel való elfogadhatóságával kapcsolatban, mivel a keresetlevél feleslegesen hosszú, és az abban felhozott jogalapokat zavarosan adták elő. Ezenkívül a mellékletekre az oldalszámok megjelölése nélkül való utalás nem „pontos”. Egyébiránt nem nyújtották be az említett mellékletek mindegyikét az említett ügyben az eljárás nyelvének választott nyelven az említett 1991. május 2‑i eljárási szabályzat 35. cikke 3. §‑ának megfelelően, és ennélfogva a Bizottság azokat nem vizsgálta meg. Ezenkívül, amennyiben az Ellinikos Chrysos azt állítja, hogy a Bizottság elferdítette az érveit, a Bizottság ezt adott esetben annak tudja be, hogy a keresetlevél kevéssé egyértelmű.
11

Az OHIM 2011. április 11‑i levelében közölte az elsőrendű felperessel az első és a második helyre rangsorolt többi nyertes ajánlattevő, azaz egyrészről az Unisys Belgium SA alvállalkozó részvételével az Unisys SLU és a Charles Oakes & Co. Sàrl konzorcium, másrészről pedig az ETIQ Consortium (by everis és Trasys) nevét. Ez a levél egy, a műszaki minőséggel kapcsolatos különféle szempontok tekintetében az egyes nyertes ajánlattevők által megszerzett pontokat feltüntető táblázatot is tartalmazott.
198

A fenti 196. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatot inkább úgy kell értelmezni, hogy lehetséges az állami forrásokra negatív hatásokkal járó előnyt nyújtani úgy is, hogy az nem jár állami források átruházásával. Erről van szó különösen olyan intézkedés esetén, amellyel a hatóságok adómentességet biztosítanak egyes vállalkozásoknak, amely ugyan nem jár együtt állami források átruházásával, de pénzügyileg kedvezőbb helyzetbe hozza a kedvezményezetteket, mint a többi adóalanyt (lásd ebben az értelemben: 1994. március 15‑i Banco Exterior de España ítélet, C‑387/92, EBHT, EU:C:1994:100, 14. pont; 1999. május 19‑i Olaszország kontra Bizottság ítélet, C‑6/97, EBHT, EU:C:1999:251, 16. pont). Az ilyen intézkedés állami forrásokra gyakorolt negatív hatása abból ered, hogy az állam lemond arról, hogy az érintett vállalkozásoktól olyan adót vagy más hasonló hozzájárulást szedjen be, amelyet a többi adóalanytól beszed, és amelyet rendszerint e vállalkozásoktól is be kellett volna szednie. Egyébiránt az ilyen intézkedés pontosan ahhoz az eredményhez vezet, amely akkor állna elő, ha az állam az érintett intézkedés által kedvezményezett vállalkozásoktól is beszedné a szóban forgó adót annak érdekében, hogy ezt követően azt rögtön visszafizesse nekik, azaz olyan forrásokat ruházzon rájuk, amelyeket az állam előzetesen szedett be tőlük.
226

A felperesek nem vonhatják kétségbe e következtetést a Bíróság 2010. december 16‑i Stichting Natuur en Milieu és társai ítéletére (C-266/09, EBHT, I-13119. o.) való hivatkozással. A Bíróság ebben az ítéletben különösen a 2003/4 irányelvnek a hozzáféréshez való jog alóli kivételekre vonatkozó 4. cikkének értelmezéséről határozott. Az említett ítélet rendelkező részének 3. pontja szerint igaz, hogy a 2003/4 irányelv 4. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a környezeti információ hozzáférhetővé tétele által szolgált közérdek és a hozzáférés megtagadása által szolgált egyéni érdek ezen rendelkezésben előírt, egymással szembeni mérlegelését az illetékes hatóság előtti minden egyes esetben el kell végezni, még ha a nemzeti jogalkotó általános jellegű rendelkezés útján meg is határoz olyan kritériumokat, amelyek lehetővé teszik a fennálló érdekek ezen összehasonlító értékelésének a megkönnyítését. A Bíróság ugyanakkor kimondta, hogy az Unió intézményei nem vehetnek figyelembe a jogalkotó által a REACH‑rendelet 118. cikke (2) bekezdésének c) pontjában előírthoz hasonló jogi vélelmet, és hogy le kell folytatniuk a harmadik személyekkel való egyeztetést még abban az esetben is, ha egyértelmű, hogy a dokumentumot az 1049/2001 rendelet 4. cikke (4) bekezdésének szövege ellenére hozzáférhetővé kell tenni, vagy az nem tehető hozzáférhetővé.
54

Emellett a jelen ügyben a felperesek állításaival ellentétben a Kiadóhivatalnak nem áll fenn fokozott indokolási kötelezettsége az odaítélési eljárást érintő olyan hibák miatt, amelyek nyomán az értékelő bizottság az odaítélésről szóló módosított határozatot elfogadta. Egyrészt meg kell állapítani, hogy az odaítélésről szóló helyesbített határozat elfogadásához vezető hiba nem érintette a 3. és a 4. tételt (lásd: fenti 12. pont). Másrészt az említett hibával érintett 1. tétel kapcsán a Bizottság rámutatott arra, hogy a legkedvezőbb ár‑érték arányt képviselő ajánlat értékeléséhez alkalmazott képlettel kapcsolatos számítási hibáról volt szó (lásd: fenti 12. pont). A tárgyalás során a Törvényszék kérdésére válaszolva a Bizottság pontosította, hogy a pontszámok semmiben sem módosultak, amit az iratokhoz csatolt, a „Corrigendum to Report of works of the Evaluation Committee evaluating offers submitted in response to the call for tenders No 10340 lot 1” (A 10340. sz. ajánlati felhívás 1. tétele tekintetében benyújtott ajánlatokat elbíráló értékelő bizottság munkájáról szóló jelentés helyesbítése) című dokumentum is alátámaszt (lásd: fenti 21. pont). Ez a szabálytalanság tehát nem érintette az ajánlatoknak a műszaki odaítélési szempontok szerinti értékelés keretében történő pontozását.
20

A Németországi Szövetségi Köztársaság, az America Chemistry Council Inc. (ACC), a CropLife America Inc., a CropLife International AISBL (CLI), a European Chemical Industry Council (Cefic), a European Crop Care Association (ECCA), az Association européenne pour la protection des cultures (ECPA) és a National Association of Manufacturers of the United States of America (NAM) számára az erre irányuló kérelmeik nyomán megengedték, hogy a Bizottság kérelmeinek támogatása érdekében beavatkozzanak az eljárásba.
11

2011. január 12‑én a Bizottság elfogadta a külföldi vállalkozásban való részesedésszerzés esetén Spanyolország által az üzleti és cégértékre alkalmazott C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) adózási amortizációról szóló 2011/282/EU határozatot (HL 2011. L 135., 1. o.; a továbbiakban: megtámadott határozat). E határozatnak az Európai Unió Hivatalos Lapjában2011. május 21‑én közzétett változatát 2011. március 3‑án helyesbítették. A 2011. november 26‑i Hivatalos Lapban jelent meg a határozat második helyesbítése.
69

Az is az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy azon felfogás, amely szerint az okozati összefüggés fennállásához elegendő, hogy a jogellenes magatartás a kár bekövetkezésének szükséges feltételét képezze, abban az értelemben, hogy e magatartás hiányában az nem következett volna be, nem felel meg az uniós jogban uralkodó felfogásnak. Az okozati összefüggés ilyen széles felfogása ugyanis nem az EUMSZ 340. cikk második bekezdésével kapcsolatos ítélkezési gyakorlatból ered. Ez utóbbi rendelkezés ugyanis közvetlenül, vagy kellően közvetlenül az érintett intézmény jogellenes magatartásából eredő károkra korlátozza az Unió felelősségét, ami különösen kizárja, hogy az említett felelősség kiterjedjen az olyan kárra, amely e magatartásnak csak távoli következménye (lásd ebben az értelemben: 2007. december 12‑iAtlantic Container Line és társai kontra Bizottság ítélet, T‑113/04, nem tették közzé, EU:T:2007:377, 39. és 40. pont). E logika alapján a Törvényszék azt is kimondta, hogy pusztán az, hogy a jogellenes magatartás a kár bekövetkeztének szükséges feltételét képezi, mivel e magatartás hiányában az nem következne be, nem elegendő az okozati összefüggés megállapításához (2011. november 30‑iTransnational Company Kazchrome és ENRC Marketing kontra Tanács és Bizottság ítélet, T‑107/08, EU:T:2011:704, 80. pont).
14

2011. augusztus 26‑i levelében az EUIPO megküldte az elsőrendű felperesnek a bírálóbizottsági jelentés kivonatát, amely tartalmazta az általa benyújtott ajánlat három szempont szerinti minőségi értékelését, nevezetesen a szoftverkarbantartási szolgáltatások minősége, a kereskedelmi projekt és az ügyfélszolgálati szolgáltatások minősége szempontjából. Ezenkívül közölte vele egyrészt a nyertes ajánlattevők nevét, akik a következők voltak: az Informática El Corte Ingles, SA – Altia Consultores, SA Temporary Association (a továbbiakban: IECI), amely az első helyet foglalta el, az Everis SLU, az Unisys és a Fujitsu Technology Solutions (a továbbiakban: Unisys‑konzorcium vagy Unisys), amely a második helyet foglalta el, valamint a Drasis‑konzorcium (a Siemens IT Solutions and Services SA [a továbbiakban: Siemens SA], a Siemens IT Solutions and Services SL [a továbbiakban: Siemens SL], az Intrasoft International SA és az Indra Sistemas SA, a továbbiakban: Drasis‑konzorcium vagy Drasis), amely a harmadik helyet foglalta el, másrészt megküldött számára két táblázatot, amely az említett nyertes ajánlattevők és az elsőrendű felperes műszaki és pénzügyi ajánlataira adott pontszámokat tartalmazta. A műszaki ajánlatok összehasonlító értékelését tartalmazó táblázat: Az ajánlatoknak a gazdaságilag előnyös jellegükre tekintettel való összehasonlító értékelését tartalmazó táblázat: