AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (kibővített negyedik tanács)

2004. október 28.( )

„Dömping – Végleges dömpingellenes vám kivetése – Kínából származó elektronikus mérlegek – Piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozás jogállása – A kár megállapítása – Okozati összefüggés – Védelemhez való jog”

A T‑35/01. sz. ügyben,

a Shanghai Teraoka Electronic Co. Ltd (székhelye: Shanghaj [Kína], képviseli: P. Waer ügyvéd)

felperesnek

az Európai Közösségek Tanácsa (képviseli: S. Marquardt, meghatalmazotti minőségben, segítői kezdetben: G. Berrisch és P. Nehl, később: G. Berrisch ügyvédek)

alperes ellen,

támogatja:

az Európai Közösségek Bizottsága ( képviseli: V. Kreuschitz, S. Meany és T. Scharf, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

beavatkozó,

a Kínai Népköztársaságból, a Koreai Köztársaságból és Tajvanból származó elektronikus mérlegek (REM) behozatalára végleges dömpingellenes vám kivetéséről szóló 2000. november 27‑i 2605/2000/EK tanácsi rendelet (HL L 301., 42. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 34. kötet, 282. o.) megsemmisítése iránti kérelme tárgyában,

AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA

(kibővített negyedik tanács),

tagjai: V. Tiili elnök, J. Pirrung, P. Mengozzi, A. W. H. Meij és M. Vilaras bírák,

hivatalvezető: J. Plingers tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2003. március 6‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

Jogi háttér

1 Az Európai Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről szóló 1995. december 22‑i 384/96/EK tanácsi rendelet (HL L 1996. L 56., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 10. kötet, 45. o., a továbbiakban: az alaprendelet) 1. cikkének (4) bekezdése előírja:

„Ennek a rendeletnek az alkalmazásában a »hasonló termék« kifejezés azt a terméket jelenti, amely a szóban forgó termékkel azonos, azaz vele minden tekintetben megegyezik, vagy ilyen termék hiányában azt a terméket, amely a szóban forgó termékkel ugyan nem egyezik meg minden tekintetben, de azzal szoros hasonlóságot mutató tulajdonságokkal rendelkezik.”

2 Az alaprendeletnek az 1998. április 27‑i 905/98/EK tanácsi rendelettel módosított 2. cikke (7) bekezdése (HL L 128., 18. o., helyesbítés HL 2000. L 263., 34.o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 10. kötet, 111. o.) előírja:

„a) A nem piacgazdaságú országokból […] származó behozatal esetében a rendes értéket egy piacgazdaságú harmadik ország ára vagy számtanilag képzett értéke vagy az ilyen harmadik országból más országokba – beleértve a Közösséget is – történő kivitel esetén felszámított ár alapján kell megállapítani, illetve, ha ez nem lehetséges, bármilyen más elfogadható alapon megállapítható, ideértve a hasonló termékért a Közösségben ténylegesen fizetett vagy fizetendő árat, és azt szükség esetén megfelelően módosítani kell úgy, hogy egy ésszerűen elfogadható haszonkulcsot is magában foglaljon.

A megfelelő, piacgazdaságú harmadik országot megalapozott módon, a kiválasztás idején rendelkezésre álló összes megbízható információ figyelembevételével kell kiválasztani. A határidőket szintén figyelembe kell venni; ha mód van rá, olyan piacgazdaságú harmadik országot kell kiválasztani, amely ugyanazon vizsgálat alá esik.

A vizsgálatban érintett feleket a vizsgálat megkezdése után rövid időn belül tájékoztatják a kijelölt piacgazdaságú harmadik országról, és tíz napot kapnak észrevételeik megtételére.

b) Az Orosz Föderációból és a Kínai Népköztársaságból származó behozatallal kapcsolatos dömpingellenes vizsgálatok során a rendes értéket az (1)-(6) bekezdésnek megfelelően határozzák meg, amennyiben a vizsgálat alá eső egy vagy több gyártó megfelelően indokolt kérelme alapján, valamint a c) albekezdésben előírt kritériumoknak és eljárásoknak megfelelően kimutatható, hogy piacgazdasági feltételek érvényesülnek e gyártó vagy gyártók számára az érintett hasonló termék gyártása és értékesítése tekintetében. Ettől eltérő esetben az a) albekezdésben megállapított szabályokat kell alkalmazni.

c) A b) albekezdés szerinti kérelmet írásba kell foglalni, és ennek elegendő bizonyítékot kell tartalmaznia arra nézve, hogy a gyártó piacgazdasági feltételek alapján működik, vagyis:

– a vállalkozás döntéseit az árak, a költségek és a ráfordítások tekintetében, beleértve például a nyersanyagokat, a technológia és a munkaerő költségeit, a teljesítményt, az értékesítéseket és a beruházásokat, a keresletet és a kínálatot tükröző piaci jelzések alapján hozzák meg, e tekintetben jelentős állami beavatkozás nélkül, továbbá a főbb ráfordítások költségei alapvetően a piaci értékeket tükrözik,

– a vállalkozás egyetlenegy átlátható könyvelést vezet, amelyet a nemzetközi számviteli szabályoknak megfelelően független könyvvizsgálat alá vetnek, és amelyet minden területen alkalmaznak,

– a vállalkozás termelési költségeit és pénzügyi helyzetét nem érintik a korábbi, nem piacgazdasági rendszerből áthozott jelentős torzulások, különösen az eszközérték-csökkenés leírása, az egyéb leírások, a barterkereskedelem és az adósságkiegyenlítés útján történő kifizetés,

és

– a valutaváltásokat piaci árfolyamon végzik.

A vizsgálat megkezdésétől számított három hónapon belül döntést hoznak arról, hogy a gyártó megfelel‑e a fent említett kritériumoknak, miután külön konzultációkat folytattak a tanácsadó bizottsággal, és miután a Közösség érintett gazdasági ágazata számára lehetőséget biztosítottak az észrevételek megtételéhez. Ez a döntés az egész vizsgálat folyamán hatályban marad.”

3 Az alaprendelet 3. cikke előírja:

„A kár meghatározása

(1) E rendelet értelmében a »kár« kifejezés, amennyiben nincs másként meghatározva, a Közösség egy gazdasági ágazatának okozott jelentős hátrányt, a Közösség egy gazdasági ágazatának jelentős hátrány okozásával való fenyegetését, illetve az ilyen gazdasági ágazat létrehozásának jelentős hátráltatását jelenti, és e cikk rendelkezéseinek megfelelően kell értelmezni.

(2) A kármegállapításnak tényleges bizonyítékokon és tárgyilagos vizsgálaton kell alapulnia, a) mind a dömpingelt import mennyiségét és a dömpingelt importnak a Közösség piacán lévő hasonló termékek árára gyakorolt hatását; b) mind az ilyen importnak a közösségi iparra gyakorolt hatását illetően.

(3) A dömpingelt import mennyiségét illetően vizsgálni kell, hogy a dömpingelt behozatal abszolút mértékben vagy a Közösségen belüli termeléshez, illetve felhasználáshoz viszonyítva jelentős mértékben nőtt‑e. A dömpingelt importnak az árra gyakorolt hatásával kapcsolatban vizsgálni kell, hogy a dömpingelt importtal történt‑e jelentős árleszorítás a közösségi ipar valamely hasonló termékének árával való összehasonlításban, vagy hogy az ilyen behozatal hatása az árakat jelentős mértékben leszorítja‑e, vagy jelentős mértékben megakadályozza‑e azt az áremelkedést, amely egyébként bekövetkezett volna. Ezen ismérvek közül egynek vagy többnek a fennállása sem ad szükségszerűen döntő útmutatást.

(4) Amikor egyszerre több országból érkező termékek behozatala képezi a dömpingellenes vizsgálat tárgyát, az ilyen behozatal hatásait csak akkor lehet összesítve értékelni, ha megállapítást nyer, hogy a) az egyes országokból érkező behozatalra megállapított dömpingkülönbözet magasabb a 9. cikk (3) bekezdésében meghatározott minimum százaléklábnál és egyik ország importjának mennyisége sem elhanyagolható; továbbá b) az importtermékek közötti verseny feltételeit, valamint az importtermékek és a hasonló közösségi termékek közötti verseny feltételeit figyelembe véve a behozatal hatásainak összesített értékelése helyénvaló.

(5) A dömpingelt behozatalnak a Közösség érintett gazdasági ágazatára gyakorolt hatásvizsgálatának mindazoknak a gazdasági tényezőknek és mutatóknak az értékelésére ki kell terjednie, amelyek a gazdasági ágazat helyzetét befolyásolják, beleértve azt a tényt, hogy valamely gazdasági ágazat még a korábbi dömpingelt vagy szubvencionált behozatal hatásaiból való felépülés folyamatában van; figyelembe kell venni a dömpingkülönbözet tényleges nagyságát; az eladások, a nyereség, a termelés, a piaci részesedés, a termelékenység, a beruházások megtérülésének vagy a kapacitások kihasználtságának tényleges vagy potenciális visszaesését; a közösségi árakat befolyásoló tényezőket; a pénzáramlásra (cash-flow), az árukészletekre, a foglalkoztatottságra, a bérekre, a növekedésre, a tőkebevonási vagy beruházási képességre gyakorolt tényleges és potenciális kedvezőtlen hatásokat. Ez a felsorolás nem kimerítő, és ezen ismérvek közül egynek vagy többnek a fennállása sem ad szükségszerűen döntő útmutatást.

(6) A (2) bekezdéssel kapcsolatosan bemutatott összes releváns bizonyítékkal alátámasztva bizonyítani kell, hogy a dömpingelt behozatal e rendelet értelmében kárt okoz. Ez különösen annak bizonyítását igényli, hogy az (5) bekezdésben leírt, a közösségi ipart érő hatást a (3) bekezdés alapján megállapított mennyiség- és/vagy árszint okozta, és hogy ez a hatás olyan mértékű, amely jelentősnek minősíthető.

(7) A dömpingelt behozatalon kívüli azon ismert tényezőket, amelyek a dömpinggel egy időben kárt okoznak a Közösség egy gazdasági ágazatának, szintén meg kell vizsgálni annak biztosítása érdekében, hogy az ezen tényezők által okozott kárt ne tulajdonítsák a (6) bekezdés szerinti dömpingelt behozatal eredményének. Az ilyen tényezők közé tartozik a nem dömpingáron eladott importtermékek ára és mennyisége, a kereslet csökkenése vagy a fogyasztási szokások változásai, a harmadik országbeli és a közösségi gyártók korlátozó kereskedelmi gyakorlata, illetve a közöttük zajló verseny, a technológiai fejlődés, valamint a közösségi ipar exportteljesítménye és termelékenysége.

(8) A dömpingelt behozatal hatását a hasonló terméknek a közösségi ipar általi termeléséhez viszonyítva kell megállapítani, amikor a rendelkezésre álló adatok lehetővé teszik e termelés elhatárolását olyan ismérvek alapján, mint a termelési folyamat, a gyártók eladásai és nyeresége. Ha a termelés ilyen elhatárolására nincs lehetőség, a dömpingelt behozatal hatásait az olyan hasonló terméket magában foglaló legszűkebb termékcsoport vagy termékskála termelésének vizsgálatával kell megállapítani, amelyre nézve a szükséges információ rendelkezésre áll.

(9) A jelentős kárral való fenyegetés meghatározásának tényeken, és nem csupán állításon, feltételezésen vagy távoli eshetőségen kell alapulnia. A körülmények olyan megváltozásának, amely azt a helyzetet idézheti elő, hogy a dömping kárt okoz, világosan előreláthatónak és közelinek kell lennie.

A jelentős kárral való fenyegetés fennállásának meghatározásakor olyan tényezőkre kell figyelemmel lenni, mint:

a) a Közösség piacára irányuló dömpingelt behozatal jelentős mértékű növekedése, amely a behozatal lényeges megnövekedését valószínűsíti;

b) az exportőr elegendő szabad kapacitása vagy e kapacitás közeli és lényeges mértékű megnövekedése, amely a Közösségbe irányuló dömpingelt kivitel jelentős növekedését valószínűsíti, figyelembe véve, hogy az exporttöbblet felvételére rendelkezésre állnak‑e más exportpiacok;

c) hogy az importtermékek olyan áron érkeznek‑e, amely jelentős mértékben leszorítja az árakat, vagy jelentős mértékben megakadályozza azt az áremelkedést, amely egyébként bekövetkezett volna, és amely feltehetőleg növelte volna a további behozatal iránti igényt; és

d) a vizsgált termék raktárkészletei.

A fentiekben felsorolt tényezők közül önmagában egyik fennállása sem adhat szükségszerűen döntő útmutatást, de az összes számba vett tényező megléte arra enged következtetni, hogy a közeljövőben növekedni fog a dömpingelt kivitel, és amennyiben nem kerül sor védintézkedésekre, jelentős kár keletkezik.”

4 Az alaprendelet 6. cikkének (9) bekezdése szerint:

„Az 5. cikk (9) bekezdésének értelmében megindított eljárások esetében a vizsgálatot lehetőség szerint egy éven belül le kell folytatni. A vizsgálatot azonban, a kötelezettségvállalásról szóló 8. cikk alapján tett ténymegállapításoknak vagy a végleges intézkedésekről szóló 9. cikk alapján tett ténymegállapításoknak megfelelően, az eljárás megindításától számított 15 hónapon belül minden esetben be kell fejezni.”

5 Végül, az alaprendelet 20. cikke előírja:

„[...]

(2) Az (1) bekezdésben említett felek kérhetik azon alapvető tények és szempontok végső nyilvánosságra hozatalát, amelyeken a végleges intézkedések bevezetésére vagy a vizsgálat, illetve az eljárás intézkedések alkalmazása nélküli megszüntetésére irányuló javaslatok alapulnak, különös tekintettel minden olyan ténynek és szempontnak a nyilvánosságra hozatalára, amely eltér az átmeneti intézkedések során alkalmazottaktól.

(3) A (2) bekezdésben meghatározott végső nyilvánosságra hozatalra irányuló kérelmet írásban kell a Bizottsághoz benyújtani, és amennyiben átmeneti vám alkalmazására került sor, a kérelmet a Bizottságnak az átmeneti vám kivetésének közzétételétől számított egy hónapon belül meg kell kapnia. Ha átmeneti vám alkalmazására nem került sor, a feleknek lehetőséget kell biztosítani arra, hogy a Bizottság által előírt határidőn belül kérhessék a végső nyilvánosságra hozatalt.

(4) A végső nyilvánosságra hozatalt írásban kell megtenni. Ennek – a bizalmas információk védelmének megfelelő figyelembevételével – a lehető legrövidebb időn belül, rendszerint legkésőbb a végleges határozat vagy a 9. cikk szerinti a végső intézkedésre irányuló javaslat Bizottságnak történő benyújtása előtt egy hónappal meg kell történnie. Ha a Bizottság nincs abban a helyzetben, hogy bizonyos tényeket és szempontokat [a helyes fordítás: megállapításokat] ezen időszak alatt nyilvánosságra hozzon, ezeket az ezt követő lehető legrövidebb időn belül nyilvánosságra kell hozni. A nyilvánosságra hozatal a Bizottság vagy a Tanács által meghozható döntéseket nem befolyásolja, de amennyiben ezek a döntések eltérő tényeken és szempontokon alapulnak, azokat a lehető legrövidebb időn belül nyilvánosságra kell hozni.

(5) A végső nyilvánosságra hozatalt követően benyújtott előterjesztéseket csak akkor lehet figyelembe venni, ha azokat a Bizottság által, az adott ügyben meghatározott határidőn belül nyújtják be, amely határidő, az ügy sürgősségének megfelelő figyelembevétele mellett, 10 napnál nem lehet kevesebb.”

A jogvita alapját képező tényállás

6 Az elektronikus mérlegek európai közösségi gyártóinak, akik e termék teljes közösségi gyártásának többségét alkotják, 1999. július 30‑i panaszának benyújtását követően a Bizottság, 1999. szeptember 16‑án közzétett közleménye (HL 1999. C 262, 8. o.) által, az alaprendelet 5. cikke értelmében dömpingellenes eljárást kezdeményezett egyes, Kínából, Dél-Koreából és Tajvanból származó elektronikus mérlegek importja vonatkozásában.

7 Két közösségi elektronikus mérleggyártó, az Avery Berkel Ltd és a Bizerba GmbH, amelyek az akkori közösségi gyártás 39%‑át képviselték, működött közre a Bizottság vizsgálatában.

8 Ezzel párhuzamosan, az érintett országok nyolc exportáló gyártója, beleértve a felperes társaságot, és négy importőr, amelyek tevékenysége kapcsolódott a kérdéses termékhez, valamint hasonló ország, Indonézia, együttműködő gyártója, válaszolt a Bizottság által kiküldött kérdőívre.

9 A dömpingre és károkozásra vonatkozó vizsgálat az 1998. szeptember 1. és 1999. augusztus 31. közötti időszakot (a továbbiakban: a vizsgálat időszaka) fedte le. A károkozás meghatározása szempontjából lényeges tendenciák elemzése az 1995. január 1‑jétől a vizsgálat időszaka végéig tartó időszakot fedte le (a továbbiakban: az elemzési időszak).

10 A Shanghai Teraoka Electronic Co. Ltd (a továbbiakban: a felperes vagy a Shanghai Teraoka) elektronikus mérlegeket gyártó és különösen a Közösségbe exportáló, kínai jog alapján 1992‑ben létrehozott társaság, amelynek tőkéje kizárólag külföldi befektetők tulajdonában van.

11 1999. október 11‑én a felperes azt kérte a Bizottságtól, hogy a vizsgálat keretében az alaprendelet 2. cikk (7) bekezdése szerinti, piacgazdaságban működő vállalkozásként ismerje el. 1999. december 17‑i faxában a Bizottság értesítette a felperest, hogy nem felel meg az alaprendelet 2. cikk (7) bekezdésének (c) pontjában foglalt, piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozásként való elismerés követelményeinek.

12 Kérelme elutasítására válaszként a felperes, 1999. december 27‑én és 2000. január 11‑én kelt két levelében benyújtotta észrevételeit a Bizottságnak.

13 2000. január 4‑én és február 3‑án a Bizottság megerősítette a felperes piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozás jogállásának elutasítását.

14 A Bizottság és a szóban forgó közösségi iparág képviselői között 2000. április 6‑án tartott megbeszélést követően, 2000. április 10‑én és 14‑én két közösségi gyártó benyújtotta észrevételeit a Bizottságnak, ez utóbbi arra vonatkozó előzetes megállapításaival kapcsolatban, hogy érte‑e kár a szóban forgó közösségi iparágat.

15 2000. augusztus 1‑jén a felperes megküldte a Bizottságnak a kár és az okozati összefüggés kérdésével kapcsolatos észrevételeit.

16 2000. szeptember 21‑én a Bizottság faxban értesítette a felperest azokról az alapvető tényekről és megfontolásokról, amelyek alapján 13,1%‑os végleges dömpingellenes vám kivetését javasolta egyes, a felperes által gyártott elektronikus mérlegek behozatalára.

17 2000. szeptember 29‑i faxában a felperes további információt kért a dömping fennállásáról és az abból származó vélelmezett kár meghatározásáról.

18 A Bizottság e kérelemre 2000. szeptember 29‑i és október 4‑i levelében válaszolt.

19 2000. október 4‑i faxában a felperes észrevételei benyújtása határidejének meghosszabbítását kérelmezte. 2000. október 5‑i faxában a Bizottság sürgősségre hivatkozva elutasította a kérelmet.

20 2000. október 10‑én a felperes benyújtotta a kapott információkkal kapcsolatos észrevételeit.

21 2000. október 11‑i faxában a Bizottság válaszolt a felperes észrevételeire, és a dömpingellenes vám mértékét 13,1%‑ról 12,8%‑ra csökkentette.

22 2000. október 23‑i faxában a Bizottság további válaszokat adott a felperes észrevételeire.

23 A Kínai Népköztársaságból, a Koreai Köztársaságból és Tajvanból származó elektronikus mérlegek (REM) behozatalára végleges dömpingellenes vám kivetéséről szóló 2000. november 27‑i 2605/2000/EK tanácsi rendelet (HL L 301., 42. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 34. kötet, 282. o.) alapján a Tanács 12,8%‑os dömpingellenes vámot vetett ki a felperes által gyártott és az alábbiakban meghatározott egyes termékekre. A megtámadott rendelet 1. cikke szerint:

„(1) Végleges dömpingellenes vámot vetnek ki a Kínai Népköztársaságból, a [Dél-]Koreai Köztársaságból és Tajvanból származó, jelenleg az ex 8423 8150 KN-kód (8423 8150 10 TARIC-kód) alá tartozó, a kiskereskedelemben való használatra szánt, 30 kg‑ot meg nem haladó maximum mérőkapacitású, a tömeg, az egységár és a fizetendő ár kijelzésére alkalmas digitális kijelzőt (ezen adatok kinyomtatására alkalmas berendezéssel is) tartalmazó elektronikus mérleg behozatalára.

(2) A termék nettó költségmentesen a Közösség határára szállítva ára alapján kiszámított [a felperest érintő] vám a következő: […] 12,8% […].”

Eljárás és a felek kereseti kérelmei

24 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2001. február 16‑án érkezett keresetlevelével a felperes a jelen keresetet nyújtotta be.

25 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2001. június 12‑én érkezett beadványával a Bizottság a jelen eljárásban való beavatkozás iránti kérelmet nyújtott be az alperes kereseti kérelmének támogatására. 2001. szeptember 11‑én kelt végzésével az Elsőfokú Bíróság kibővített negyedik tanácsának elnöke helyt adott a kérelemnek.

26 Mivel a Bizottság lemondott a beavatkozási beadvány benyújtásáról, az írásbeli szakasz 2001. november 28‑án lezárult.

27 Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (kibővített negyedik tanács) úgy döntött, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt.

28 A pervezető intézkedések keretében az Elsőfokú Bíróság felhívta a feleket, hogy válaszoljanak az írásbeli kérdésekre és nyújtsanak be bizonyos dokumentumokat. A felek részben tettek eleget a felhívásoknak.

29 A 2003. március 6‑i nyilvános tárgyaláson az eljárás felei és a beavatkozók előadták szóbeli előterjesztéseiket, és válaszoltak az Elsőfokú Bíróság által feltett kérdésekre.

30 A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a megtámadott rendelet 1. cikkét, mivel az végleges dömpingellenes vámot vet ki az általa exportált elektronikus mérlegekre;

– kötelezze a Tanácsot a költségek viselésére.

31 A Tanács, a Bizottság támogatásával, azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– utasítsa el a keresetet;

– kötelezze a felperest a költségek viselésére.

Az ügy érdeméről

32 Keresetének alátámasztására a felperes lényegében négy jogalapra hivatkozik. Az első jogalap az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének alkalmazásában elkövetett nyilvánvaló értékelési hibán alapul. A második jogalap az alaprendelet 3. cikke (2), (3), (5) és (8) bekezdésének megsértésén, és a kár meghatározásában elkövetett nyilvánvaló értékelési hibán alapul. A harmadik jogalap az alaprendelet 3. cikke (6) bekezdésének megsértésén alapul. Végül, a negyedik jogalap az alaprendeletben előírt eljárási szabályok megsértésén alapul.

A – Az első, az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének alkalmazásában elkövetett nyilvánvaló értékelési hibán alapuló jogalapról

1. Bevezetés

33 A felperes szerint téves a közösségi intézmények azon álláspontja, hogy a felperes nem felel meg az alaprendelet 2. cikk (7) bekezdésének (c) pontjában foglalt piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozás jogállása odaítélése követelményeinek. A felperes álláspontja szerint elegendő bizonyítékot nyújtott be arra nézve, hogy jogosult a hivatkozott jogállásra.

34 A Tanács a piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozás jogállása elutasítását a megtámadott rendelet (46) preambulumbekezdésében ily módon indokolta:

„A Bizottság megállapította, hogy mindkét vállalat több éve, többé-kevésbé állandó, veszteséges áron értékesített Kínában. Emellett a vállalatok egyike sem dönthetett teljesen szabadon arról, hogy értékesítse‑e termelését a belföldi piacon, illetve milyen mértékben tegye azt. Amennyiben a belföldi értékesítések tekintetében megszorítások léteznek, és az árat illetően a vevők között nem tesznek különbséget, a Bizottság szokásos gyakorlata szerint elutasítja a piacgazdasági [feltételek alapján működő vállalkozás] jogállására irányuló kérelmeket, mivel az ilyenfajta árképzés az árak központi ellenőrzésének tudható be. Ezenkívül a bizonyítékok szerint ezeket a veszteséges árakat jó néhány éve fenntartották, ami szintén arra utal, hogy a gyártók nem piacgazdasági feltételek között működtek.”

35 A Tanács következésképpen úgy ítélte meg a megtámadott rendelet (47) preambulumbekezdésében, hogy a felperes „nem teljesítette az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének c) pontjában megállapított feltételeket.”

36 A maga részéről a Bizottság is, amint arra az Elsőfokú Bíróság emlékeztetett a fenti 11. és 13. pontokban, 1999. december 17‑i faxában elutasította a felperesnek a piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozásként való elismerésére irányuló kérelmét, amely elutasítást 2000. január 4‑i és február 3‑i faxában is megerősítette. A Bizottság, miután meggyőződött a vizsgálat eredményéről, elemzését a következő három megállapításra alapozta. Először: a felperes megfelelt az árak rögzítéséről szóló 1997. december 29‑i kínai törvénynek (a továbbiakban: az ártörvény), amely arra kötelezte, hogy termékeit veszteséggel, többé-kevésbé azonos árakon értékesítse a kínai belföldi piacon. Másodszor: a felperes nem dönthetett szabadon arról, hogy termékeit a belföldi kínai piacon vagy külföldön értékesítse, és azt sem határozhatta meg, hogy milyen arányban. Végül, a felperes hamis információkat bocsátott a Bizottság rendelkezésére vagy nem küldött meg vonatkozó dokumentumokat, és ezzel akadályozta a vizsgálatot.

37 A jelen jogalap keretében a felperes támadja az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének a Bizottság, majd a Tanács által adott értelmezését.

38 Másodsorban a felperes vitatja a Bizottság és a Tanács megállapításait, amelyek azon álláspont kialakításához vezettek, hogy nem felel meg az alaprendelet 2. cikk (7) bekezdésében foglalt feltételeknek. A felperes különösen a Bizottság 1999. december 17‑i faxának „A vizsgálat eredményei” című részében tett azon megállapításait vitatja, amelyek a bizonytalan követelések összegének a mérleg kiadási oldalán a felperes által történő jóváírása kötelezettségének hiányára, devizaszámlájának a társasági tőke összege szintjén történő maximálására, a kínai belföldi piacon megállapított, rendszeresen veszteséggel történő értékesítésekre, a felperest az ártörvény értelmében sújtó azon tilalomra, hogy Kínában nem alkalmazhat eltérő árakat a hasonló ügyfelekkel szemben, a kínai belföldi piacon történő értékesítés korlátozásaira, valamint arra a tényre vonatkoznak, hogy a felperes a vizsgálat során megtévesztő információkat szolgáltatott a Bizottságnak.

39 Rögtön el kell utasítani a felperesnek az előző pontban idézett első két tényezőre vonatkozó érvelését. Ugyanis, mivel sem a Tanács, sem pedig a Bizottság nem alapította megállapításait ezekre a tényezőkre, az ezekre vonatkozó érvelés irreleváns.

40 Harmadsorban, a felperes arra hivatkozik, hogy a közösségi intézmények nem bocsátották rendelkezésére azokat a dokumentumokat, amelyek alapján nem adták meg neki a piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozás jogállását. Ezt a kifogást is el kell utasítani, mivel a közösségi intézmények e tekintetben olyan dokumentumokra alapították értékelésüket, amelyeket maga a felperes küldött meg a Bizottságnak a vizsgálati kérdőív D részére adott válaszként, valamint azon dokumentumokra, amelyeket a Bizottság a helyszíni vizsgálat alkalmával ismert meg.

41 Továbbá, meg kell állapítani, hogy a felperes nem határozta meg, mit ért „új adatok” alatt, és csak a saját dokumentumaiban található információkra hivatkozott. A felperes is elismerte viszonválaszában, hogy „a helyszíni vizsgálat során a belföldi [kínai] piacon végzett összes egyedi ügyletre vonatkozó számlát a vizsgálóbiztosok rendelkezésére bocsátotta, úgy, mint minden, a könyvelésre és a termelési költségekre vonatkozó információt”. Következésképpen nem a közösségi intézmények feladata, hogy továbbítsák a Shanghai Teraokának a kérdéses, és a felperes által benyújtott, tehát ismert dokumentumokat, miután ezekből bizonyos következtetéseket vontak le.

42 E körülmények között hozzá kell tenni, hogy a felperes által válaszként benyújtott, az alaprendelet 20. cikke (4) bekezdésének megsértésére alapított új érvelése, amely szerint az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás során a Tanács olyan adatokat nyújtott be, amelyeket nem közölt vele a közigazgatási eljárás alatt, egyáltalán nem releváns. Mivel az alaprendelet 20. cikkének ezen utóbbi eljárásra vonatkozó (4) bekezdése nincs összefüggésben a piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozás jogállásának megadásával, ennek figyelmen kívül hagyására következésképpen a felperes nem hivatkozhat sikerrel azon dokumentumok tekintetében, amelyek kifejezetten a szóban forgó jogállás megszerzésének lehetőségére vonatkoznak.

2. 2. Az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének rendszeréről

a) A felek érvei

43 A felperes vitatja az alaprendelet 2. cikk (7) bekezdésének a közösségi intézmények által adott értelmezését, különösen a bizonyítási teher tekintetében. A felperes arra hivatkozik, hogy a Tanács figyelmen kívül hagyta a 2. cikk módosított (7) bekezdésének célját (ratio legis), nevezetesen azt a szándékot, hogy figyelembe vegyék a Kína gazdasági szerkezetében bekövetkezett alapvető változást.

44 A felperes továbbá az Elsőfokú Bíróság T‑80/97 sz., Starway kontra Tanács ügyben 2000. szeptember 26‑án hozott ítéletének (EBHT 2000., II‑3099. o.) 112. pontjára hivatkozik, amelyből az következik, hogy az a tény, hogy olyan bizonyítékot követelnek valamely exportőrtől, amelyeket nem tud beszerezni, a jogbiztonság és a védelemhez való jog elveinek megsértését jelenti.

45 Végül, a felperesnek úgy ítéli meg, hogy ha a közösségi intézmények bizonyos tények fennállására hivatkoznak, nekik kell azt bizonyítaniuk, hogy ezek a tények valójában léteznek, és megállapításuk megfelelő módon történt. E tekintetben a felperes a Bíróság C‑381/99 sz. Brunnhofer-ügyben 2001. június 26‑án hozott ítéletének (EBHT 2001., I‑4961. o.) 52. pontjára hivatkozik.

46 A Tanács arra hivatkozik, hogy a felperes érvelése az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének téves értelmezésén alapul. Különösen a 905/98 rendelet preambulumából következik, hogy a fent hivatkozott rendelkezés Kína és Oroszország tekintetében egyszerűen csak vélelmezi a piacgazdaságot jellemző feltételek hiányát, tehát az érintett exportáló gyártót – jelen ügyben a felperest – terheli, hogy ennek ellenkezőjét bizonyítása. A Tanács szerint a felperes által előadott érvelés a bizonyítási teher megfordulásán alapul. Következésképpen e tekintetben a közösségi intézmények széles mérlegelési jogkörrel bírnak, amint az egyrészt az ítélkezési gyakorlatból (az Elsőfokú Bíróság T‑118/96 sz., Thai Bicycle kontra Tanács ügyben 1998. július 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑2991. o.] 32. pontja), másrészt pedig az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének b) és c) pontjában szereplő „megfelelően indokolt kérelem” és „elegendő bizonyíték” kifejezésekből következik.

47 Végül, a Tanács arra hivatkozik, hogy a 2. cikk (7) bekezdésében foglalt öt feltétel főszabály szerint összesített jelleget mutat. Ugyanakkor hangsúlyozza azt a tényt, hogy e feltételek nem egyforma fontosságúak. Az első feltétel, amely szerint a vállalkozás döntéseit az árak és a költségek tekintetében a keresletet és a kínálatot tükröző piaci jelzések alapján hozzák meg jelentős állami beavatkozás nélkül, e vonatkozásban alapvető jelentőségű. Annak megállapítása tehát, hogy a felperes nem felel meg e követelménynek, már önmagában is megfelelően megalapozza a piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozás jogállása elnyerése iránti kérelmének elutasítását.

b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

48 Előzetesen arra kell emlékeztetni, hogy a kereskedelempolitikai védintézkedések területén a közösségi intézmények széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek, az általuk vizsgálandó gazdasági, politikai és jogi helyzetek összetettsége okán (az Elsőfokú Bíróság T‑162/94. sz., NMB France és társai kontra Bizottság ügyben 1996. június 5‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑427. o.] 72. pontja; a T‑97/95. sz., Sinochem kontra Tanács ügyben 1998. január 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑85. o.] 51. pontja; a fenti 46. pontban hivatkozott Thai Bicycle ügyben hozott ítéletének 32. pontja és a T‑340/99. sz., Arne Mathisen kontra Tanács ügyben 2002. július 4‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑2905. o.] 53. pontja).

49 Ebből következik, hogy a közösségi bíróságnak arra kell korlátoznia az ilyen értékelés tekintetében végzett felülvizsgálatát, hogy az eljárási szabályokat tiszteletben tartották‑e, a vitatott választást megalapozó tények a valóságnak megfelelnek‑e, valamint nem történt‑e nyilvánvaló hiba e tények mérlegelésében, illetve nem történt‑e hatáskörrel való visszaélés (a Bíróság C‑240/84. sz., Toyo kontra Tanács ügyben 1987. május 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1987., 1809. o.] 19. pontja; a fenti 46. pontban hivatkozott Thai Bicycle ügyben hozott ítéletének 33. pontja; és a fenti 48. pontban hivatkozott Arne Mathisen ügyben hozott ítéletének 54. pontja). Ugyanez vonatkozik az érintett országban megvalósuló jogi vagy politikai természetű tényállásokra is, amelyeket a közösségi intézményeknek kell mérlegelniük annak meghatározása érdekében, hogy valamely exportőr piacgazdasági feltételek között jelentős állami beavatkozás nélkül működik‑e, következésképpen elnyerheti‑e piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozás sajátos jogállását (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑155/94. sz., Climax Paper kontra Tanács ügyben 1996. szeptember 18‑án hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑873. o.] 98. pontját.

50 Meg kell állapítani, hogy a valamely termék rendes értékének megállapítására vonatkozó, az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének b) pontjában előírt módszer kivételt jelent a 2. cikk (7) bekezdésének a) pontjában e célból előírt speciális módszer alól, mivel ez utóbbit főszabály szerint a nem piacgazdaságú országokból származó behozatal esetében kell alkalmazni. Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az általános szabálytól való minden eltérést és az az alóli minden kivételt megszorítóan kell értelmezni (a Bíróság C‑399/93. sz., Oude Luttikhuis és társai ügyben 1995. december 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1995., I‑4515. o.] 23. pontja; a C‑83/99 sz., Bizottság kontra Spanyolország ügyben 2001. január 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2001., I‑445. o.] 19. pontja; és a C‑5/01. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 2002. december 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑11991. o.] 56. pontja).

51 Az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének eredeti szövegét a 905/98 rendelet módosította, mivel a Tanács úgy ítélte meg, hogy az Oroszországban és Kínában végbemenő reformfolyamat alapvetően megváltoztatta ezen országok gazdaságát, és olyan vállalatok alapításához vezetett, amelyek esetében piacgazdasági feltételek érvényesülnek. A 905/98 rendelet preambulumbekezdése is hangsúlyozza az e két országgal szemben folytatott dömpingellenes gyakorlat felülvizsgálatának fontosságát, hozzátéve, hogy a rendes érték meghatározható a piacgazdaságú országokra alkalmazandó szabályoknak megfelelően azokban az esetekben, ahol kimutatható, hogy a piaci feltételek érvényesülnek az érintett termék gyártásával és értékesítésével kapcsolatos vizsgálat alá eső egy vagy több gyártó vonatkozásában. Ugyanezen rendelet hatodik preambulumbekezdése szerint „a piaci feltételek érvényesülését meghatározó vizsgálat elvégzésére kerül sor a vizsgálat alá eső egy vagy több olyan gyártó által megfelelően indokolt kérelem alapján, akik élni kívánnak azzal a lehetőséggel, hogy a piacgazdaságú országokra alkalmazandó szabályok alapján kerüljön sor a rendes érték meghatározására”.

52 Következésképpen, az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdéséből és a 905/98 rendelet fent említett preambulumbekezdéseiből először is az következik, hogy a közösségi intézmények a jelen ügyhöz hasonló tényállás esetében kötelesek esetenként lefolytatni a vizsgálatot, mivel Kína még nem tekinthető piacgazdaságot alkalmazó országnak. Valamely, Kínából származó termék rendes értékét tehát csak akkor lehet a piacgazdaságban működő országokra alkalmazandó szabályok alapján meghatározni, ha „kimutatható, hogy piacgazdasági feltételek érvényesülnek e gyártó vagy gyártók számára”.

53 Másodsorban, a fent hivatkozott rendelkezésekből az következik, hogy a piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozás jogállását kérelmező exportáló gyártóra hárul a bizonyítási teher. Az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének c) pontja ugyanis előírja, hogy a kérelemnek „elegendő bizonyítékot kell tartalmaznia”. Következésképpen nem a közösségi intézményeknek kell bizonyítaniuk, hogy az exportáló gyártó nem felel meg a szóban forgó jogállás megadása feltételeinek. A közösségi intézményeknek kell értékelniük ellenben azt, hogy az exportáló gyártó által benyújtott adatok elegendőek‑e annak bizonyítására, hogy az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének c) pontja által előírt feltételei teljesülnek, és a közösségi bíróság feladata annak vizsgálata, hogy ez az értékelés nem tartalmaz‑e nyilvánvaló hibát.

54 Annak értékelése céljából, hogy az érintett gyártó által benyújtott bizonyítékok elegendőek‑e, az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdése c) pontjának első franciabekezdésében foglalt feltételeket kell alkalmazni. E tekintetben mind a negyedik és ötödik franciabekezdés közti „és” szó használatából, mind pedig e feltételek természetéből az következik, hogy ezek kumulatívak. Következésképpen az érintett exportáló gyártónak az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének c) pontjában foglalt valamennyi feltételnek meg kell felelnie ahhoz, hogy elnyerje a piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozás jogállását, és amennyiben egyik feltételnek nem felel meg, kérelmét el kell utasítani.

55 Azt kell tehát megvizsgálni, hogy a felperes bizonyította‑e, hogy megfelel az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének c) pontjában foglalt első feltételnek, amely szerint a vállalkozások döntéseiket az árak, a költségek és a ráfordítások tekintetében a keresletet és a kínálatot tükröző piaci jelzések alapján hozzák meg, jelentős állami beavatkozás nélkül.

3. Az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének c) pontjában foglalt első feltételről

a) Az egységes árak alkalmazása

A felek érvei

56 A felperes arra hivatkozik, hogy nyilvánvalóan téves az a megállapítás, amely szerint Kínában egységes árakon értékesíti termékeit. Azt állítja, hogy az ártörvény nem alkalmazható az elektronikus mérlegek piacán. Mindenesetre, az ártörvény megfogalmazása nem egyezik meg a Bizottság által leírtakkal. A felperes azt is hangsúlyozza, hogy a Tanács által hivatkozott árlista nem a valóságosan számlázott árakat tükrözi, amelyek újratárgyalásra kerültek a viszonteladókkal. A felperes hozzáteszi, hogy az a tény, hogy ugyanazokat az árakat alkalmazza az azonos kereskedelmi szinten álló ügyfeleivel szemben, azt tanúsítja, hogy tiszteletben tartja a tisztességes piaci verseny elvét, amelyet az Európai Közösségben is alkalmaznak a gazdasági erőfölénnyel való visszaélések ellen.

57 A felperes emlékeztet arra, hogy megmagyarázta azt, hogy árait a kereslet és a kínálat határozza meg, és hogy a kínai piac erősen versenyző piac. A közösségi intézmények megközelítése tehát nagyon hiányos és pontatlan volt, mivel csak tizenhárom, a kínai belföldi piacon történt értékesítésre vonatkozó számlát vettek elsősorban figyelembe, ugyanakkor a vizsgálat időszakában 25 701 egységet értékesítettek. Márpedig valamennyi, a kínai belföldi piacon kötött önálló ügyletre vonatkozó, azt bizonyító számlát, hogy a felperes az ügyfeleivel tárgyalt az alkalmazott árakról, a Bizottság vizsgálóbiztosainak rendelkezésére bocsátotta a helyszíni vizsgálat során. E tekintetben a közösségi intézmények nem vették figyelembe azt a tényt, hogy e tárgyalások során nem történt semmilyen hivatkozás az árak kormány általi ellenőrzésére. A felperes továbbá úgy ítéli meg, hogy a piacgazdasági feltételek mellett működő vállalkozás jogállásának megadására vonatkozó kérdőívre adott válaszában bizonyította, hogy a kínai belföldi piacon alkalmazott havi átlagos értékesítési ár jelentős változásokat mutat, ami megerősíti azon állítását, amely szerint az egyes általa kötött ügyletekben alkalmazott árak is lényeges módon változtak.

58 A Tanács azt állítja, hogy a felperes nem tudta bizonyítani, hogy történt‑e valóságos tárgyalás az árakról.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

59 Azt kell megvizsgálni, hogy a felperes elegendő bizonyítékot nyújtott‑e be a vizsgálat során annak megállapítása céljából, hogy a kínai belföldi piacon szabadon határozta meg árait, „a keresletet és a kínálatot tükröző piaci jelzések alapján […] jelentős állami beavatkozás nélkül”, amint azt az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdése c) pontjának első franciabekezdése előírja.

60 Így a vizsgálat során a felperesnek kellett bizonyítékot szolgáltatni a Bizottságnak az egyes ügyletek során alkalmazott árak eltérése tekintetében, például számlák segítségével. E tekintetben a felperes nem róhatja fel a közösségi intézményeknek, hogy nem vették figyelembe a vizsgálat időszaka alatti egységenkénti értékesítésre vonatkozó valamennyi (több mint 25 000 darab) számlát. A felperes feladata volt ugyanis azon számlák kiválasztása ezek közül, amelyekből világosan kitűnik, hogy valóban eltérő árakat alkalmazott különböző ügyfelekkel szemben ugyanazon típus tekintetében. Hozzá kell tenni, hogy amikor a felperes megtudta, hogy a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy egységes árakon értékesített, a közigazgatási eljárás során még mindig benyújthatta volna a Bizottságnak az általa lényegesnek ítélt számlákat.

61 Ezután azt kell megvizsgálni, hogy a felperes eleget tett‑e a bizonyíték szolgáltatására vonatkozó követelményeknek azon tény által, hogy a helyszíni vizsgálat során a Bizottság vizsgálóbiztosainak rendelkezésére bocsátotta tárgyalási feljegyzéseit (negotiations sheets) és hazai szerződéseit (national contracts), annak bizonyítása érdekében, az SA Carrefour (a továbbiakban: a Carrefour) helyi kínai leányvállalataival folytatott ártárgyalásokat. Márpedig meg kell állapítani, hogy a felperes által az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott dokumentumokból, amelyek távolról sem engednek arra következtetni, hogy engedményeket adott ezen ügyfelének, kitűnik, hogy a számlázott ár pontosan megegyezett a belföldi kínai piacra vonatkozó árlistán szereplő árral. Így, a Carrefour számára leginkább értékesített típus alapára azonos volt a felperes kínai belföldi piacra vonatkozó árlistáján megjelölt árral. A benyújtott dokumentumok és az érintett termék kínai belföldi piaci értékesítésére vonatkozó árlista összehasonlítása ugyanis lehetővé teszi annak megállapítását, hogy a szóban forgó típus ára (nevezetesen a felső szegmensbe tartozó SM‑80SXB elektronikus mérlegé) semmiben sem különbözött az árlistán meghatározott ártól, 6837,61 yuans ren-min-bi (CNY), mivel a Carrefour által kiállított és a felperes által a vizsgálat során benyújtott számlák 8000 CNY árra utalnak, ez utóbbi összeg azonban tartalmazza a listán szereplő árhoz hozzáadott 17%‑os hozzáadottérték-adót (HÉA) is. A Carrefour tárgyalási feljegyzései 12 000 CNY árra vonatkoznak, amely a listán szereplő árból, a 17%‑os HÉA‑ból és további 4000 CNY szolgáltatási díjból tevődik össze. Ugyanez az egységesség tűnik ki a SM‑80SXP típus tekintetében alkalmazott árból. Végül, egy írásbeli kérdésre válaszként a Tanács egy a Carrefour által szolgáltatott számlát nyújtott be a Bíróságnak, amelyből kitűnt, hogy a ténylegesen számlázott ár megegyezik a listán szereplő ár, a 17%‑os ÁFA és további 4000 CNY összegének, ami ugyanazt a logikát tanúsítja, mint amelyet a tárgyalási feljegyzések vizsgálata is kimutatott. A tárgyaláson a felperes is megerősítette, hogy a gyakorlatban szokásos volt a 4000 CNY szolgáltatási átalánydíj fizetése.

62 Következésképpen meg kell állapítani, hogy a számlákon, a szerződésekben és a tárgyalási feljegyzésekben szereplő árak nem különböznek az árlistán megjelölt áraktól. A tárgyalási feljegyzések vizsgálatából kiderül, hogy ugyanez az elv érvényesült a felperesnek a Nanjing Supermarket Ltd-vel, egy másik ügyfelével szemben alkalmazott árak esetében.

63 Következésképpen sem a benyújtott tárgyalási feljegyzések, sem a szerződések, sem pedig a számlák nem bizonyítják, hogy a felperes ugyanazon termék tekintetében eltérő árakat alkalmazott különböző ügyfeleivel szemben.

64 Ezt a megállapítást az a felperes által hivatkozott tény sem cáfolja meg, hogy fő ügyfele a kínai belföldi piacon, tehát a Shanghai Teraoka Electronic Scales Co. Ltd, a többi ügyfél által elértekhez viszonyítva jobb árakat alkudott ki. Amint arra ugyanis a Bizottság 1999. december 17‑i faxában jogosan rámutatott, kétségeket lehet támasztani e vállalkozásnak a felperessel szembeni függetlensége tekintetében. Meg kell jegyezni továbbá, hogy a felperes még csak meg sem kísérelte, hogy a Bizottsággal való levelezésben, keresetében vagy viszonválaszában vitassa e kapcsolat létét. 1999. december 27‑i levelében, amelyben a Bizottság 1999. december 17‑én küldött faxában megküldött eredményeket és megállapításokat vitatta, semmit nem fűzött hozzá ahhoz az érvhez, amely szerint a Shanghai Teraoka Electronic Scales Co. Ltd. társaság kötődik hozzá. Ugyanez vonatkozik 2000. január 11‑i levelére is, amelyben a felperes vitatta a Bizottságnak észrevételeire 2000. január 4‑i levelében adott válaszait, amely válaszok újra tartalmazták a közösségi intézménynek a felperest és a szóban forgó társaságot összekötő kapcsolatra vonatkozó kétségeit. Mivel tehát a felperes nem vitatta, hogy kapcsolat áll fenn közte és a Shanghai Teraoka Electronic Scales Co. Ltd között, a Bizottság joggal zárta ki elemzéséből a felperes által e vállalkozásnak számlázott árakat.

65 Azt is meg kell vizsgálni, hogy, azon tény ellenére, hogy a felperes nem nyújtott be megfelelő számlákat, a Bizottság vizsgálati kérdőívének a piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozás jogállása megadására vonatkozó D részére adott válaszával sem szolgáltatott‑e lényeges bizonyítékot. Válaszában a felperes a következő, értékesítésekre vonatkozó információkat közölte a Bizottsággal: az érintett terméknek piacon havonként értékesített mennyisége és e termék havi, átlagos eladási ára a kínai belföldi piacon a vizsgálat időszaka alatt, az összesített értékesítés, mennyiségében és termékenként, a felperes által a kínai belföldi piacon értékesített főbb termékek a vizsgálat időszaka alatt, az érintett termék kínai belföldi piaci eladási árainak listája, az érintett termék exportértékesítésének havonkénti mennyisége és az exportértékesítés havonkénti átlagárai a vizsgálat időszaka alatt, az érintett termék exportárainak listája és a Közösségbe történő exportértékesítések listája havonkénti csoportosításban a vizsgálat időszaka fő három hónapja, nevezetesen 1998 szeptembere, 1999 januárja és 1999 márciusa tekintetében.

66 A keresethez csatolt, az érintett termék kínai belföldi piacon történt értékesítésének a vizsgálat időszaka alatti havonkénti átlagárára vonatkozó táblázat alapján a felperes új, viszonválaszában benyújtott táblázatot készített, kiemelve az egyes elektronikus mérlegtípusok legalacsonyabb és legmagasabb átlagára közötti változás százalékban kifejezett mértékét annak bizonyítása céljából, hogy nem alkalmaz azonos árakat. E tekintetben, a felperesnek a Bizottság vizsgálati kérdőívének D részére adott, és a közösségi intézmények által nem vitatott válaszában foglalt adatai alapján célszerű bemutatni azt a táblázatot, amely az egyes típusoknak a vizsgálat időszaka alatt a kínai belföldi piacon történt értékesítése mennyiségét és százalékos arányát, valamint az ár százalékos változását tünteti fel. Hangsúlyozni kell, hogy a megtámadott rendelet szerint az elektronikus mérlegek piaca általában három szegmensre oszlik: alsó, középső illetve felső szegmensre.

Típus A kínai belföldi piacon értékesített mennyiség A kínai belföldi piacon történt értékesítések százalékos aránya A kínai belföldi piacon alkalmazott eladási árak százalékos változása DS-685B 13 693 53,28 2,21 DS-685FB 2 127 8,27 9,72 DS-685FP 26 0,10 15,86 DS-688B 3 455 13,44 11,88 DS-688P 6 0,02 nincs adat DS-688FB 3 471 13,50 9,54 DS-688FP 88 0,34 13,47 DS-650 361 1,40 8,70 DS-681 189 0,74 68,75 SM-80/81B 151 0,59 71,89 SM-80/81P 1 982 7,71 34,55 SM-90H 18 0,07 21,87 RM-30 134 0,52 47,64





67 E táblázatban nyolc típus szerepel (DS‑685FP, DS‑688P, DS‑688FP, DS‑650, DS‑681, SM‑80/81B, SM‑90H és RM‑30), amely a felperes kínai belföldi piaci értékesítéseinek 3,78%‑át képviseli. Márpedig, ezek azok a típusok, amelyek árai leginkább változnak. Következésképpen meg kell állapítani, hogy, tekintettel e típusok értékesítésének csekély volumenére, az ezekkel kapcsolatos árváltozásokat nem lehet reprezentatívnak minősíteni a felperesnek a különböző ügyfeleivel szemben az ár meghatározása vonatkozásában tanúsított magatartását jellemző tendencia szempontjából.

68 A felső szegmensbe tartozó SM‑80/81B és SM‑80/81P típusú elektronikus mérlegek értékesítésében megállapított 71,89%‑os és 34,55%‑os árváltozások elsősorban annak a ténynek köszönhetőek, amint azt a felperes ellentmondása nélkül a Tanács is megállapította, hogy a szóban forgó típusok bizonyos számú altípust is magukban foglalnak. Mivel minden egyes altípusnak eltérő az ára, ebből az következik, hogy, bár ugyanaz az altípus azonos áron kerül értékesítésre, az átlagos eladási ár az egyes altípusokból egy adott időszak alatt eladott mennyiségek függvényében változik.

69 E táblázatból az is kiderül, hogy a leginkább értékesített típus (nevezetesen a DS‑685B típus, amely a kínai belföldi piacon történt értékesítések 53,28%‑át képviselte) havonkénti átlagára 2,21%‑kal változott. Meg kell azonban állapítani, hogy ez az – egyébként jelentéktelen – változás önmagában nem igazolja, hogy a különböző ügyfelekkel szemben eltérő árak kerültek alkalmazásra. Végül, a három, még vizsgálandó típus (azaz a DS‑685FB, a DS‑688B és a DS‑688FB típusok) árának mintegy 10%‑os változását sem lehet önmagában jelentősnek minősíteni.

70 A felperes által szolgáltatott adatok ugyanis csak a havonkénti átlagos eladási árakra vonatkoznak, amelyek változásai a periodikus árváltozás eredményeként is bekövetkezhettek, ezért nem zárható ki, hogy a különböző vásárlókkal szemben egységes árakat alkalmaztak az azonos időszakban. Következésképpen meg kell állapítani, hogy az iratokban, különösen pedig a fenti 66. pontban bemutatott táblázatban szereplő adatok nem teszik lehetővé annak megállapítását, hogy a vizsgálat időszakában ténylegesen eltérő árakat számláztak a különböző ügyfeleknek.

71 Továbbá, a felperes azon érvelését illetően, miszerint általános jellegű versenykörnyezetben végzi tevékenységét, és árait versenytársaitól függően alakítja ki, elegendő azt megállapítani, hogy semmilyen olyan adatot nem szolgáltatott, amelyek alátámasztanák ezen állításait. A felperes azt sem bizonyította, hogy a jelen ügyben fennálltak azok a körülmények, amelyek között az eltérő árak alkalmazása a versenyjogi szabályok tekintetében visszaélésnek minősülhet.

72 Végül, a felperes azon érvelését illetően, miszerint az ártörvény nem volt hatással saját árpolitikájára, elegendő azt megállapítani, hogy a Tanács következtetéseit nem e törvény esetleges alkalmazandóságára alapozta, hanem arra a tényre, hogy a felperes nem szolgáltatott elegendő bizonyítékot arra nézve, hogy árait a piaci körülményektől függően határozza meg.

73 Következésképpen a Bizottság, majd a Tanács is megállapíthatta, nyilvánvaló értékelési hiba elkövetése nélkül, hogy a vizsgálat során a felperes nem szolgáltatott elegendő bizonyítékot annak bizonyítására, hogy ugyanazon termék tekintetében eltérő árakat alkalmazott különböző ügyfeleivel szemben.

b) A veszteséggel történő értékesítésről

A felek érvei

74 A felperes azt állítja, hogy a Bizottság azon megállapítása, miszerint rendszeresen veszteséggel értékesített a kínai belföldi piacon elhamarkodott és egyben irreleváns. Egyrészt ugyanis a Bizottság nem várta meg az e tekintetben történő döntéshez szükséges összes adat közlését. A Tanács megállapításaiból másrészt az következik, hogy ez a gyakorlat létezik egyes, piacgazdasági körülmények között tevékenységet végző gazdasági szereplők esetében is. A felperes e tekintetben a megtámadott rendelet (30) és (38) prembulumbekezdésére hivatkozik.

75 A nyereségek és veszteségek egyenlege tekintetében a felperes vitatja a közösségi intézmények azon megállapításait, amelyek szerint rendszeres és számottevő veszteségeket szenvedett a kínai belföldi piacon, és jelentős nyereségeket realizált az exportpiacokon. A felperes rámutat, hogy az elektronikus mérlegeken kívül más terméket is forgalmaz jelentős arányban a kínai belföldi piacon. A veszteségek és nyereségek egyenlegében szereplő, a kínai belföldi piacon történt értékesítésekre vonatkozó adatok összessége valamennyi termékre vonatkozik, tehát a felperes állítása szerint ez nem tekinthető úgy, mint az elektronikus mérlegek kínai belföldi piacon történt értékesítése nyereségességének megbízható mutatója. Továbbá, az egyenleg nem elkülönítve tünteti fel egyrészt az exportértékesítésekből, másrészt pedig a kínai belföldi piacon történt értékesítésekből származó nyereségeket és veszteségeket. E körülményekre tekintettel a felperes szerint helytelen azt elvárni, hogy az eredménykimutatás világosan kimutassa az export utáni jelentős nyereségeket és a kínai belföldi piacon történt értékesítések utáni jelentékeny veszteségeket.

76 A felperes szerint a közösségi intézmények soha nem közölték az e megállapítást alátámasztó számításaikat. A felperes úgy ítéli meg, hogy a közösségi intézmények számítási módszerére vonatkozó feltételezései alapján e művelet eredményéből a kínai belföldi piacon történt értékesítések tekintetében 1997‑re vonatkozóan 1,96%‑os nyereség, 1998‑ra vonatkozóan pedig általa jelentéktelennek ítélt 0,73%‑os veszteség következik. Ugyanezen számítások alapján az exportból származó nyereség 1997-ben 8,68%‑os és 1998-ban 10,68%‑os volt. A felperes szerint a Tanács nyilvánvaló értékelési hibát követett el, amikor arra a megállapításra jutott, hogy ezek az adatok világosan mutatják a kínai belföldi piacon több év során történt értékesítésekre vonatkozó jelentős veszteségeket.

77 A felperes vitatja továbbá, hogy – a Tanács állításával szemben – „óriási veszteségeket” szenvedett volna el a DS‑685B típus kínai belföldi piacon történt értékesítése vonatkozásában a vizsgálat időszakában, és arra hivatkozik, hogy a Tanács nem hozta nyilvánosságra azokat az adatokat, amelyek alapján erre a megállapításra jutott. A felperes megjegyzi, hogy a Bizottsággal folytatott levelezése éppen ellenkezőleg azt bizonyítja, hogy nyeresége legnagyobb részét a kínai belföldi piacon történt, különösen az SM‑80 és SM‑90 típusok értékesítése által realizálta.

78 A felperes továbbá arra hívja fel a Tanácsot, hogy mutassa be azokat az adatokat, amelyek alapján arra a következtetésre jutott, hogy a felperes szinte összes típusát veszteséggel és egységes árakon értékesítette a kínai belföldi piacon. Amennyiben a Tanács új adatokat szolgáltat, a felperes új jogalapra kíván hivatkozni, amely szerint ezeket az adatokat nem közölték vele az alaprendelet értelmében, ami e rendelet 20. cikke (4) bekezdésének a megsértésének minősül.

79 A Tanács szerint a felperesnek a Bizottság vizsgálati kérdőívére adott válaszaiból, valamint a helyszíni vizsgálat alatt beszerzett dokumentumokból az következik, hogy a felperes jelentős nyereségeket realizált exportjai tekintetében, míg jelentős veszteségeket szenvedett a kínai belföldi piacon.

80 Továbbá a Tanács úgy ítéli meg, hogy a felperes által végzett számítás nem érvényes, mivel nem vette figyelembe a kapott támogatásokat, 1998‑ra vonatkozóan pedig az egyéb ügyletekből származó bevételeit. A Tanács számításai szerint tehát a felperes kínai belföldi piacon történt értékesítései valójában nyereséget, a Tanács által jelentéktelennek ítélt 0,24%‑ot eredményeztek 1997‑ben, míg 1998‑ban a Tanács által jelentősnek ítélt 2,59%‑os veszteséget, ugyanakkor az export nyeresége 1997‑ben 6,96%, 1998‑ban pedig 8,67% volt. E tekintetben a Tanács az alábbi táblázatot nyújtotta be, amely tartalmazza a felperes által benyújtott nyereség-veszteség táblázatot, és magában foglalja a felperes által kapott, félkövér betűkkel jelölt támogatásokat (a táblázatot a nagyobb pontosság érdekében az Elsőfokú Bíróság felülvizsgálta).

1998 1997 Összes Kivitel Belföldi piac Összes Kivitel Belföldi piac Értékesítés 123 463 310,37 76 972 132,82 46 491 177,55 106 828 244,78 64 065 349,63 42 762 895,15 Az értékesítés költségei 97 605 947,54 57 656 631,16 39 949 316,38 84 044 953,44 48 673 547,18 35 371 406,26

Egyéb költségek és bevételek 18 113 541,34 + 2 273 246,55 + 150 000,00 20 536 787,89 11 230 395,63 + 1 409 412,86

12 639 808,49 6 883 145,71 + 863 833,68

7 746 979,39 16 381 137,64 + 1 844 989,62

18 226 127,26 9 828 682,58 + 1 106 993,77

10 935 676,35 6 552 455,06 + 737 995,84

7 290 450,90

Nyereség/veszteség

7 743 821,49 5 320 574,94

8 085 106,03 6 675 693,17

341 284,54 -1 205 118,22

6 402 153,70 4 557 164,08

5 563 119,87 4 456 126,10

839 033,83 101 037,99 Nyereség/veszteség a forgalom (értékesítés) %‑ában 6,27 4,31 10,50 8,67 - 0,73 - 2,59 5,99 4,27 8,68 6,96 1,96 0,24

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

81 Első helyen azt kell megvizsgálni, hogy megsértették‑e a felperes eljárási jogait azon ténybeli elemek tekintetében, amelyekre a közösségi intézmények veszteséges értékesítésre vonatkozó következtetéseiket alapozták, második helyen pedig azt, hogy a közösségi intézmények nyilvánvaló értékelési hibát követtek‑e el, amikor azt állították, hogy a veszteséges értékesítések olyan tényezőt jelentettek, amelyből következtetni lehetett arra, hogy a felperes nem piacgazdaságban működik, harmadik helyen pedig azt, hogy a közösségi intézmények nyilvánvaló értékelési hibát követtek‑e el, amikor e tényezők alapján azt állították, hogy veszteséges értékesítések történtek.

82 A felperesnek az eljárási jogai megsértésére vonatkozó kifogását illetően elegendő e fenti 40. pontra hivatkozni.

83 Másodsorban meg kell állapítani, hogy a felperes azon érvelése, miszerint egyes piacgazdasági feltételek alapján működő gazdasági szereplők is olykor veszteséges értékesítéseket hajtanak végre, önmagában nem érinti azt a tényt, hogy ezt a gyakorlatot úgy lehessen minősíteni, mint az egyik olyan tényezőt, amely, különösen egyéb tényezők, mint az egységes árak és az értékesítések korlátozása jelenlétében, arra enged következtetni, hogy a gazdasági szereplő nem bizonyította, hogy megfelel az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének c) pontjában előírt első feltételnek.

84 Harmadsorban, emlékeztetni kell arra, hogy a Tanács azzal indokolta a piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozás jogállása iránti kérelem elutasítását, hogy „a bizonyítékok szerint ezeket a [felperes által a kínai belső piacon alkalmazott] veszteséges árakat jó néhány éve fenntartották”. Azt is hangsúlyozni kell, hogy a felperesre hárul annak bizonyítása, hogy piacgazdasági feltételek alapján működik. Márpedig, a felperes, miután a Bizottság 1999. december 17‑i levelében tájékoztatta, hogy álláspontja szerint a felperes rendszeresen veszteségeket szenvedett a kínai belföldi piacon, semmilyen, ennek ellenkezőjét bizonyító adatot nem szolgáltatott, 1999. december 27‑i és 2000. január 11‑i levelében pusztán annak állítására szorítkozott, hogy a Bizottság nem juthatott erre a következtetésre, anélkül hogy birtokában lettek volna azok az adatok, amelyeket csak a vizsgálati kérdőív C részére, különösen a vállalkozás nyereségessége tekintetében követelhetők. Ha a felperes úgy ítélte meg, hogy a Bizottság állításai pontatlanok voltak, semmi sem akadályozta meg abban, hogy olyan releváns dokumentumokat mutasson be a Bizottságnak, amelyek adott esetben azt bizonyították volna, hogy a szóban forgó években nyereséget mutatott fel a kínai belföldi piacon. A felperes azonban nem nyújtott be ilyen bizonyítékokat.

85 Továbbá, azon bizonyítékokat illetően, amelyekre a közösségi intézmények értékelésüket alapították, rögvest meg kell állapítani, hogy abból a tényből, hogy a felperes az elektronikus mérlegeken kívül más termékeket is értékesített, nem következik ebben az esetben az, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett el azáltal, hogy a felperes eredménykimutatásában szereplő adatokat használta fel az egyetlen szóban forgó termékre vonatkozó nyereségeinek és veszteségeinek értékelése céljából. A felperes által a vizsgálat során benyújtott dokumentumok alapján ugyanis lehetséges volt az elektronikus mérlegek eladásainak valós pénzbeli értékét meghatározni. E tekintetben rá kell mutatni, hogy mivel az értékesítéseket valós pénzbeli értékben, és nem egységekben mérik, meg kell állapítani, hogy az elektronikus mérlegek értékesítése a felperes kínai belföldi piacon történő értékesítésének mintegy háromnegyed részét képviseli. Az 1998. év eredménykimutatása szerint ugyanis a felperes forgalma a kínai belföldi piacon közel 46,5 millió CNY volt (tehát a teljes forgalom, az exportforgalommal csökkentve), míg a vizsgálat időszaka alatti havi eladási átlagárakat és a kínai belföldi piacon értékesített elektromos mérlegek havi mennyiségét feltüntető, a felperes által szolgáltatott és a Tanács által nem vitatott táblázat alapján az elektromos mérlegek értékesítésének összege 34,1 millió CNY volt.

86 Ezt követően a felperesnek azon számítása érvényességéről kell határozni, amely szerint a kínai belföldi piacon történt értékesítései az 1997‑es pénzügyi évben 1,96 % nyereséget hoztak, és az 1998‑as pénzügyi évben 0,73% veszteséget. E tekintetben a tanács jogosan mutat rá, hogy a felperes az 1997–1998‑as időszak alatti értékesítéseiből származó bevételeihez hozzáadta a támogatások 4 millió CNY‑t meghaladó összegét.

87 E körülmény kétségessé teszi a felperes számításának érvényességét. Ha ugyanis igaz az, hogy a piacgazdaságban is léteznek támogatások, mindenesetre a piactól idegen elemről van szó, és a közhatalom olyan beavatkozásáról, amely alkalmas arra, hogy a vállalkozások magatartását a piac erőviszonyaitól eltérő irányba térítse. Hangsúlyozni kell, hogy, még ha a szóban forgó támogatások összege kevésbé jelentős is a felperes e két év alatt elért forgalmához viszonyítva, jelentőssé válik, ha a kínai piacon elért gyenge és esetleges nyereséggel kerül összehasonlításra.

88 Márpedig, ha levonjuk a felperes által elért nyereségből a támogatások összegét, amint azt a Tanács is tette (lásd fenti 80. pont), megállapítható, hogy – ami hihetőnek is tűnik – a felperesnek a kínai belföldi piacon elszenvedett veszteségei 2,59%‑ot tesznek ki 1998‑ban, míg 1996‑ban helyzete egyensúlyközeli állapotban volt, 0,24%‑os nyereséggel. Egy ilyen számítás azt is kimutatja, hogy a felperesnek a kínai belföldi piacon elszenvedett veszteségei a szóban forgó két évben meghaladhatták az 1,1 millió CNY‑t, míg exportnyeresége meghaladta az 11,1 millió CNY–t.

89 E körülményekre tekintettel mindenképpen meg kell állapítani, hogy a megtámadott rendelet preambulumbekezdésének megfogalmazása túlmutat azon, ami azon tényezőkből következik, amelyekre a közösségi intézmények támaszkodtak. Következésképpen e tényezők alapján a közösségi intézmények nyilvánvaló értékelési hiba elkövetése nélkül juthattak arra a következtetésre, hogy a felperes kínai értékesítései összességében veszteségesek voltak azon időszakban, amely tekintetében az adatok rendelkezésre álltak.

90 Ez olyan tényező, amely a szóban forgó többi tényezővel együtt megindokolhatja azt a megállapítást, amely szerint a felperes nem bizonyította, hogy piacgazdasági feltételek között működött.

91 E tényező fennállása esetén a felperesre hárul, hogy egyrészt a közigazgatási eljárás során olyan jellegű adatokat szolgáltasson, amelyek megcáfolják a közösségi intézmények erre vonatkozó megállapítását, másrészt pedig olyan adatokat adjon meg, amelyek alkalmasak arra, hogy a nyereség teljes hiánya ellenére bizonyítsák, hogy Kínában történt értékesítései megfelelnek a piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozás által tanúsított magatartásnak.

92 E tekintetben a felperes egyszerűen csak arra hivatkozik, hogy a kínai belföldi piacon a nyereség túlnyomó része az SM‑80 és az SM 90 típusú mérlegek értékesítéséből származik. Márpedig a szóban forgó elektronikus mérlegek értékesítéséből származó nyereség realizálása, amikor megállapításra kerül, hogy az összes többi elektronikus mérleg tekintetében a felperes veszteségeket szenved el a kínai belföldi piacon, logikusan arra enged következtetni, hogy a többi típus vonatkozásában a veszteségek még nagyobbak, különösen az alsó szegmenst képviselő, leginkább értékesített típusok, mint a DS‑685B esetében, ami megerősíti a felperes számításait, különösen az 1998. év vonatkozásában. A felperes ugyanezen alsó szegmensbe tartozó típusokat exportálta az Európai Közösségbe.

93 E körülményekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a közösségi intézmények nyilvánvaló értékelési hibát követtek el annak megállapításával, hogy a felperes termékeit veszteséggel értékesítette Kínában.

c) A kínai belföldi piacon történt értékesítések és az export arányáról

A felek érvei

94 A felperes nem fogadja el a megtámadott rendeletben szereplő azon megállapítást, miszerint nem dönthetett teljesen szabadon a kínai belföldi piacon történő, illetve az exportra történő értékesítései közötti arányról.

95 A felperes vitatja azt a megállapítást, amely szerint az exportot szabályozó rendelkezéseknek és a teljes egészében külföldi befektetők tulajdonában álló tőkével rendelkező társaságokról szóló kínai törvény részletes végrehajtó rendelkezései (a továbbiakban: a részletes rendelkezések) 15. cikkének megfelelően egy általa és a helyi beruházási hatóság között létrejött szerződésben előírták számára az export arányát. A felperes azt állítja, hogy ezen arány nemlétét egyrészt a jinshani (Kína) külügyi gazdasági bizottság 1999. december 22‑i tanúsítványa (a továbbiakban a jinshani tanúsítvány) bizonyítja, amelyet a bíróságon bemutatott, másrészt pedig az a tény, hogy értékesítései nagyobb részét a kínai belföldi piacon végezte. A felperes rámutat, hogy a jinshani tanúsítvány kifejezetten megerősíti, hogy a kínai hatóságok semmilyen arányt nem írtak elő számára exportértékesítései tekintetében. A felperes szerint kizárólag e bizonyíték alapján lehet csak megállapítani, hogy a kínai hatóságok nem írtak elő számára semmilyen arányt.

96 A felperes vitatja a Tanácsnak a kínai kormány által e területen folytatott politikára vonatkozó megállapításait. A felperes szerint az elektronikus mérlegeket gyártó, és a kínai belföldi piacon e mérlegeket a 80‑as évek után értékesítő kínai közvállalkozások létezését nem lehet komolyan vitatni.

97 A Tanács arra hivatkozik, hogy a közösségi intézmények 1996 és a vizsgálat időszaka között megállapították, hogy állandó arány létezik a Shanghai Teraoka exportértékesítései és a kínai belföldi piacon történő értékesítései között, valamint arra, hogy a felperes nem magyarázta el, hogy a kínai belföldi piacon elszenvedett veszteségei ellenére miért nem változtatott ezen a százalékon, ha számára semmilyen arányt nem írtak elő az exportértékesítések tekintetében.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

98 A jinshani tanúsítvány az alábbiakat tartalmazza:

„Mi, a jinshani külügyi gazdasági bizottság vagyunk a teljes egészében a Teraoka Seiko Co. Ltd, a Japán tulajdonában lévő Shanghai Teraoka Electronic Co. Ltd vállalkozás alapítását jóváhagyó hatóság. Az igazgatótanács elnöke, Kazuharu Teraoka úr és közöttünk sikerrel lezajlott tárgyalásra tekintettel nem állapítottunk meg e társasággal szemben az exportértékesítésekre vonatkozó arányt. Továbbá, mi nem írtunk alá szerződést, azon tény okán, hogy a Shanghai Teraoka Electronic Co. Ltd olyan társaság, amelynek tőkéje teljes egészében külföldi befektetők tulajdonában van.”

99 Annak megállapításához, hogy ez a dokumentum bizonyítja‑e azt, hogy a piacgazdasági feltételeknek megfelelően szabadon döntött a kínai belföldi piacon, illetve exportként értékesítendő termékei arányáról, a felpereshez hasonló vállalkozás alapítását szabályozó kínai jogszabályokra kell emlékeztetni.

100 A részletes rendelkezések 15. cikke értelmében egy teljes egészében külföldi befektetők tulajdonában álló tőkével rendelkező társaság alapítására irányuló kérelemnek különösen a kínai belföldi piacon és a nemzetközi piacon történő értékesítések arányát kell tartalmaznia. Ugyanezen rendelkezések 45. cikke értelmében „a teljes egészében külföldi befektetők tulajdonában álló tőkével rendelkező társaságnak, ha termékeit a kínai [belföldi] piacon értékesti, alkalmazkodnia kell az engedélyezett értékesítési arányhoz” és „az esetben, ha egy teljes egészében külföldi befektetők tulajdonában álló tőkével rendelkező társaság az engedélyezett értékesítési aránynál több terméket tervez értékesíteni a kínai [belső] piacon, ehhez az ellenőrző és engedélyező hatóság jóváhagyása szükséges”.

101 A részletes rendelkezések 15. cikke értelmében megkötött „szerződést” illetően meg kell jegyezni, hogy valójában „teljes egészében külföldi befektetők tulajdonában álló tőkével rendelkező társaság alapítására irányuló kérelem”‑ről van szó, amelyben meg kell jelölni a kínai belföldi piacon és a nemzetközi piacon történő értékesítések arányát. Márpedig meg kell állapítani, hogy ez a dokumentum a Bizottságnak az e dokumentum bemutatására irányuló felszólítása ellenére nem szerepel azon információk között, amelyeket a felperes a vizsgálat során eljuttatott a Bizottsághoz.

102 Ezzel szemben a felperes egy írásbeli kérdésre adott válaszként az alapítási eljárására vonatkozó dokumentumokat küldött meg az Elsőfokú Bíróságnak. E dokumentumok közül háromból, nevezetesen a felperes által 1992. augusztus 8‑án bemutatott, a nagypontosságú jelfogók gyártására és működésére, valamint egyetlen befektetés általi alkalmazásukra vonatkozó hatástanulmányból, a Jinshan megye által a projektre 1992. szeptember 3‑án adott hivatalos válaszból, valamint Jinshan megye külkereskedelmi és gazdasági együttműködési bizottsága által 1992. szeptember 4‑én iktatott, teljes egészében külföldi befektetők tulajdonában álló tőkével rendelkező társaság alapító okirat-tervezete jóváhagyására irányuló kérelemből az derül ki, hogy a termékek 50%‑át külföldön szándékozták értékesíteni. A többi dokumentum, különösen a Jinshan megye fejlesztési és tervezési bizottságához 1992. augusztus 31‑én érkezett, az újonnan alapított vagy fejlesztett vállalkozás alapításához szükséges irataiból, a Jinshan megye fejlesztési és tervezési bizottsága által 1992. szeptember 17‑én készített, a megvalósíthatósági tanulmányra és a teljes egészében külföldi befektetők tulajdonában álló tőkével rendelkező társaság alapítási rendelkezéseire vonatkozó jelentés, és a Jinshan megye által a hatástanulmányra és a teljes egészében külföldi befektetők tulajdonában álló tőkével rendelkező társaság alapítási rendelkezéseire 1992. szeptember 17‑én adott hivatalos válasz csak azt állapítja meg, hogy a termékek „egy része” kerül kivitelre. E dokumentumok egyrészt megerősítik azt, hogy a felperesnek a teljes egészében külföldi befektetők tulajdonában álló tőkével rendelkező társaság alapítására irányuló kérelme benyújtásakor meg kellett említenie, hogy termékeit milyen százalékban kívánja exportálni, másrészt pedig azt, hogy ezt a százalékos arányt Jinshan megye hatóságai jóváhagyták a felperes alapítási kérelmére 1992. szeptember 3‑án adott válaszukban. E dokumentumok alapján úgy tűnik, hogy a felperes alapítása során nem volt szó arról, hogy teljes szabadságot élvez értékesítései felosztása tekintetében. E dokumentumok tehát ellentmondanak a jinshani tanúsítvány tartalmának. E körülményekre tekintettel ez a tanúsítvány nem elegendő annak bizonyítására, hogy a felperes szabadon, a kínai hatóságok általi befolyásolás nélkül döntött a kínai belföldi piacon, illetve exportként értékesítendő termékei arányáról.

103 Azt kell tehát megvizsgálni, hogy a felperes a közigazgatási eljárás során szolgáltatott‑e olyan bizonyítékokat, amelyek lehetővé teszik annak megállapítását, hogy semmilyen százalékos arányt nem írtak elő számára a kínai belföldi piacon, illetve exportként történő értékesítései felosztása tekintetében, illetve, hogy gazdasági döntéseit a keresletet és a kínálatot tükröző piaci jelzések alapján hozta meg.

104 E tekintetben érdemes beilleszteni ide a felperes által készített azon a táblázatot, amelynek a Tanács nem vitatta tartalmát, és amely azon adatokat foglalja össze, amelyeket a felperes a Bizottságnak küldött meg a piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozás jogállására vonatkozó vizsgálati kérdőívre adott válaszként.

1995 1996 1997 1998 V.i.* Értékesítések Kínában 9 020 26 122 23 241 26 183 25 695 Értékesítések az EK-ban 2 070 9 045 4 407 7 597 5 552 Összes értékesítés világszinten 12 452 43 859 40 882 44 740 42 687 A Kínában történt értékesítéseknek az összes értékesítéshez viszonyított százalékos aránya 72,44 59,56 56,85 58,52 60,19

* Vizsgálati időszak

105 A fenti táblázat azt igazolja, hogy 1996 és a vizsgálati időszak vége között a kínai belföldi piacon történt értékesítések továbbra is az összes értékesítés mintegy 57‑60%‑át képviselték, ami gyenge változásnak tűnik. E stabil százalékos arány tekintetében meg kell állapítani, hogy létezett egy bizonyos arány a felperesnek a kínai belföldi piacon történt értékesítései és exportértékesítései között, és ez az arány közel állandó volt. Azt a tényt illetően, hogy a kínai belföldi piacon történt értékesítések aránya 1995‑ben mintegy 72% volt, meg kell jegyezni, hogy a helyszíni vizsgálat során maga a felperes mutatott rá, hogy csak 1995‑ben kezdett elektronikus mérlegeket gyártani, és teljes gyártási kapacitását csak 1996‑ban érte el. Következésképpen az 1995‑ben megállapított arányt, a többi évtől eltérően, ezen év sajátos körülményei miatt nem lehet reprezentatívnak tekinteni, az 1995. évi értékesítések összessége csak a többi évben elért összértékesítések mintegy egy harmadát tette ki. Semmi akadálya nincs tehát annak, hogy csak az ezt követő éveket vegyék figyelembe, következésképpen annak sem, hogy megállapításra kerüljön egy állandó arány.

106 Az a tény, hogy a szóban forgó arány nem 50% volt, amint azt a felperes alapítására vonatkozó rendelkezések és kikötések előírták, hanem mintegy 60%, önmagában nem bizonyítja, hogy az értékesítések ezen felosztása a felperes piaci jelzések alapján, a kínai hatóságok bármely befolyása nélkül hozott döntésének eredménye. Hangsúlyozni kell ugyanis, hogy a részletes rendelkezések a hatáskörrel rendelkező hatóság jóváhagyásával lehetővé teszik a vállalkozás belső értékesítései kvótarészének emelését.

107 Továbbá, meg kell állapítani, hogy a jelen, veszteséggel, vagy mindenesetre a felperes számára a kínai belföldi piacon kevés nyereséggel történő értékesítések, valamint a felperesnek nyújtott támogatások által jellemzett körülmények között, az a következtetés tűnik a legelfogadhatóbbnak, amely szerint ez az állandó arány nem a piaci erők eredője, és a felperesre hárul, hogy ennek ellenkezőjét bizonyítsa.

108 A tárgyalás során az Elsőfokú Bíróságnak arra a tényre vonatkozó kérdésére, hogy a Shanghai Teraoka folyamatosan a kínai belföldi piacon értékesítette termékeinek 60%‑át, annak ellenére, hogy ezek az értékesítések veszteséggel történtek, a felperes azt válaszolta, hogy az Egyesült Királyságban van egy társvállalkozása, amely termékeinek nagy részét az európai piacon értékesíti, és ezért nem volt szükség arra, hogy Kínából exportáljon erre a piacra. Ez az érv azonban nem elegendő annak megindokolására, hogy miért értékesített veszteséggel a kínai belföldi piacon. Ugyanis, amint arra a Tanács hivatkozik, piacgazdasági körülmények között a felperes megpróbálta volna felemelni árait a kínai belföldi piacon, vagy felhagyott volna az értékesítéssel e piacon, hogy kizárólag exporttevékenységére összpontosítson.

109 E körülményekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a felperes nem szolgáltatott elegendő bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy szabadon döntött arról, hogy értékesítsen‑e a kínai belföldi piacon, és milyen arányban.

d) Végkövetkeztetés az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének c) pontjában előírt első feltételről

110 Először is azt kell megállapítani, hogy – amint az a jelen ítélet 59–73. pontjaiból is következik – a felperes a vizsgálat során nem szolgáltatott elegendő bizonyítékot annak bizonyítására, hogy ugyanazon termék tekintetében eltérő árakat alkalmazott különböző ügyfeleivel szemben, és hogy gazdasági döntéseit a keresletet és a kínálatot tükröző piaci jelzések alapján hozta meg.

111 Másodszor, meg kell állapítani, hogy – amint az a jelen ítélet 81–93. pontjaiból is következik – a felperes nem bizonyította, hogy termékeit Kínában nem veszteséggel értékesítette, vagy hogy magatartásának tisztán gazdasági indokai lennének.

112 Harmadszor, meg kell állapítani, hogy amint az a jelen ítélet 98–109. pontjaiból is következik – a felperesnek nem sikerült bizonyítania, hogy a kínai belföldi piacon történt értékesítései és exportja közötti állandó arányt tisztán kereskedelmi indokokból tartotta fenn, és hogy ezt az arányt nem a szóban forgó kínai törvények rendelkezései írták elő számára. A felperes semmilyen olyan elfogadható bizonyítékot nem hozott fel, amely megindokolhatta volna, hogy a kínai belföldi piacon elszenvedett veszteségei ellenére miért tartotta fenn ezt az arányt, miközben exportértékesítései nyereségesek voltak.

113 A fentiekből következik, hogy a közösségi intézmények nem követtek el nyilvánvaló értékelési hibát annak megállapításával, a vizsgálat során a felperes által szolgáltatott bizonyítékok alapján, hogy a felperes nem bizonyította, hogy megfelelt az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének c) pontjában előírt első feltételnek, következésképpen, hogy piacgazdasági feltételek között végezte tevékenységét.

114 Következésképpen az első jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.

B – A második, az alaprendelet 3. cikke (2), (3), (5) és (8) bekezdéseinek megsértésén, valamint a kár meghatározásában elkövetett nyilvánvaló értékelési hibán alapuló jogalapról

1. Előzetes észrevételek

115 A felperes arra hivatkozik, hogy a közösségi intézmények megsértették az alaprendelet 3. cikkének (2), (3), (5) és (8) bekezdéseit, amikor megállapították, hogy a közösségi ipar jelentékeny kárt szenvedett. Ezt a jogalapot hat részre lehet bontani. Az első az alaprendelet 3. cikke (5) bekezdésének megsértésén, a második a nem dömpingelt behozatalnak a kár meghatározásakor történt figyelembevételén, a harmadik azon a megállapításon, hogy a közösségi ipar jelentékeny kárt szenvedett, a negyedik a közösségi intézmények által elkövetett nyilvánvaló, a tényleges dömping jelentőségére vonatkozó értékelési hibán, az ötödik az alaprendelet 3. cikke (2) és (3) bekezdésének az Európai Közösségek statisztikai hivatalától (Eurostat) származó adatok figyelembevétele által történt megsértésén, a hatodik pedig az alaprendelet 3. cikke (3) és (8) bekezdésének a dömpingelt behozatalnak a hasonló termék egy része közösségi előállításához viszonyított hatása értékelése tekintetében történt megsértésén alapul.

116 A második jogalap e részeinek vizsgálata előtt az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 48. cikke vélelmezett megsértését kell megvizsgálni, amelyre a felperes válaszában hivatkozik.

117 A felperes arra hivatkozik, hogy a Tanács megsértette az eljárási szabályzatot, mivel ellenkérelme új tényeket vagy értékeléseket tartalmaz, amelyeket a felperessel nem közöltek a közigazgatási eljárás során. Ez különösen az ellenkérelemben szereplő azon kijelentésre vonatkozik, amely szerint „az értékesítések felosztásának változása elsősorban a felső kategóriába tartozó mérlegek értékesítésének legutóbbi növekedéséből ered”. Meg kell állapítani, hogy az eljárási szabályzat 48. cikkére történő hivatkozás nem releváns, mivel a jelen ügyben a felperes lényegében azt rója fel a Tanácsnak, hogy ellenkérelmének szakaszában egészítette ki a megtámadott rendelet indokolását. E tekintetben elegendő arra rámutatni, hogy a felperes kifogása téves feltevésen alapul. Amint az ugyanis az a 2000. szeptember 21‑i információs dokumentumból is kiderül, a Bizottság közölte a felperessel az értékesítések alakulását, szegmensenkénti bontásban. Következésképpen ezt a kifogást el kell utasítani.

118 A második jogalap alapját illetően előzetesen, és ahogyan azt az Elsőfokú Bíróság megtette már a jelen ítélet 48. pontjában, emlékeztetni kell arra, hogy a közösségi intézmények széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek az összetett gazdasági kérdések értékelése vonatkozásában.

119 A felperesre hárul azon bizonyítékok bemutatása, amelyek lehetővé teszik az Elsőfokú Bíróság számára annak megállapítását, hogy a Tanács nyilvánvaló értékelési hibát követett el a kár megállapítása során (az Elsőfokú Bíróság T‑121/95. sz., EFMA kontra Tanács ügyben 1997. december 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑2391. o.] 106. pontja; a T‑210/95. sz., EFMA kontra Tanács ügyben 1999. október 28‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑3291. o.] 58. pontja és a T‑58/99. sz., Mukand és társai kontra Tanács ügyben 2001. szeptember 19‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑2521. o.] 41. pontja).

120 A vizsgálatot a jogalap hatodik részével célszerű kezdeni.

2. Hatodik rész: az alaprendelet 3. cikke (3) és (8) bekezdésének megsértése a dömpingelt behozatalnak a hasonló termék egy része közösségi előállításához viszonyított hatásának az értékelése tekintetében

a) A felek érvei

121 A felperes azt állítja, hogy a Tanács megsértette az alaprendelet 3. cikkének (3) és (8) bekezdését, mivel a behozatal hatását a hasonló terméknek csak egy részéhez viszonyítva értékelte. A felperes szerint a hivatkozott (8) bekezdés világos megfogalmazása nem teszi lehetővé, hogy a behozatalt a hasonló termék, jelen esetben a termékválaszték alacsony kategóriájú elektromos mérlegei termelésének egy részéhez viszonyítva lehessen értékelni. A felperes megjegyzi továbbá, hogy a Tanács elutasította a kár megállapítására irányuló azon kérelmeit, amelyek a hasonló terméknek csak egy részére vonatkozó értékelésen alapultak. A felperes e tekintetben a Japánból származó nagy elektrolitikus alumíniumkondenzátorok behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vám kivetéséről, valamint az ezen behozatalra kivetett ideiglenes vám végleges beszedéséről szóló 1992. november 30‑i 3482/92/EGK tanácsi rendeletre (HL L 353., 1. o.), különösen pedig ennek (12) preambulumbekezdésére hivatkozik.

122 A Tanács ellentmondott önmagának, mivel megállapította, hogy a szóban forgó termék három szegmense egymással felcserélhető jellegű, hogy végül kizárja a köztes és a felső szegmensre vonatkozó gazdasági mutatókat a kár megállapítására irányuló elemzése köréből.

123 A felperes szerint a termékskála felső kategóriájába tartozó típusok értékesítésének növekedése a vizsgálat időszaka alatt nem jelentett újdonságot a közösségi intézmények számára, és a nemrégiben lezárt vizsgálatok során – mutat rá a felperes – a közösségi intézmények nem értékelték eltérő módon a hasonló termék eltérő szegmenseit. E tekintetben a Japánból származó egyes elektronikus mérlegek behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vám kivetéséről szóló 2001. március 6‑i 468/2001/EK tanácsi rendelet (HL L 67., 24. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 36. kötet, 217.o.) (37)–(48) preambulumbekezdéseire, valamint a Szingapúrból származó egyes elektronikus mérlegek behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vám kivetéséről szóló 2001. március 6‑i 469/2001/EK tanácsi rendelet (HL L 67., 37. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 36. kötet, 231. o.) (47)–(58) preambulumbekezdéseire hivatkozik.

124 Az „átlagszámítás”-nak nevezett módszert illetően a felperes úgy véli, hogy az alaprendelet 3. cikkének (8) bekezdése arra kötelezi a közösségi intézményeket, hogy a dömpingelt behozatal hatását a hasonló termék, jelen esetben az elektronikus mérlegek közösségi termeléséhez viszonyítva értékelje, és hangsúlyozza a hivatkozott rendelkezés célját. A felperes azt kéri, hogy a kár különböző, az alaprendelet 3. cikkének (5) bekezdésében felsorolt mutatói változásának értékelését és a behozatal hatásának a szóban forgó termékek csak egy részének figyelembevételével történt vizsgálatát az Elsőfokú Bíróság minősítse ellentétesnek az alaprendelet 3. cikkének (8) bekezdésével.

125 A Tanács azt állítja, hogy a szegmensekre alkalmazott vizsgálati módszer megfelel az alaprendelet 3. cikke (8) bekezdésének. Rámutat, hogy e módszer kiválasztását a felső szegmensbe tartozó elektronikus mérlegek behozatalának lényeges növekedése indokolta. Ez a körülmény magyarázza a közösségi intézményeknek a megtámadott rendelet elfogadásához vezető vizsgálat és a felperes által hivatkozott vizsgálatok közötti eltérő megközelítését.

b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

126 Emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott rendelet (10) preambulumbekezdéséből az következik, hogy az elektronikus mérlegek piaca általában három szegmensre oszlik: alsó, középső illetve felső szegmensre, amint erre az Elsőfokú Bíróság is emlékeztetett a jelen ítélet 66. pontjában.

127 Először is azt kell megállapítani, hogy az alaprendelet 3. cikkének (8) bekezdéséből nem következik, hogy ki kell zárni a szegmensenkénti vizsgálatot és a követelt átlagszámítási módszert. Meg kell jegyezni, amint azt a Tanács is joggal teszi, hogy a kárnak az alaprendelet 3. cikke értelmében történő megállapítása keretében a közösségi intézmények a kár egyes mutatói értékelésének céljából szegmensenként is végezhetnek vizsgálatot, különösen, ha egy másik módszerrel elért eredmények valamilyen okból torzak, amennyiben a szóban forgó terméket a maga összességében megfelelően figyelembe vették.

128 A megtámadott rendelet (11) preambulumbekezdése értelmében a szóban forgó termék három egységesített szegmensből áll. A megtámadott rendelet (12) preambulumbekezdése szerint a Közösségben gyártott elektronikus mérlegek minden tekintetben hasonlóak a Kínában, Dél-Koreában és Tajvanban gyártott és a Közösségbe exportált mérlegekkel, és ezért ezeket hasonló termékeknek kell tekinteni.

129 Következésképpen, tekintve, hogy a szóban forgó termék alsó szegmense képviseli az érintett országokból származó behozatal 97%‑át a vizsgálat időszakában (lásd a megtámadott rendelet (63) preambulumbekezdését), logikus, tehát a vizsgálat korrekt eredményéhez elengedhetetlen, hogy ez a vizsgálat elkülönítve tartalmazza a szóban forgó termék alsó szegmensének alakulását. Ezért nincs ellentmondás az érintett termék meghatározása és a kár megállapítása között.

130 Másodszor, a felperesnek azon kifogását illetően, miszerint a Tanács, mivel külön-külön értékelte az alsó szegmensre vonatkozó releváns tényezőket, mint az eladási ár, piaci részesedés stb., értékelését kizárólag a hasonló terméknek csak egy részére alapozta, meg kell állapítani, hogy – amint az a megtámadott rendeletnek a kárra vonatkozó preambulumbekezdéseiből is következik – a Tanács mindig is az elektronikus mérlegek összességét, és nem csak az alsó szegmensbe tartozókat vette figyelembe (lásd a megtámadott rendelet (81) preambulumbekezdését). Mivel a globális vizsgálat az elektronikus mérlegek három szegmensét magában foglaló hasonló termék koncepcióján alapul, meg kell állapítani, hogy a Tanács nem sértette meg az alaprendelet 3. cikkének (8) bekezdését.

131 Következésképpen a második jogalap hatodik részét el kell utasítani.

3. Első rész: az alaprendelet 3. cikke (5) bekezdésének megsértéséről

a) A felek érvei

132 A felperes azt kifogásolja, hogy a Tanács a kár megállapításakor nem a releváns tényezők összességét vizsgálta, különösen pedig azt a tényt, hogy a közösségi ipar még a korábbi dömpingelt vagy szubvencionált behozatal hatásaiból való felépülés folyamatában van, valamint a dömpingkülönbözet tényleges nagyságát. A felperes szerint az alaprendelet 3. cikke (5) bekezdésének értelmében a Tanácsnak a kár megállapításához az e cikkben felsorolt valamennyi releváns gazdasági tényezőt és mutatót figyelembe kell vennie. E tekintetben a felperes a Világkereskedelmi Szervezet (WTO) vitarendezési testületének határozataira hivatkozik, különösen pedig a WTO szakcsoportjának az Indiából származó pamutágyneműk behozatalát sújtó dömpingellenes vámokról szóló jelentésére (a továbbiakban: az ágyneműről szóló jelentés).

133 A felperes azt állítja, hogy egyfelől az alaprendelet 3. cikke (5) bekezdésének, másfelől pedig a Kereskedelmi Világszervezetet létrehozó egyezmény (a továbbiakban: a WTO-egyezmény) 1A. mellékletébe foglalt, a többoldalú tárgyalások uruguayi fordulóján (1986–1994) elért megállapodásoknak a Közösség nevében a hatáskörébe tartozó ügyek tekintetében történő megkötéséről szóló 1994. december 22‑i 94/800/EK tanácsi határozattal (HL L 336., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 21. kötet, 80. o.) jóváhagyott, a GATT 1994. VI. cikkének végrehajtásáról szóló megállapodás (HL L 336., 103. o., magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet 21. kötet 189. o., a továbbiakban: a dömpingellenes kódex) 3.4. cikkének megszövegezése szinte azonos, és az alaprendelet 3. cikkének (5) bekezdése arra kötelezi a közösségi intézményeket, hogy értékeljék mind a tizenhat tényezőt. Ez az állásfoglalás, állítja a felperes, egybehangzik az ágyneműről szóló jelentés következtetéseinek értelmével. A felperes úgy véli továbbá, hogy az adott esetben egy tényező relevanciájának hiányát nyilvánvalóvá kell tenni azon indokokkal együtt, amelyek erre a következtetésre vezettek, és ezt egyértelműen ki kell jelenteni az indokolásban. Hangsúlyozza, hogy az azt jelző információk hiánya a hivatkozott indokolásban, hogy a közösségi intézmények eleget tettek világosan előírt kötelezettségeiknek, akadályozza a közösségi bíróságot felülvizsgálati jogköre gyakorlásában.

134 A felperes hangsúlyozza, hogy a megtámadott rendelet (77) preambulumbekezdése nem tartalmazza azt, hogy a Tanács megvizsgált minden, az alaprendeletben előírt tényezőt. A felperes azt állítja továbbá, hogy a közösségi intézmények nem értékelték azt a „tényt, hogy a közösségi ipar még a korábbi dömpingelt vagy szubvencionált behozatal hatásaiból való felépülés folyamatában van”, sem pedig „a dömpingkülönbözet tényleges nagyságát”. Az első pontot illetően a felperes hangsúlyozza, hogy az alaprendelet Tanács által válaszként hivatkozott (59) preambulumbekezdése az alaprendelet 4. cikkének (1) bekezdésére vonatkozik, és nem állapítható meg, hogy a közösségi intézmények eleget tettek az alaprendelet 3. cikkének (5) bekezdéséből eredő kötelezettségüknek. Következésképpen, a behozatalnak a megtámadott rendelet (88) és (94) preambulumbekezdéseiben említett, és a szóban forgó terméknek csak egy részére vonatkozó hatása sérti az alaprendelet 3. cikkének (8) bekezdését. Ezért ezek az elemek – a felperes szerint – nem minősíthetők bizonyítéknak. A második pont tekintetében a felperes úgy ítéli meg, hogy – még az alaprendelet 3. cikke (8) bekezdésének sérelme hiánya esetén is – a szóban forgó információkat nem lehet azon gazdasági tényezők értékelésének tekinteni, amelyekre vonatkoznak, a dömpingellenes intézkedésekre történő egyszerű utalás nem jelenti azt, hogy a közösségi intézmények elvégezték a szóban forgó vizsgálatot, különösen pedig azon tény értékelését, hogy az ipar még a korábbi dömpingelt behozatal hatásaiból való felépülés folyamatában van. A dömpingkülönbözet tényleges nagyságát illetően a felperes úgy véli, hogy a megtámadott rendelet (90) preambulumbekezdésében szereplő kijelentés nem minősíthető értékelésnek, mivel ez az érintett országokból származó behozatalok volumenére és áraira vonatkozik, amelyek önmagukban olyan különálló mutatók, amelyeket a közösségi intézményeknek szintén meg kell vizsgálniuk.

135 A Tanács elsősorban arra hivatkozik, hogy az ágyneműről szóló jelentés, amelyre a felperes hivatkozik, nem alkalmazható közvetlenül a közösségi jogrendben. Következésképpen megállapítja, hogy a felperes tévesen értelmezi ezt a jelentést, amely tökéletesen megfelel a közösségi intézmények által a kár megállapítása céljából alkalmazott módszernek. A Tanács szerint ez a kifogás az EK 253. cikk szerinti indokolás hiányosságára vonatkozik. A Tanács az Elsőfokú Bíróság T‑33/98. sz. és T‑34/98. sz., Petrotub és Republica kontra Tanács ügyben 1999. december 15‑én hozott ítéletére hivatkozik (EBHT 2000., II‑3837. o.; az ítéletet fellebbezést követően a Bíróság C‑76/00 P. sz., Petrotub és Republica kontra Tanács ügyben 2003. január 9‑én hozott ítélete [EBHT 2003., I‑79. o.] helyezte hatályon kívül), hogy leszögezze, a közösségi intézményekre csak egy kötelezettség hárul: a végleges dömpingellenes intézkedéseket megállapító rendelkezésekben azokat a tényezőket kell megvizsgálnia, amelyek relevanciája megállapításra került.

136 A Tanács továbbá azt állítja, hogy a közösségi intézmények az alaprendelet 3. cikke (5) bekezdésének megfelelően jártak el. A Tanács megjegyzi, hogy a felperes azon érvelése, miszerint a megtámadott rendelet nem tartalmazza valamennyi tényező vizsgálatát, téves és nélkülöz minden relevanciát.

b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

137 Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a felperes érvelése arra irányul, hogy felrója a közösségi intézményeknek, hogy az alaprendelet 3. cikkének (5) bekezdését nem az 1999. évi dömpingellenes kódex 3.4. cikkének fényében alkalmazta, és e tény miatt figyelmen kívül hagyta a megfelelő és a Bíróság ítélkezési gyakorlata által is szentesített értelmezési elvet.

138 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a közösségi szövegeket a lehetséges mértékben a nemzetközi jog fényében kell értelmezni, különösen, ha ezek a szövegek a Közösség által kötött nemzetközi megállapodás végrehajtására irányulnak (e tekintetben lásd különösen a Bíróság C‑341/95. sz. Bettati-ügyben 1998. július 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑4355. o.] 20. pontját és a fenti 135. pontban hivatkozott, Petrotub és Republica kontra Tanács ügyben 2003. január 9‑én hozott ítélet 57. pontját), mint az alaprendelet, amely az 1994. évi dömpingellenes kódexből eredő nemzetközi kötelezettségek teljesítése céljából került elfogadásra (a fenti 135. pontban hivatkozott, Petrotub és Republica kontra Tanács ügyben 2003. január 9‑én hozott ítélet 56. pontja).

139 A jelen ügyben az alaprendelet 3. cikkének (5) bekezdése lényegében ugyanazokat az elemeket tartalmazza, mint az 1999. évi dömpingellenes kódex 3.4. cikke. Az előbbi előírja, hogy a dömpingelt behozatalnak a Közösség érintett gazdasági ágazatára gyakorolt hatásvizsgálatának mindazoknak a gazdasági tényezőknek és mutatóknak az értékelésére ki kell terjednie, amelyek a gazdasági ágazat helyzetét befolyásolják. A cikk felsorolja a különféle tényezőket, de megállapítja, hogy a felsorolás nem kimerítő, és ezen ismérvek közül egynek vagy többnek a fennállása sem ad szükségszerűen döntő útmutatást. E rendelkezés tartalma szinte azonos az 1999. évi dömpingellenes kódex 3.4. cikkének tartalmával, kivéve „azt a tényt, hogy valamely gazdasági ágazat még a korábbi dömpingelt vagy szubvencionált behozatal hatásaiból való felépülés folyamatában van”, ami nem szerepel az 1999. évi dömpingellenes kódex 3.4. cikkében.

140 Következésképpen meg kell állapítani, hogy az alaprendelet 3. cikkének (5) bekezdése önmagában megfelel az 1999. évi dömpingellenes kódex 3.4. cikkének. A felperes szerint azonban a közösségi intézmények figyelmen kívül hagyták az összes releváns tényező vizsgálatára vonatkozó, az ágyneműről szóló jelentés által a dömpingellenes kódex 3.4. cikkének adott értelmezésből eredő kötelezettségüket, mivel nem vettek tekintetbe két, az alaprendelet 3. cikkének (5) bekezdésében szereplő tényezőt, nevezetesen azt a tényt, hogy az érintett közösségi gazdasági ágazat még a korábbi dömpingelt behozatal hatásaiból való felépülés folyamatában van, illetve a dömpingkülönbözet tényleges nagyságát.

141 Következésképpen azt kell megvizsgálni, hogy a közösségi intézmények értékelték‑e vagy sem a szóban forgó két tényezőt.

142 A megtámadott rendelet (77) preambulumbekezdésében a Tanács rámutat:

„Az alaprendelet 3. cikke (5) bekezdésének megfelelően a dömpingelt behozatalok a közösségi iparágra gyakorolt hatásának elemzése minden, az iparág helyzete szempontjából fontossággal bíró gazdasági tényező és mutató értékelését magában foglalta. Egyes tényezőkkel azonban alább nem foglalkozunk részletesen, mivel ezeket a közösségi iparág helyzete szempontjából a vizsgálat folyamán lényegteleneknek tartották. Végül meg kell jegyezni, hogy az említett tényezők egyike sem szükségszerűen döntő erejű.”

143 Ami az arra a tényre vonatkozó tényezőt illeti, hogy az érintett közösségi gazdasági ágazat még a korábbi dömpingelt behozatal hatásaiból való felépülés folyamatában van, meg kell jegyezni, hogy a jelen ügyben kifejezett utalás történik a hatályos dömpingellenes intézkedésekre a megtámadott rendelet „D. Károkozás” című részében. Először, a Tanács a megtámadott rendelet (59) preambulumbekezdésében kijelenti:

„A közösségi iparág szerkezete az elemzési időszak folyamán jelentősen átalakult. Az 1993 októbere (vagyis a Szingapúrból és [Dél-]Koreából származó REM-behozatalokra vonatkozó végleges dömpingellenes intézkedések bevezetése) óta [a közösségi iparágban] átszervezési és konszolidációs programok [zajlottak le] […].”

144 Továbbá, a megtámadott rendelet (88) preambulumbekezdése megállapítja, hogy „[az alsó] […] szegmens veszteségei csökkentették a közösségi iparág általános nyereségességét, és megakadályozták, hogy a közösségi iparág teljes mértékben kihasználja az euróeffektust, valamint a Japánból és Szingapúrból származó behozatalokkal szembeni [hatályos] […]dömpigellenes intézkedéseket”.

145 Végül, a megtámadott rendelet (94) preambulumbekezdése arra a következtetésre jut, hogy „[…] az alacsony besorolású szegmens gyenge gazdasági helyzete akadályozta meg, hogy a közösségi iparág elérje az euróeffektus és a létező dömpingellenes intézkedések feltételei mellett várható nyereségességi szintet, különösen figyelembe véve a végrehajtott átszervezési erőfeszítéseket”.

146 Meg kell állapítani, hogy ezek a szakaszok egyértelműen bizonyítják, hogy a közösségi intézmények a dömpingelt behozataloknak a közösségi iparágra gyakorolt hatásának a vizsgálata során figyelembe vették azt a tényt, hogy az érintett közösségi gazdasági ágazat még a korábbi dömpingelt behozatal hatásaiból való felépülés folyamatában van.

147 A felperes azon érvelését illetően, miszerint a (88) és (94) preambulumbekezdésben található kijelentések nem minősíthetők bizonyítéknak arra vonatkozóan, hogy a közösségi intézmények értékelték ezt a tényezőt, tekintve, hogy az értékelés csak a szóban forgó termék egy részét érintette, elegendő azt megállapítani, hogy nélkülöz minden relevanciát. Amint ugyanis az a jelen ítélet 129. pontjában is megállapításra került, az elektronikus mérlegek alsó szegmense képviselte a behozatal 97%‑át az összes mérleg közül, így az alsó szegmenset elkülönítve kell vizsgálni a kár megállapítása céljából.

148 A „dömpingkülönbözet tényleges nagyságára” vonatkozó tényezőt illetően a Tanács a megtámadott rendelet (90) preambulumbekezdésére hivatkozik. Megállapítja, hogy „[a]mi a tényleges dömpingkülönbözet nagyságának [»of the magnitude of the actual margin of dumping«] a közösségi iparágra gyakorolt hatását illeti, figyelembe véve az érintett országokból származó behozatalok volumenét és árait, a hatást nem lehet elhanyagolhatónak tekinteni.

149 Következésképpen meg kell állapítani, hogy a Tanács nem mulasztotta el a dömpingkülönbözet tényleges nagyságára vonatkozó tényező vizsgálatát. Bár a Bizottság 2000. szeptember 21‑i információs dokumentumában nem tett erre említést, 2000. október 4‑i és 23‑i levelében utalt erre a felperes 2000. szeptember 29‑én tett észrevételeire adott válaszként.

150 E körülményekre tekintettel a második jogalap első részét el kell utasítani.

4. Második rész: a nem dömpingelt behozatalnak a kár meghatározására irányuló vizsgálat során történt figyelembevételéről

a) A felek érvei

151 A felperes arra hivatkozik, hogy a közösségi intézmények nyilvánvalóan megsértették az alaprendelet 3. cikkének (2), (3) és (5) bekezdését, mivel a kár meghatározására irányuló vizsgálata során figyelembe vették a nem dömpingelt behozatalokat is, nevezetesen a CAS Corp., a vizsgálat tárgyát képező egyik koreai társaság behozatalait, amely társasággal szemben a dömping nem került megállapításra.

152 A felperes a „dömpingelt behozatalok”‑ra az alaprendelet 3. cikkében tett utalást úgy értelmezi, hogy ez kizárja azon exportáló gyártóktól származó behozatalok figyelembevételét, akik nem alkalmaznak dömpinget. Következésképpen, e behozataloknak az alaprendelet 3. cikke (4) bekezdésében előírt összesített értékelése nem foglalhatja magában azon exportáló gyártóktól származó behozatalokat, amelyek tekintetében minimális vagy nulla dömpingkülönbözetet nem állapítottak meg. Az a tény tehát, hogy figyelembe vették a CAS Corp.‑tól származó behozatalokat, jogellenessé tette a közösségi intézmények vizsgálatát, és érvénytelenítette a kár meghatározását. A felperes e tekintetben az Egyiptomból, Indiából és Pakisztánból származó pamutágyneműk behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vám kivetéséről és a vám alkalmazásának az Indiából származó behozatalok tekintetében történő felfüggesz