11

Az útmutató „Az adminisztratív vezetők testületének általános iránymutatása az EPSO‑versenyvizsgákon használható nyelvekről” című 2. melléklete (a továbbiakban: általános iránymutatás) a következőket ismerteti: „Megerősítést nyert, hogy az EPSO‑versenyvizsgákon használható nyelvek általános szabályai a következők lesznek: — Az EPSO honlapjának statikus részei valamennyi hivatalos nyelven megjelennek. — A versenyvizsga‑felhívások – köztük a nyelvi versenyvizsgák és a bővítéssel kapcsolatos versenyvizsgák felhívásai –, valamint a nyílt versenyvizsgákra vonatkozó szabályzat valamennyi hivatalos nyelven megjelenik. — Valamennyi hivatalos nyelven letehetők a következő vizsgák: — előválogató tesztek (szövegértési és matematikai‑logikai készséget felmérő tesztek), — a fordítói versenyvizsgák nyelvi‑szövegelemzési vizsgái, — a jogász‑nyelvészi versenyvizsgák előzetes fordítói vizsgái, — a tolmácsolási versenyvizsgák közbenső (számítógépes) tolmácsvizsgái, — a nyelvi versenyvizsgák készségvizsgái (fordítás, illetve tolmácsolás). – […] — Az értékelőközpont kizárólag a pályázók választott második nyelvén – azaz az angol, a francia és a német nyelv valamelyikén – zajlik. A fentiekhez hasonlóan az EPSO által a szerződéses alkalmazottak számára szervezett kiválasztási eljárások pályázati felhívása szintén valamennyi hivatalos nyelven megjelenik. A választható második nyelvek körének korlátozása több szempontból is indokolt. Egyrészt szolgálati érdek, hogy az újonnan felvett munkatársak azonnal képesek legyenek a versenyvizsgában kiírt terület vagy munkakör feladatainak hatékony ellátására, amelyekre felvették őket. Az intézményeken belül az angol, a francia és a német a legszélesebb körben használt nyelv. Hagyományosan e nyelveken üléseznek az intézmények tagjai, és a házon belüli és kívüli kommunikáció során is e nyelvek használata a leggyakoribb. Mindezt alátámasztják az intézmények fordítószolgálatainál fordítandó forrásnyelvi szövegekre vonatkozó statisztikák is. Az intézmények belső és külső kommunikációjában szükséges nyelvekre tekintettel a személyzeti szabályzat 27. cikke első bekezdése szerinti kiválasztási kritériumok egyikeként az említett három nyelv valamelyikének kielégítő ismeretét kell előírni, és valódi munkaszituáció szimulálásával vizsgálni. E három nyelv valamelyikének felvételkori ismerete nem helyettesíthető a személyzeti szabályzat 45. cikknek (2) bekezdése szerinti harmadik nyelv ismeretével. Másrészt a versenyvizsgák későbbi szakaszaiban használható nyelvek körének korlátozását az érintett vizsgák jellege is indokolja. Az intézmények kinevezésre jogosult hatóságai a személyzeti szabályzat 27. cikkének megfelelően úgy határoztak, hogy módosítják a kiválasztási eljárásokat, és 2010‑től készségalapú értékelési módszereket vezetnek be, amelyek segítségével pontosabban megállapítható, képesek lesznek‑e a pályázók majdani feladataik ellátására. A gyakorlati életben elvárható teljesítmény számos tudományos kutatás szerint értékelőközpontban vizsgálható a legjobban, amelyben valódi munkaszituációkat szimulálnak. A világszerte elterjedt értékelőközpont modell a leghatékonyabb értékelési módszernek számít. A pályafutás időtartamára, valamint az intézmények közötti mobilitás mértékére való tekintettel az ilyen jellegű értékelés rendkívüli fontosságú. A keresett kompetenciák értékelésére a kinevezésre jogosult hatóságok által megállapított kompetenciakeret segítségével több különböző, megfelelő feladatot választunk ki. A pályázók méltányos értékelése érdekében, valamint azért, hogy a pályázók közvetlenül tudjanak kommunikálni értékelőikkel és a gyakorlatban részt vevő többi pályázóval, e módszer csak akkor alkalmazható, ha az értékelőközpontra vagy egy mindenki által ismert közvetítő nyelven, vagy – bizonyos körülmények között – a versenyvizsga egyedüli fő nyelvén kerül sor. Az előbbi esetben a közvetítő nyelvet a pályázók által a legnagyobb valószínűséggel ismert nyelvek közül kell kiválasztani. Mindazonáltal mindent meg kell tenni a pályázókkal szembeni megkülönböztetés elkerülésére, ezért mindenkit a második nyelvén kell vizsgáztatni. Fontos tehát, hogy ez a második nyelv valamelyik mindenki által ismert közvetítő nyelv legyen, ezért kell a választható második nyelvek körét korlátozni. Mivel házon belül továbbra is a fenti hagyományos nyelvek használata jellemző, ezt a nyelvet az angol, a francia és a német nyelv közül kell kiválasztani. Az értékelőközpontban nem a pályázók nyelvtudását értékeljük, a vizsgák letételéhez bőven elegendő kielégítő szinten ismerni a második nyelvként választható három nyelv valamelyikét (összhangban a személyzeti szabályzat 28. cikkében előírt minimumkövetelményekkel). A fent ismertetett valós szolgálati igényekre való tekintettel ez az elvárt nyelvismeret semmiképpen nem nevezhető aránytalannak. Az angol, a francia és a német nyelv egyikének a versenyvizsgák későbbi szakaszaiban választott második nyelvként történő használata nem jelent megkülönböztetést semmilyen anyanyelvű pályázóval szemben, és nem is korlátozza az anyanyelvhasználatot. Az, hogy a pályázók kötelesek második nyelvként az első nyelvüktől (rendszerint az anyanyelvüktől vagy valamely azzal egyenértékű nyelvtől) eltérő nyelvet (az angol, a francia vagy a német nyelv valamelyikét) választani, méltányos összehasonlításukat biztosítja. Megjegyzendő továbbá, hogy a második nyelv kielégítő ismerete mindenekelőtt a pályázók személyes erőfeszítésének kérdése. Ez az elvárás a valós szolgálati szükségletekre való tekintettel mindenképpen arányos. A választható második nyelvek körét az európaiak jelenlegi nyelvismerete szerint korlátozzuk. Nemcsak arról van szó, hogy az angol, a francia és a német nyelv több európai uniós tagállam nyelve, hanem egyúttal ez a három leggyakrabban beszélt idegen nyelv is. E nyelveket tanulják a legtöbben idegen nyelvként, és e nyelvek elsajátítását tartja a közvélemény a leghasznosabbnak. Úgy tűnik tehát, hogy a tényleges szolgálati elvárások jól igazodnak a pályázóktól elvárható nyelvi készségekhez, főként, ha figyelembe vesszük, hogy a készségvizsgákon nem a szigorú értelemben vett nyelvismeretet (a nyelvtani, helyesírási vagy szókincsbeli hibákat) kérjük számon. A második nyelvek körének az angol, a francia vagy a német nyelvre történő korlátozása tehát nem jelent aránytalan akadályt azok számára, akik részt kívánnak venni a versenyvizsgákon. Sőt, a rendelkezésre álló információk szerint nagyban megegyezik az emberek szokásaival és elvárásaival. Azt, hogy a második nyelvek körének korlátozása a versenyvizsga bizonyos szakaszaiban arányos, és nem képez megkülönböztetést, a vonatkozó statisztikák is alátámasztják. A 2005. évi nagy általános EUR‑25 AD és AST tisztviselői versenyvizsgákon például a pályázók 11 hivatalos nyelv közül választhatták ki második nyelvüket, és a legtöbben az angol, a francia és a német nyelvet választották. A 2010. évi reform utáni versenyvizsga‑statisztikákból nem látszik, hogy bármilyen előnyben lennének azon országok állampolgárai, amelyekben a hivatalos nyelv az angol, a francia vagy a német. A 2010. évi AD‑versenyvizsgák statisztikái szerint még mindig jelentős számú pályázó választja második nyelveként ezt a három nyelvet. Ugyanezen okokból észszerűnek tűnik előírni, hogy az EPSO‑val való kapcsolattartásra és a tehetségszűrő kitöltésére a pályázók szintén e három nyelv valamelyikét válasszák. Következésképpen bizonyos vizsgákat – a szolgálati érdekek és a pályázók készségei közötti egyensúlyra törekedve – korlátozott számú európai uniós nyelven kell megtartani, egyrészt azért, hogy a sikeres pályázók olyan nyelvkombinációk megfelelő ismeretével rendelkezzenek, amely lehetővé teszi feladataik hatékony ellátását, másrészt azért, hogy alkalmazni lehessen a teljesítményértékelésen alapuló kiválasztási módszereket. Mivel a versenyvizsga‑felhívás és a pályázati útmutató mind a 24 uniós nyelven megjelenik, és mivel a versenyvizsga első, nagyszabású szakasza az említett 24 – anyanyelvként választott – nyelv bármelyikén letehető, úgy tűnik, ily módon méltányos egyensúly valósul meg a szolgálati érdekek, illetve a többnyelvűség és a nyelvi megkülönböztetésmentesség elve között. Ezért az EPSO igazgatótanácsa által elfogadott nyelvhasználati szabályozáson belül az adott esettől függően kell választani, az intézmények azon igényének megfelelően, hogy olyan pályázókat vehessenek fel, akik azonnal képesek lesznek feladataik ellátására. Két általános eset fordulhat tehát elő: — Az egyik azoknak az általános és speciális profiloknak az esete, amelyeknél a fő kiválasztási szempont – az általános készségek mellett – valamely meghatározott szakterületen vagy munkakörben szerzett szakértelem vagy tapasztalat. Itt a legfontosabb követelmény az, hogy a pályázó képes legyen többnyelvű környezetben dolgozni és kommunikálni, tehát a kiválasztási eljárás során választható európai uniós nyelvek körének korlátozását indokolja az az elvárás, hogy az érintettnek ismernie kell az intézményekben leggyakrabban használt nyelveket. — A másik azon profilok esete, amelyeknél különösen egy vagy több nyelv ismerete fontos, ilyenek például a nyelvi profilok, illetve más olyan profilok, amelyeknél a kiválasztási eljárást nyelvenként szervezzük. Itt – a fenti első esetben említett általános készségek értékelése mellett – a többi, speciális készségekre vonatkozó vizsgát a szóban forgó nyelveken kell megszervezni. Ugyanakkor a fenti megközelítés alkalmazása mellett is fontos, hogy a versenyvizsgákon használható nyelvek számának korlátozásáról az egyes versenyvizsgák esetében egyedi megfontolások alapján kell dönteni, tekintettel az intézményeknek a szóban forgó profilokra vonatkozó konkrét igényeire.”