Felek

Az ítélet indoklása

Rendelkező rész



Felek

A T-332/09. sz. ügyben,

az Electrabel (székhelye: Brüsszel [Belgium], képviselik: M. Pittie és P. Honoré ügyvédek)

felperesnek

az Európai Bizottság (képviselik: A. Bouquet és V. Di Bucci, meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen,

elsődlegesen a 4064/89/EGK tanácsi rendelet 7. cikke (1) bekezdésének megsértésével megvalósított összefonódás miatti bírság kiszabásáról (COMP/M.4994 – Electrabel/Compagnie nationale du Rhône ügy) szóló, 2009. június 10-i C(2009) 4416 végleges bizottsági határozat megsemmisítése iránt benyújtott kérelme tárgyában, másodlagosan pedig az e határozatban a felperessel szemben kiszabott bírság összegének törlése vagy csökkentése iránt benyújtott kérelme tárgyában,

A TÖRVÉNYSZÉK (harmadik tanács),

tagjai: Czúcz O. elnök (előadó), I. Labucka és D. Gratsias bírák,

hivatalvezető: C. Kristensen tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2011. november 30-i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

Az ítélet indoklása

A jogvita alapját képező tényállás

1. A felperes Electrabel a belga jog szerint létrehozott társaság, amely lényegében a villamosenergia- és földgázágazatban folytat termelési, értékesítési, kereskedelmi és hálózatüzemeltetési tevékenységeket. A tényállás idején a Suez-csoport tagja volt, amely ipari csoport a villamosenergia-, a gázágazatban, az energetikai szolgáltatások ágazatában, a vízágazatban és a köztisztasági ágazatban látja el a közüzemi szolgáltatásokat az önkormányzatok, a vállalkozások és a magánszemélyek partnereként. A felperes 2008. július 22. óta a GDF Suez csoport tagja, amely a Gaz de France csoportnak a Suez-csoporttal való egyesüléséből született. Tevékenységeit Franciaországban Electrabel France nevű leányvállalata révén végzi.

2. A Compagnie nationale du Rhône (CNR) francia közvállalkozás, amelynek feladata az, hogy a francia államtól elnyert koncesszió keretében a Rhône folyó folyógazdálkodását és hasznosítását biztosítsa, és amely különös jogszabályi keretek között működik, amint az – többek között – a CNR-ről szóló, 1980. január 4-i 80–3. sz. francia törvényből (JORF 1980. január 5., 41. o.) kitűnik. A CNR villamos energiát állít elő és forgalmaz. Továbbá folyómérnöki szolgáltatásokat nyújt Franciaországban és mintegy húsz másik országban. Létesítő okirata szerint közérdekű részvénytársaság, amely ugyanolyan feltételek mellett áll az állam irányítása alatt, mint a nemzeti közvállalkozások. A CNR felügyelőbizottsággal és igazgatósággal rendelkezik.

3. A gazdasági és pénzügyi jellegű, sürgős reformintézkedésekről szóló, 2001. december 11-i 2001–1168. sz. francia törvény (JORF 2001. december 12., 19703. o., a továbbiakban: Murcef-törvény) 21. cikkében kimondja, hogy a CNR olyan részvénytársaság, amely tőkéjének többségével és az e társaságon belüli szavazati jogok többségével területi önkormányzatok, valamint más, közjogi jogi személyek, illetve az állami szektorhoz tartozó vállalkozások rendelkeznek. A CNR tőkéje a 2003-as évig kizárólag olyan közjogi jogalanyok és közvállalkozások tulajdonában volt, amelyek tőkéje abban az időszakban teljes egészében állami tulajdonban volt. A CNR két legfontosabb részvényese az említett időpontig a Société nationale des chemins de fer français (SNCF) és az Électricité de France (EDF) volt.

4. A német Energie Baden-Württemberg AG társaság (a továbbiakban: EnBW) tervezett megszerzése keretében az EDF-et az Európai Közösségek Bizottsága arra kötelezte, hogy az összefonódásnak a közös piaccal és az EGT-Megállapodással való összeegyeztethetővé nyilvánításáról (COMP/M.1853 – EDF/EnBW-ügy) szóló, 2001. február 7-i bizottsági határozat (HL 2002. L 59., 1. o.; a továbbiakban: EDF/EnBW-határozat) értelmében vállaljon kötelezettséget arra, hogy a CNR tőkéjében meglévő részesedését átruházza.

5. 2003. június 24-én a felperes a CNR tőkéjének 17,86%-át és a CNR-en belüli szavazati jogok 16,88%-át képviselő értékpapírokat szerzett a CNR-ben.

6. 2003. június 27-én az EDF és a felperes részvényeladási és -vételi opcióra vonatkozó szerződést írt alá, amely szerint az EDF a CNR tőkéjében meglévő részesedése teljes egészét a felperesre ruházza.

7. 2003. július 24-én a felperes a Caisse des dépôts et consignations-nal (letéti és hitelpénztár; CDC) részvényesi megállapodást (a továbbiakban: megállapodás) kötött az SNCF-nek a CNR tőkéjében meglévő részesedése CDC által történő megszerzése keretében. Az említett megállapodás értelmében különösen a következőkről rendelkeztek:

– a CNR részvényeire vonatkozó eladási és vételi opció arra az esetre, ha a Murcef-törvény 21. cikkében foglalt szabályt eltörölnék, amely által a felperes elsőbbségi jogot szerez arra, hogy valamely állami részvényes megszerezhetővé váló részvényeinek teljes egészét vagy egy részét, valamint a CDC részesedését megszerezze;

– egyetértő szavazat a közgyűlésben és a felügyelőbizottságban a részvényesek felügyelőbizottságon belüli képviseletét ellátó személyek és a CNR igazgatóságának tagjai kijelölése tekintetében;

– kölcsönös megtámadási jog arra az esetre, ha a másik fél egy vagy több másik részvényessel szavazásra vonatkozó megállapodást készülne kötni.

8. 2003. december 23-án a felperes birtokába kerültek azok az értékpapírok, amelyek addig az EDF, valamint Villefranche és Beaujolais (Franciaország) kereskedelmi és iparkamarájának birtokában voltak, és ezáltal a felperes a CNR tőkéjében 49,95%-os, a CNR-en belüli szavazati jogokban pedig 47,92%-os részesedést szerzett.

9. 2007. augusztus 9-én a felperes a Bizottsághoz fordult, hogy kikérje véleményét a CNR feletti tényleges egyedüli irányítás általa történő megszerzésével kapcsolatban. A Bizottság szervezeti egységeivel párbeszéd kezdődött annak megállapítása érdekében, hogy valóban fennáll-e az ilyen irányítás, valamint annak meghatározása érdekében, hogy milyen információk szükségesek a bejelentést tartalmazó nyomtatványnak a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló, 2004. január 20-i 139/2004/EK tanácsi rendelet (HL L 24., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 3. kötet, 40. o.) alapján történő benyújtásához. 2008. március 26-án sor került a bejelentésre szolgáló hivatalos formanyomtatvány benyújtására (a továbbiakban: CO-formanyomtatvány), amelyben a felperes közölte, hogy a 2007-es év folyamán megszerezte a CNR tényleges egyedüli irányítását. 2008. április 29-i határozatában (COMP/M.4994 – Electrabel / Compagnie nationale du Rhône ügy) (a továbbiakban: engedélyező határozat) a Bizottság a 139/2004 rendelet 6. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján az említett összefonódást nem kifogásolta, és azt a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánította, miközben megválaszolatlanul hagyta azt a kérdést, hogy pontosan mikor szerezte meg a felperes a CNR feletti tényleges egyedüli irányítást.

10. 2008. december 17-én a felperes kifogásközlést vett kézhez, amely szerint a Bizottság ideiglenesen arra a következtetésre jutott, hogy a felperes és a CNR közötti összefonódás végrehajtására 2003. december 23-án azt megelőzően került sor, hogy a Bizottságnak bejelentést tettek volna, és hogy az összefonódást a Bizottság a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánította volna, ami az 1997. június 30-i 1310/97/EK tanácsi rendelettel (HL L 180., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 164. o.) módosított, a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló, 1989. december 21-i 4064/89/EGK tanácsi rendelet (HL 1989. L 395., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 31. o.; helyesbítés: 8. fejezet, 4. kötet, 137. o.) 7. cikke (1) bekezdésének megsértését valósítja meg.

11. A felperes a kifogásközlésre 2009. február 13-án válaszolt.

12. 2009. március 11-én meghallgatásra került sor.

13. 2009. június 10-én a Bizottság elfogadta a 4046/89 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének megsértésével megvalósított összefonódás miatti bírság kiszabásáról (COMP/M.4994 – Electrabel / Compagnie nationale du Rhône ügy) szóló C(2009) 4416 határozatot (a továbbiakban: megtámadott határozat).

14. A megtámadott határozat rendelkező része a következőképpen rendelkezik:

„1. cikk

[A felperes] megsértette a [4064/89 rendelet] 7. cikkének (1) bekezdését azzal, hogy a 2003. december 23. és 2007. augusztus 9. közötti időszak tekintetében közösségi léptékű összefonódást hajtott végre még azt megelőzően, hogy azt bejelentette volna, és hogy azt a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánították volna.

2. cikk

Az 1. cikkben említett jogsértés miatt [a felperessel] szemben 20 000 000 euró bírság kiszabására kerül sor.

3. cikk

A 2. cikkben kiszabott bírságot […] három hónapon belül euróban kell megfizetni […]”

Az eljárás és a felek kérelmei

15. A Törvényszék Hivatalához 2009. augusztus 20-án benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.

16. A felperes keresetében lényegében azt kéri, hogy a Törvényszék:

– elsődlegesen teljes egészében semmisítse meg a megtámadott határozatot;

– másodlagosan semmisítse meg a megtámadott határozat 2. és 3. cikkét, vagy legalábbis csökkentse a 2. cikkben vele szemben kiszabott bírság összegét;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

17. A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

– utasítsa el a keresetet;

– a felperest kötelezze a költségek viselésére.

18. Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (harmadik tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról döntött, és a Törvényszék eljárási szabályzata 64. cikkében előírt pervezető intézkedések keretében a felekhez írásbeli kérdéseket intézett, a felperest pedig bizonyos dokumentumok benyújtására kérte. E kéréseknek a megszabott határidőn belül eleget tettek.

19. A felek szóbeli előadásainak és a Törvényszék által feltett szóbeli kérdésekre adott válaszaiknak a meghallgatására a 2011. november 30-i tárgyaláson került sor.

A jogkérdésről

20. Keresetének alátámasztása végett a felperes elsődleges és másodlagos kereseti kérelmeket terjeszt elő. Az elsődleges kereseti kérelmeket a megtámadott határozat teljes egészében történő megsemmisítésére irányuló két jogalappal támasztja alá. Az első jogalap a 4064/89 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének megsértésén és az EK 253. cikk megsértésén alapul, amennyiben a Bizottság a jogsértést tévesen minősítette, és amennyiben a megtámadott határozatot az indokolás ellentmondásossága jellemzi. A második jogalap a 4064/89 rendelet 3. cikke (3) bekezdésének és 7. cikke (1) bekezdésének, valamint annak az elvnek a megsértésén alapul, miszerint a Bizottságnak tiszteletben kell tartania a saját maga számára előírt szabályokat. A másodlagos kereseti kérelmeket a felperes a bírság törlésére, illetve a bírság összegének csökkentésére irányuló két jogalappal támasztja alá. A harmadik jogalap az eljárások időtartamának korlátozásáról, valamint az Európai Gazdasági Közösség szállításra és versenyre vonatkozó szabályai alapján kezdeményezett szankciók végrehajtásáról [helyesen: az Európai Gazdasági Közösség szállításra és versenyre vonatkozó szabályai alapján folytatott eljárásokra és az azokban kiszabott szankciók végrehajtására vonatkozó elévülési időkről] szóló, 1974. november 26-i 2988/74/EGK tanácsi rendelet (HL L 319., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 61. o.) 1. cikkének megsértésén alapul, amennyiben elévült a Bizottságnak a felperessel szembeni szankció kiszabására vonatkozó jogköre. A negyedik jogalap a 4064/89 rendelet 14. cikke (2) bekezdésének, valamint az arányosság, a gondos ügyintézés és a bizalomvédelem elvének megsértésén alapul.

1. A megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló elsődleges kereseti kérelmekről

21. A Törvényszék szükségesnek tartja, hogy az első jogalap elemzését megelőzően a második jogalapot vizsgálja meg.

A második jogalapról, amely a 4064/89 rendelet 3. cikke (3) bekezdésének és 7. cikke (1) bekezdésének, valamint azon elvnek a megsértésén alapul, miszerint a Bizottságnak tiszteletben kell tartania a saját maga számára előírt szabályokat

22. A felperes lényegében azt állítja, hogy a Bizottság több hibát követett el, amikor úgy ítélte meg, hogy a felperes 2003. december 23-án a CNR felett tényleges egyedüli irányítást szerzett.

23. A Bizottság vitatja, hogy elemzése téves lenne.

24. Emlékeztetni kell arra, hogy a 4064/89 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése az összefonódás végrehajtását úgy határozza meg, mint amely két vagy több előzőleg független vállalkozás összeolvadásával valósul meg, vagy az egy vagy több vállalkozás egésze vagy részei feletti irányításnak legalább egy vállalkozást már irányító egy vagy több személy által, illetve egy vagy több vállalkozás által közvetlenül vagy közvetve – akár értékpapírok, akár vagyoni érdekeltség vásárlásával, szerződéssel vagy más úton – történő megszerzésével valósul meg. E rendelkezést az említett 3. cikk (3) bekezdése pontosítja, amelyből kitűnik, hogy az irányítást olyan jogok, szerződések vagy más egyéb eszközök testesítik meg, amelyek akár külön-külön, akár együttesen és a jogi vagy ténybeli kör ülményekre tekintettel adnak lehetőséget egy vállalkozás tevékenysége feletti meghatározó befolyás gyakorlására.

25. A felperes kifogásai különösen a megtámadott határozat (40)–(173) preambulumbekezdésére vonatkoznak, amelyekben a Bizottság kifejti azon ténybeli és jogi körülményeket, amelyek alapján arra a megállapításra jutott, hogy a felperes 2003. december 23-án megszerezte a CNR felett a 4064/89 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése szerinti egyedüli irányítást, és hogy – különösen – ezen időpontban az irányításban tartós változás következett be. A Bizottság ebből a megtámadott határozat (174) preambulumbekezdésében azt a következtetést vonja le, hogy a felperes 2003. december 23-tól közösségi léptékű összefonódást hajtott végre a 4064/89 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének megsértésével, amelynek értelmében az említett rendelet hatálya alá tartozó összefonódás nem valósítható meg sem a bejelentése előtt, sem azelőtt, hogy a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánították volna.

26. A megtámadott határozatban a Bizottság a következtetésének alátámasztására hat ténykörülményt ad elő:

– 2003. december 23-án a felperes az EDF részesedésének megszerzésével a CNR messze legelső részvényesévé vált, és bizonyos volt abban, hogy a CNR közgyűlésében ténylegesen abszolút többséggel rendelkezik, figyelembe véve – többek között – a CNR tőkéjében való 49,95%-os részesedését, amely a szavazati jogok 47,92%-át képviselte, figyelembe véve a (tőke 22%-ával és a szavazati jogok 20%-ával rendelkező) CDC-n kívül a részvényesi szerkezet igen szétaprózott jellegét, amely a tőke 16,82%-át birtokló közel 200 területi önkormányzatból és más helyi közjogi jogalanyokból tevődött össze, valamint figyelembe véve a CNR közgyűlésein a részvényesi jelenlét legutóbbi három évben jellemző mértékét (a megtámadott határozat (41)–(77) preambulumbekezdése);

– a 2003-as év óta a felperes a CNR igazgatóságában abszolút többséggel rendelkezett, valamint rendelkezett e többség megőrzésének eszközeivel (a megtámadott határozat (78)–(86) preambulumbekezdése);

– a Murcef-törvény nem akadályozta a felperest abban, hogy a CNR feletti irányítást megszerezze (a megtámadott határozat (87)–(93) preambulumbekezdése);

– a 2003-as év óta a felperes, az EDF által a CNR-ben betöltött ipari szerepet átvéve, a CNR egyetlen ipari részvényese volt, és annak operatív irányításában központi szerepet játszott (a megtámadott határozat (94)–(126) preambulumbekezdése);

– a 2004-es évtől a CNR-t mind a CNR, mind a Suez igazgatói ténylegesen a Suez-csoporthoz tartozónak tekintették (a megtámadott határozat (127)–(158) preambulumbekezdése), és

– a felperes a CNR többi részvényeit tekintve részvényjegyzési elsőbbséggel rendelkezett (a megtámadott határozat (159)–(164) preambulumbekezdése).

27. A felperes második jogalapja három részre oszlik. Az első részben a felperes azt állítja, hogy a Bizottság nem vette figyelembe a CNR egyik alapvető jellemzőjét. A második részben a felperes azt állítja, hogy a Bizottság a saját „iránymutatásában” szereplő tesztet nem teljes körűen és tévesen alkalmazta, továbbá a CNR közgyűlésein meglévő többségre utaló ténykörülmény értékelését befolyásoló hibákat követett el. Végül a harmadik részben a felperes három olyan hibára hivatkozik, amely a Bizottság által a megtámadott határozatban alapul vett többi ténykörülményt befolyásolta, úgymint i. a 2003-as év óta többség birtoklása a CNR igazgatóságában, ii. a CNR és a Suez-csoport igazgatóinak nyilatkozatai, valamint iii. részvényjegyzési elsőbbség megléte a CNR bizonyos részvényeire vonatkozóan.

28. A Bizottság előzetesen megjegyzi, hogy a felperes második jogalapja hatástalan annyiban, amennyiben magával a jogsértés fennállásával szemben fogalmazódik meg. A felperes a Bizottság szerint nem a jogsértés fennállását vitatja, hanem legfeljebb annak időtartamát, ami nem indokolhatja a megtámadott határozat teljes egészében történő megsemmisítését. A Bizottság utal a felperes által egy 2008. január 17-i CO-nyomtatványtervezetben tett egyes kijelentésekre, valamint arra a körülményre, hogy a felperes, azáltal hogy az összefonódást bejelentette, mindenesetre elismeri, hogy anélkül szerezte meg a tényleges egyedüli irányítást a CNR felett, hogy arra engedélyt kapott volna. A Bizottság szerint a jogsértés időtartamának vitatása esetlegesen releváns lehet a bírság összegének megállapítása szempontjából, de nem lehet releváns a jogsértés tényállási elemeinek minősítése szempontjából.

29. E tekintetben a felperes azt állítja, hogy az összefonódásnak a 2007-es év folyamán történő bejelentésével a 4064/89 rendelet 4. cikkéből eredő bejelentési kötelezettségnek kívánt eleget tenni.

30. Ez a cikk a közösségi léptékű összefonódások előzetes bejelentésére vonatkozik. (1) bekezdésében szerepel, hogy a közösségi léptékű összefonódásokat a Bizottságnál a megállapodás megkötését, vagy a nyilvános ajánlat bejelentését, vagy az irányítást biztosító részesedés megszerzését követő egy héten belül be kell jelenteni. Rá kell mutatni arra, hogy a felperes helyesen állítja, hogy az ügylet e rendelkezéssel összhangban történő bejelentésének ténye az olyan jogsértés tárgyában indult eljárásban, mint amilyen a jelen ügybeli eljárás, nem tekinthető úgy, mint a felperes részéről annak elismerése, hogy a 4064/89 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében előírt felfüggesztési kötelezettségbe ütköző jogsértés történt.

31. A versenyjog területén ugyanis a jogsértés megtörténtével kapcsolatos jogviták esetén a Bizottságra hárul az általa megállapított jogsértések bizonyítása, és azon bizonyítékok előterjesztése, amelyek alkalmasak a jogsértést megvalósító tényállás fennállásának jogilag megkövetelt módon történő bizonyítására (lásd analógia útján a Bíróság C-185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben 1998. december 17-én hozott ítéletének [EBHT 1998., I-8417. o.] 58. pontját, valamint C-2/01. P. és C-3/01. P. sz., BAI és Bizottság kontra Bayer egyesített ügyekben 2004. január 6-án hozott ítéletének [EBHT 2004., I-23. o.] 62. pontját; a Törvényszék T-201/04. sz., Microsoft kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 17-én hozott ítéletének [EBHT 2007., II-3601. o.] 688. pontját). Ennek érdekében kellőképpen pontos és egybehangzó bizonyítékokat kell előterjesztenie annak érdekében, hogy megalapozza azt a szilárd meggyőződést, miszerint az állítólagos jogsértés bekövetkezett (lásd ebben az értelemben és analógia útján a Bíróság 29/83. és 30/83. sz., CRAM és Rheinzink kontra Bizottság egyesített ügyekben 1984. március 28-án hozott ítéletének [EBHT 1984., 1679. o.] 20. pontját, C-89/85., C-104/85., C-114/85., C-116/85., C-117/85. és C-125/85–C-129/85. sz., Ahlström Osakeytiö és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1993. március 31-én hozott ítéletének [EBHT 1993., I-1307. o.] 127. pontját, valamint a Törvényszék T-185/96., T-189/96. és T-190/96. sz., Riviera Auto Service és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1999. január 21-én hozott ítéletének [EBHT 1999., II-93. o.] 47. pontját).

32. A Bizottságnak kell tehát a megtámadott határozatban kellőképpen pontos és egybehangzó bizonyítékokat előterjesztenie a 4064/89 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésébe ütköző jogsértés bizonyítása végett.

33. Kétségtelen, hogy a Bizottság által előzetes érvének alátámasztására felhozott bizonyítékok – úgymint az a tény, hogy a felperes bejelentette az összefonódást, illetve kijelentéseket tett egy CO-nyomtatványtervezetben, valamint azon kérdés, hogy a Bizottság a Törvényszék előtt jogosan hivatkozhat-e egy ilyen nyomtatványtervezetben tett kijelentésekre – adott esetben vizsgálhatók a jogsértés fennállására vonatkozó bizonyítékok elégségessége szempontjából. A Törvényszék előtti eljárásokban ugyanis a bizonyítékok szabad értékelésének elve érvényesül, a benyújtott bizonyítékok értékelése során pedig az egyetlen releváns szempont azok hitelessége (a Törvényszék T-67/00., T-68/00., T-71/00. és T-78/00. sz., JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. július 8-án hozott ítéletének [EBHT 2004., II-2501. o.] 273. pontja).

34. Mindazonáltal ilyen érvek nem hozhatók fel azzal a céllal, hogy a felperest megfosszák attól a lehetőségtől, hogy a jogsértés azon tényállási elemeit – így például annak időtartamát – vitassa, amelyekre vonatkozóan a Bizottságra hárul a bizonyítási teher.

35. Ami különösen a Bizottság által a felperesnek egy 2008. január 17-i CO-nyomtatványtervezetben tett kijelentésére történő hivatkozást illeti, amely kijelentés alapján úgy tűnik, hogy a tényleges egyedüli irányítás a 2004-es év óta állt fenn, miközben a felperes a végleges nyomtatványban az irányítás 2007-es év folyamán való megszerzéséről nyilatkozott, egyrészt rá kell mutatni arra, hogy jóllehet a ténybeli vagy jogi elemeknek valamely vállalkozás által – a Bizottság előtt folyamatban lévő közigazgatási eljárás során – történő kifejezett vagy hallgatólagos elismerése kiegészítő bizonyítéknak minősülhet a kereset megalapozottságának megítélése során, nem korlátozhatja magát a Törvényszék előtti keresetindítás jogának gyakorlását, amellyel a természetes vagy jogi személyek az EK 230. cikk negyedik bekezdése alapján rendelkeznek (lásd ebben az értelemben a Bíróság C-407/08. P. sz., Knauf Gips kontra Bizottság ügyben 2010. július 1-jén hozott ítéletének [EBHT 2010., I-6371. o.] 90. pontját). Másrészt olyan mellékes körülményről van szó, amelyet a Bizottság a megtámadott határozat (166) preambulumbekezdésében azt követően említ, hogy a (165) preambulumbekezdésben megállapította a jogsértés 2003. december 23. óta való fennállását. E körülmények között a Bizottság azon érvét, amely szerint a felperes jogalapja hatástalan, mivel egy CO-nyomtatványtervezetben elismerte a jogsértést, el kell utasítani, anélkül hogy dönteni kellene a felperes azon érvével kapcsolatban, amely szerint a Bizottság a Törvényszék előtt nem hivatkozhat egy CO-nyomtatványtervezetben szereplő információra, mivel bizalmasként benyújtott iratról van szó.

36. Végül, még akkor is, ha a felperes a jogsértés időtartamának vitatására szorítkozna, érveinek elfogadása eredményezhetné a megtámadott határozat 1. cikkének részleges megsemmisítését (lásd ebben az értelemben és analógia útján a Törvényszék T-38/02. sz., Groupe Danone kontra Bizottság ügyben 2005. október 25-én hozott ítéletének [EBHT 2005., II-4407. o.] 211–213. pontját), amint azt egyébként a Bizottság is elismeri.

37. E körülmények között a jogalapot mint hatástalant nem lehet elutasítani.

38. A Törvényszék célszerűnek tartja először a második jogalap második részében felhozott érveket megvizsgálni, mielőtt az említett jogalap első és harmadik részét elemezné. Egyébiránt az első rész és a harmadik rész keretében előterjesztett első kifogás, amelyek érvei egymáshoz közel állnak, együttesen kerül megvizsgálásra.

A második jogalapnak a Bizottság „iránymutatásában” szereplő teszt Bizottság általi nem teljes körű és téves alkalmazására alapított második részéről, továbbá a CNR közgyűlésein meglévő többségre utaló ténykörülmény értékelését befolyásoló hibákról

39. A felperes az „iránymutatás” alkalmazása során elkövetett mérlegelési hibák említésekor a 4064/89 rendelet alapján az összefonódás fogalmáról szóló bizottsági közlemény (HL 1998. C 66., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 195. o.; a továbbiakban: az összefonódás fogalmáról szóló közlemény) alkalmazására, és a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló 139/2004/EK tanácsi rendelet szerinti egységes jogalkalmazásról szóló bizottsági közleményre [helyesen: tanácsi rendelet szerinti hatáskörről szóló, egységes szerkezetbe foglalt bizottsági közlemény] (HL 2008. C 95., 1. o.; a továbbiakban: hatáskörről szóló, egységes szerkezetbe foglalt közlemény) hivatkozik. A felperes lényegében azt állítja, hogy a Bizottság az említett közleményekben ajánlott, a tényleges egyedüli irányítás kisebbségi részvényes által történő megszerzésére vonatkozó tesztet nem teljes körűen és tévesen alkalmazta, továbbá hogy a CNR közgyűlésein meglévő többségre utaló ténykörülmény értékelését befolyásoló hibákat követett el azáltal, hogy a tesztet alapvetően mennyiségi szempontok alapján alkalmazta, miközben e közlemények azt is meghatározzák, hogy annak megállapításához, hogy valamely ügylet összefonódásnak minősül-e, előretekintő és átfogó elemzést kell végezni, valamint mennyiségi kritériumok helyett inkább minőségi kritériumokat kell alkalmazni.

40. E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy – amint a megtámadott határozat (53) preambulumbekezdésében szerepel – a felperes nem hivatkozhat megalapozottan a hatáskörről szóló, egységes szerkezetbe foglalt közleményre. Az igaz, hogy a hatáskörről szóló, egységes szerkezetbe foglalt közlemény (2) pontja kimondja, hogy az említett közlemény az összefonódás fogalmáról szóló közlemény helyébe lép. Azonban, míg a hatáskörről szóló, egységes szerkezetbe foglalt közlemény (1) pontja azt tartalmazza, hogy „[e] közlemény rendeltetése iránymutatást nyújtani [a 139/2004 rendelet] szerinti jogalkalmazási problémákkal kapcsolatban” [helyesen: e közleményben a Bizottság iránymutatást kíván nyújtani a hatáskörével kapcsolatos azon kérdések vonatkozásában, amelyek {a 139/2004 rendelet} keretében merülhetnek fel], az említett rendelet 26. cikkének (2) bekezdéséből – amelyet egyébiránt a megtámadott határozat érint – kitűnik, hogy a 4064/89 rendeletet továbbra is alkalmazni kell bármely olyan összefonódásra, amely 2004. május 1-jét megelőzően e rendelet 4. cikkének (1) bekezdése szerinti megállapodás vagy közzététel tárgyát képezte, illetve amely e rendelet 4. cikkének (1) bekezdése szerinti irányításszerzés következtében jött létre. Márpedig a jelen ügyben a Bizottság, amely egy, a 4064/89 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésébe ütköző összefonódás megvalósítását kívánta szankcionálni, ténylegesen azt állapította meg, hogy a felperes a CNR tényleges egyedüli irányítását 2003. december 23-án szerezte meg. Mivel az összefonódás fogalmáról szóló közlemény célja – 1. pontja értelmében – az, hogy iránymutatással szolgáljon a 4064/89 rendelet 3. cikkében használt összefonódás fogalmának Bizottság általi értelmezéséhez, meg kell állapítani, hogy a felperes a jelen ügyben kizárólag az összefonódás fogalmáról szóló közleményre hivatkozhat megalapozottan. E pontosítás azonban nincs hatással a jelen rész keretében elvégzendő elemzésre. Amint azt a felek is elismerik, a két közlemény szövege valójában érdemben nem tér el azon teszt tekintetében, amely valamely kisebbségi részvényes által gyakorolt egyedüli irányítás fennállásának bizonyítása céljából ajánlott. Akárcsak a hatáskörről szóló, egységes szerkezetbe foglalt közlemény, az összefonódás fogalmáról szóló közlemény is kimondja, hogy az összefonódás létének vagy nemlétének meghatározásakor a Bizottság sokkal inkább minőségi, semmint mennyiségi szempontokat alkalmaz, az irányítás fogalmára helyezve a hangsúlyt (4. pont).

41. Egyébiránt teljesen nyilvánvaló, amint arra a felperes is emlékeztet, és amint azt a Bizottság egyáltalán nem vitatja, hogy a Bizottságot kötik az összefonódások ellenőrzése területén elfogadott közleményei, feltéve hogy nem térnek el a Szerződés rendelkezéseitől és a 4064/89 rendelettől (lásd analógia útján a Törvényszék T-282/06. sz., Sun Chemical Group és társai kontra Bizottság ügyben 2007. július 9-én hozott ítéletének [EBHT 2007., II-2149. o.] 55. pontját).

42. Végül pontosítani kell – szintén előzetesen –, hogy még akkor is, ha a felperes a Bizottság részéről elkövetett nyilvánvaló mérlegelési hibákra hivatkozik, valamely összefonódás megvalósítása körülményeinek a Bizottság által végzett elemzése a Törvényszék teljes körű felülvizsgálati jogkörébe tartozik. Az összefonódás fogalma ugyanis megalapozza a 4064/89 rendelet alapján a Bizottságot megillető hatáskört (lásd analógia útján a Törvényszék T-411/07. sz., Aer Lingus Group kontra Bizottság ügyben 2010. július 6-án hozott ítéletének [EBHT 2010., II-3691. o.] 62. pontját). A Bizottság különben sem utal arra, hogy a tárgyban mérlegelési mozgástere lenne.

43. Ezen elvekre tekintettel kell egymást követően megvizsgálni azt a három állítólagos mérlegelési hibát, amelyeket elkövetve a Bizottság azt állapította meg, hogy 2003. december 23-án, az EDF részesedésének megszerzésével, a felperes a CNR messze legelső részvényesévé vált, és a felperes bizonyos abban, hogy a CNR közgyűlésében abszolút többséggel rendelkezik.

44. Először is a felperes azt állítja, hogy a 2003 decembere előtti évek közgyűléseinek szavazati struktúrája irreleváns. Szerinte a Bizottság nem vette figyelembe azt a tényt, hogy az adott időszakban a fő részvényes az EDF – egy állami irányítás alatt álló társaság – volt. Az EDF értékpapírjainak a felperes által történő felvásárlását megelőző három év folyamán a részvényeseknek a közgyűléseken való csekély részvétele azzal magyarázható, hogy a többi állami részvényes bízott abban, hogy az EDF képviseli az érdekeit. A felperes hozzáteszi ehhez, hogy az a tény, hogy az EDF/EnBW-határozat óta az EDF már nem volt jogosult részt venni a CNR közgyűlései alkalmával a szavazásban, és hogy e célra meghatalmazottat jelölt ki, nincs hatással a kisrészvényesek bizalmára.

45. Rá kell mutatni arra, hogy a Bizottság által a megtámadott határozatban végzett elemzés (a (41)–(77) preambulumbekezdés) a részvényeseknek a 2003. december 23-i dátumot megelőző három év közgyűlésein való részvételén és magatartásán alapul, amely dátumot a Bizottság a CNR feletti tényleges irányítás felperes általi megszerzése időpontjának tekint, és ezekből vezeti le, hogy milyen helyzet fogja jellemezni a CNR jövőbeli közgyűléseit.

46. Főszabály szerint ez a megközelítés az összefonódás fogalmáról szóló közleménnyel és a 4064/89 rendelet 3. cikkének (3) bekezdésével összhangban van. Annak meghatározására szolgál ugyanis, hogy a felperesnek megvolt-e a lehetősége arra, hogy 2003 decemberének végétől a CNR-re meghatározó befolyást gyakoroljon, és – amint az az összefonódás fogalmáról szóló közleményből kitűnik – a felvásárolt társaság közgyűlésein való részvényesi jelenlét e tekintetben jelentős ténykörülmény.

47. Az összefonódás fogalmáról szóló közlemény 14. pontja ugyanis kimondja, hogy az egyedüli irányítás megszerezhető „minősített kisebbséggel”, amelyet jogi, illetve de facto alapon is meg lehet határozni. Ami a kisebbségi részvényes által gyakorolt tényleges egyedüli irányítást illeti, az említett közlemény az említett 14. pontban kitér arra, hogy ilyen helyzet áll elő például akkor, ha a részvényes nagy valószínűséggel többséget ér el a közgyűlésen, mivel a fennmaradó részvények nagyon szétaprózottak. Ilyenkor az kevéssé valószínű, hogy az összes kisrészvényes jelen tud lenni, vagy képviseltetni tudja magát a közgyűlésen. Annak megállapítása, hogy létezik-e egyedüli irányítás, vagy sem, azon alapul, hogy milyen volt az elmúlt években a részvényesi jelenlét. Ha a közgyűlésen megjelenő részvényesek száma alapján egy kisebbségi részvényes e közgyűlésen a szavazatok stabil többségével rendelkezik, az érintett kisebbségi részvényes esetében megvalósul a vállalkozás feletti egyedüli irányítás.

48. Az összefonódás fogalmáról szóló közlemény tehát egyértelműen ajánlja az elmúlt évek közgyűlésein tapasztalt részvényesi jelenlét elemzését a jövőbeli helyzet meghatározása céljából. Márpedig a Bizottság a megtámadott határozatban éppen így járt el. E tekintetben a Bizottság jogosan hangsúlyozza, hogy azon érv, miszerint az olyan tőkeemelést követően, amely szinte bizonyosan tényleges egyedüli irányítást biztosít, néhány éven át meg kellene figyelni a közgyűléseken tapasztalt helyzetet annak megerősítése végett, hogy valóban fennáll az ilyen irányítás, az említett közlemény téves értelmezésén alapul, továbbá egy olyan, „tényleges próbairányítás” rendszeréhez vezetne, amely ellentétes lenne a 4064/89 rendelettel bevezetett bejelentési és előzetes engedélyezési rendszerrel.

49. Pontosítani kell azonban, hogy a felperes azon kifogása, amely a 2003 decembere előtti közgyűlések szavazati szerkezetének irrelevanciáján alapul, valójában nem a 2000 és 2003 közötti időszak figyelembevételére, hanem az EDF által ezen időszak folyamán betöltött szerepre vonatkozik. A felperes ugyanis lényegében azt állítja, hogy az ügylet bejelentésével azért várt több mint három évet, mert a 2003-as év végén nem valószínűsíthette nagymértékben azt, hogy a jövőben a CNR közgyűlésein többséggel fog rendelkezni. Szerinte a tényeket három éven át kellett figyelemmel kísérni ahhoz, hogy ez a nagymértékű valószínűsítés kialakulhasson.

50. A felfüggesztési kötelezettségbe ütköző jogsértés kezdő időpontjának jelen ügyben történő meghatározását illetően a felperes jogosan érvel azzal, hogy nem valósult meg összefonódás, és ennélfogva nem valósult meg a 4064/89 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének megsértése sem, ha ő 2003 decemberében nem valószínűsítette nagymértékben azt, hogy a jövőbeli közgyűlések alkalmával megszerzi az irányítást. Ilyen körülmények között szerinte egyébként bejelentési kötelezettség sem áll fenn.

51. Ami e nagymértékű valószínűsítést illeti, a Bizottság a megtámadott határozatban abból indult ki, hogy a felperes arra vonatkozó bizonyossága, hogy a közgyűléseken abszolút többséget szerezhet, 2003. december 23-án alakult ki, vagyis abban az időpontban, amikor az EDF részesedését (amely a tőke 22,22%-át és a szavazati jogok 20%-át képviselte) megszerezte, amellyel tőkerészesedését 17,86%-ról 49,95%-ra növelte, a CNR legelső részvényesévé válva ezáltal, és amely a szavazati jogok 47,92%-át képviselte. Ez a bizonyosság többek között abból következett, hogy a CDC-t (amely a tőke 22%-ával és a szavazati jogok 20%-ával rendelkezett) nem számítva, a részvényesi szerkezet nagyon szétaprózott volt, hiszen az adott időpontban mintegy 200 területi önkormányzat és más helyi közjogi jogalany birtokolta a tőke 16,82%-át (a (41) preambulumbekezdés). A megtámadott határozat (45) preambulumbekezdésében a Bizottság készített egy számítást arról, hogy a közgyűléseken milyen szavazati jogi részesedése lenne annak a részvényesnek, amely 2003. december 23-án a szavazati jogok 47,92%-ának megfelelő részesedéssel rendelkezett, figyelembe véve az EDF részesedésének megszerzését megelőző négy év közgyűlésein tapasztalt részvényesi részvétel szintjeit. E szerint az e részvényes által birtokolt szavazati jogok mindvégig meghaladták volna a 60%-ot.

52. A felperes által a kifogásközlésre adott válaszában előterjesztett azon érvekre válaszul, amelyek már eleve vitatták a 2000 és 2003 közötti időszak közgyűlései szavazati szerkezetének elemzését, a Bizottság a megtámadott határozat (57) és (58) preambulumbekezdésében még hozzátette, hogy annak, hogy a felperes a közgyűlések alkalmával abszolút többséggel rendelkezhessen, az a feltétele, hogy a részvényesi részvétel szintje ne érje el, illetve ne haladja meg a 95,84%-ot, és hogy az ezen évek folyamán jóval e küszöb alatt maradó (43 és 76,6% között ingadozó) részvételi szintre tekintettel nagyon kevéssé valószínű, hogy a felperes 2003. december 23-tól ne rendelkezne a CNR közgyűlésein abszolút többséggel.

53. A felperes ezen elemzéssel szemben egyrészt a kisrészvényesek ezen időszak alatt tapasztalt, EDF-be vetett bizalmát hozza fel, amely magyarázatot ad a közgyűléseken való részvétel csekély szintjére, így a Bizottság ebből nem vonhatott le a jövőre vonatkozó következtetéseket, másrészt pedig azt hozza fel, hogy a Bizottság az EDF szavazati jogait gyakorló meghatalmazott szerepét illetően elemzési hibát követett el, amikor a megtámadott határozatban azt állapította meg, hogy az EDF 2001. április 1-je óta már nem gyakorolta részvényesi jogait.

54. E két körülmény közül az elsővel kapcsolatban a Bizottság a megtámadott határozat (61) preambulumbekezdésében és a Törvényszék előtt jogosan állítja azt, hogy nincs semmilyen bizonyíték arra, hogy a kisrészvényesek az időszak fő részvényese, az EDF iránt – amely a francia állam irányítása alatt lévő társaság – ilyen bizalommal lettek volna, ami magyarázatot adna arra, hogy az EDF-részvények felperesre történő átruházását megelőző három év során a közgyűléseken a részvényesek részvétele miért volt csekély mértékű. Ez az érv tehát nem kérdőjelezheti meg azt, hogy a 2000 és 2003 közötti időszak részvételi szintjei a Bizottság elemzése szempontjából relevánsak.

55. A második körülménnyel kapcsolatban, amely arra vonatkozik, hogy a Bizottság állítólagos elemzési hibát követett el azon meghatalmazott szerepét illetően, aki az EDF/EnBW-határozat nyomán az EDF szavazati jogait gyakorolta, a Bizottság a megtámadott határozat (61) preambulumbekezdésében megállapította, hogy az EDF 2001. április 1-je óta a közgyűléseken és az igazgatótanácsi üléseken már nem gyakorolja részvényesi jogait. A felperes állításával ellentétben, ez az elemzés nem téves. Azon a tényen alapul, hogy az EDF/EnBW-határozat keretében tett kötelezettségvállalások rendelkeztek arról, hogy az EDF szavazati jogait a CNR közgyűlésein és igazgatótanácsi ülésein 2001. április 1-jétől egy, a felekkel szemben teljesen függetlenül eljáró meghatalmazott gyakorolja.

56. Az említett kötelezettségvállalások ugyanis a CNR-rel fennálló kapcsolatokról szóló A. részben előírják, hogy „tekintettel arra, hogy az EDF már nem fog részt venni a CNR üzletpolitikájában és piaci magatartásában, vállalja, hogy lemond a CNR-ben meglévő szavazati jogainak gyakorlásáról, és 2001. március 31-ig visszahívja képviselőjét a CNR igazgatótanácsából”. E részben az is szerepel, hogy „az EDF CNR-beli részvényeinek gondnokaként egy meghatalmazott fog eljárni”. Ezenkívül az említett kötelezettségvállalások C. részének vége tartalmazza, hogy a meghatalmazott a feladatait nem kapcsolt, független harmadik félként látja el. E körülmények között a felperes azon érve, miszerint a kisrészvényesek ezen időszakban továbbra is úgy tekinthették, hogy az EDF részvényei az állami szektorban maradtak, nem meggyőző, mivel a meghatalmazott függetlensége alapján nem lehetett feltételezni, hogy tovább folytatódik az állami ágazat kizárólagos érdekeinek képviselete.

57. Az első kifogást tehát el kell utasítani.

58. Másodszor a felperes azt állítja, hogy a Bizottság hibát követett el, amikor azt állapította meg, hogy neki 2003. december 23-án pusztán azért volt matematikai bizonyossága a tekintetben, hogy a CNR közgyűlésein abszolút többséget szerez, mert javaslatai meghiúsításához a részvényesek részvételi szintjének 95,48%-ot kellett volna elérnie. Ezen állításának alátámasztása céljából a felperes különösen a részvényeseknek az ügyletet megelőző közgyűléseken való részvétele szintjének állandó, 10%-os mértékű növekedésére utal, valamint a Bizottság 2006. december 20-i határozatára (COMP/M.4336 – MAN/Scania-ügy) (a továbbiakban: MAN/Scania-határozat), amelyben nem kifogásolt egy bejelentett összefonódást. A felperes arra hivatkozik, hogy ez utóbbi ügyben a Bizottság azzal kapcsolatban, hogy a Volkswagen társaság irányítást gyakorolt-e a MAN társaság felett, megállapította, hogy a részvényesek közgyűlési részvétele szintjének 20%-os mértékű növekedése elképzelhető abból az okból, hogy miután a Volkswagen a MAN tőkéjében növelte részesedését, a többi kisebbségi részvényes vele szemben fokozott óvatosságot tanúsított.

59. A CNR közgyűlésein a 2000 és 2003 közötti időszakban a részvényesi részvétel szintjének ingadozását illetően a felperes azt állítja, hogy a részvételi szint minden egyes új közgyűlés alkalmával hozzávetőleg 10%-os állandó növekedést mutatott, és hogy a 20%-os növekedés (a 2002 novemberében tapasztalt 76,6%-ról a 2003 decembere utáni 95,84%-ra) ezért nem volt valószínűtlen.

60. Meg kell állapítani, hogy ez az elemzés a tények szelektív bemutatásán alapul. Amint azt a Bizottság állítja, a felperes nem veszi figyelembe azon közgyűléseket, amelyek esetében a részvényesi jelenlét csökkenést mutatott. A megtámadott határozat 2. táblázatából és 31. lábjegyzetéből kitűnik, hogy a 2000 és 2003 közötti időszakban a CNR rendes, rendkívüli, illetve vegyes közgyűlésein a részvényesek részvételének szintje volt 72,2% (2000. június 27-én), 43% (2000. december 21-én), 55,2% (2001. június 28-án), 62,9% (2002. június 21-én), 76,6% (a 2002. november 28-i rendes közgyűlésen), 72,6% (a 2002. november 28-i rendkívüli közgyűlésen), 67% (a 2003. június 25-i rendes közgyűlésen) és 68,5% (a 2003. június 25-i rendkívüli közgyűlésen). A Bizottság által a Törvényszék előtt tett azon kijelentés tehát, amely szerint – a jelentős csökkenés ellenére, amelyet részleges növekedés követett – a részvényesek részvételének szintje a 2000 és 2003 közötti időszakban a 3,7%-os csökkenés mellett összességében stabil maradt, nem téves.

61. Egyébiránt a megtámadott határozat 2. táblázatából az is kitűnik, hogy még akkor is, amikor a részvényesek közgyűlési részvétele a legnagyobb mértékű volt (76,6% a 2002. november 28-i közgyűlésen), az a részvényes – így 2003 decemberének végétől a felperes –, amely a szavazati jogok 47,92%-ával rendelkezett, bizonyos lehetett abban, hogy a jelen lévő, illetve magukat képviseltető részvényesek szavazati jogainak többségével rendelkezik.

62. Hasonlóképpen a felperes azon érve, amely a részvényesi részvétel szintjének 2004-ben kezdődő 20%-os mértékű lehetséges növekedésén alapul, nem meggyőző, mivel a 2000 és 2003 közötti időszakban tapasztalt növekedés nem volt állandó, amit például a részvényesi részvétel 2003. júniusi közgyűlésen történő, az SNCF távolmaradása miatti csökkenése is tanúsít. A teljesség kedvéért meg kell jegyezni, hogy bár a 2003-as év után sorra kerülő közgyűléseken tapasztalt részvételre vonatkozó adatok nem relevánsak annak bizonyítása szempontjából, hogy a felperes nagymértékben valószínűsítette azt, hogy 2003. december 23-tól döntéseit érvényre juttathatja, ezek az adatok a részvétel ezen időpont utáni határozott növekedését erősítik meg. Mindamellett, amint azt a Bizottság kifejti, e növekedést az SNCF 20%-os részesedését megszerző CDC jelenléte magyarázhatja. Mindenesetre, amint a megtámadott határozat 3. táblázatából kitűnik, még a 2006. júniusi közgyűlésen tapasztalt legmagasabb részvételi szint mellett is, a felperes továbbra is egyedül rendelkezett a szavazatok többségével.

63. Ezenkívül a fenti 58. pontban hivatkozott MAN/Scania-határozatot illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottságot nem kötik a jelen ügyben olyan ténymegállapítások és értékelések, amelyeket a Bizottság egy korábbi határozata tartalmaz, a Törvényszéket pedig még kevésbé (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T-210/01. sz., General Electric kontra Bizottság ügyben 2005. december 14-én hozott ítéletének [EBHT 2005., II-5575. o.] 118–120. pontját, valamint fenti 41. pontban hivatkozott Sun Chemical Group és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 88. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

64. Egyébként a Bizottság jogosan különbözteti meg egymástól a Volkswagen MAN/Scania-határozatban vizsgált helyzetét és a felperes jelen ügybeli helyzetét. A felperes a MAN/Scania-határozatot olyan ügy példájaként említi, amelyben a Bizottság valószínűnek tartotta a részvényesek közgyűlési részvételének 20%-os mértékű növekedését. Ebben az ügyben a Volkswagen a MAN társaságon belüli szavazati jogok 21,6%-át birtokolta, és a Bizottságnak azt kellett megvizsgálnia, hogy e részesedés de facto irányítást eredményezett-e. A Bizottság elfogadta a MAN azon érvelését, miszerint a közgyűlésein való részvétel szintjének 20%-os növekedése, amely az említett szintet 40%-ról 60%-ra növelte, valószínű volt, és ez kizárta a Volkswagen általi irányítást.

65. Márpedig a jelen ügyben a felperes a 2003-as év végén a szavazati jogok 47,92%-ával – vagyis a Volkswagen szavazati jogainak több mint kétszeresével – rendelkezett. Ahhoz, hogy egy közgyűlésen 95,48%-os részvételt lehessen elérni, és ily módon a felperes javaslatait meg lehessen hiúsítani, arra lett volna szükség, hogy a CNR közgyűlésein a részvényesi részvétel szintje még a 2000 és 2003 között tapasztalt legmagasabb részvételi szintekhez képest is több mint 20%-kal emelkedjen. Egyébiránt, amint azt a Bizottság hangsúlyozza, a részvényesi részvétel 95,84%-os szintje nagyon magas szint, míg az a részvényesi részvételi szint, amely a Volkswagennel szembeni vétójog potenciális gyakorlásához szükséges lett volna, még a 60%-ot sem érte el.

66. A második kifogást tehát szintén el kell utasítani, mivel a Bizottság a megtámadott határozat (58) preambulumbekezdésében megalapozottan állapíthatta meg azt, hogy a felperes számíthatott arra, hogy a szavazati jogoknak már 2003. december 23-án rendelkezésére álló 47,92%-ával abszolút többséget szerez a jövőbeli közgyűléseken, hiszen a 95,84%-ot elérő vagy meghaladó részvényesi részvételi szint valószínűsége rendkívül csekély volt.

67. Harmadszor a felperes azt állítja, hogy téves a Bizottság azon értékelése, amely tagadja a CNR állami részvényesei közötti strukturális és stratégiai kapcsolatokat.

68. Ez a bírálat a fennmaradó részvényesi szerkezet igen szétaprózott jellegének Bizottság általi figyelembevételére vonatkozik, amint az többek között a megtámadott határozat (45) és (57) preambulumbekezdéséből kitűnik.

69. A felperes szerint a Bizottságnak kevésbé kategorikus megközelítést kellett volna alkalmaznia, és el kellett volna ismernie, hogy a CNR-en belül potenciálisan felmerülhetnek vétójog gyakorlását eredményező helyzetek. E potenciális, vétójog gyakorlását eredményező helyzetek adódhattak volna a CNR közérdekű feladata és üzleti célja közötti összeütközésből, a szétaprózott állami részvényesi szerkezetből, amely azonban ügyel arra, hogy a CNR közérdekű céljai és stratégiája közötti összhang fennmaradjon, valamint annak veszélyéből, hogy a közgyűlések alkalmával a leadott szavazatok szerkezetére tekintettel hiányzik a többség. A Bizottságnak ezenkívül az irányítás meglétét visszatekintve és a 2003-as év óta bekövetkezett események alapján kellett volna értékelnie.

70. Ami a CNR állami részvényesei közötti állítólagos strukturális és stratégiai kapcsolatokat illeti, a megtámadott határozat (22) preambulumbekezdésében szereplő azon táblázat, amely a CNR tőkéjében több mint 2%-os részesedéssel rendelkező részvényesek részvételének alakulását, valamint e részvényeseknek a 2001-es év óta a közgyűléseken érvényesített szavazati jogokban való részesedése alakulását ábrázolja, azt mutatja, hogy a 2003-as év végétől – a CDC-t nem számítva, amely ekkor a szavazati jogok 29,80%-át birtokolta – csupán három állami részvényes rendelkezett 2%-ot meghaladó szavazati jogokkal, és e három részvényes összesítve a szavazati jogok 15,98%-ával rendelkezett. E csekély szintre és a CNR-en belül a szavazati jogok maradék részének nagyfokú szétaprózottságára tekintettel (a megtámadott határozat 23. lábjegyzete) aligha hihető, hogy az érdekeik képviselete miatt aggódó állami részvényesek közgyűlési részvételének hirtelen növekedése tényleges hatással lehetett volna a többségi szavazatra.

71. Ugyanis inkább úgy tűnik, hogy 2003. december 23. után kizárólag egy, a CDC által szervezett és egyébként a kisebbségi állami részvényesek között szétaprózott szavazatok 18,12%-át magában foglaló „koalíció” akadályozhatta volna a felperest a közgyűlési szavazások alkalmával.

72. A Bizottság e tekintetben jogosan utal a megállapodás által betöltött szerepre. Amint az a fenti 7. pontban említést nyert, a felperes azért kötötte meg a megállapodást, hogy a CNR igazgatóságában biztosítsa többségét. Meg kell jegyezni, hogy 2003 augusztusától a CDC a szavazati jogok 29,80%-ával rendelkezett, így a közgyűléseken a felperes és a CDC együtt összesen a szavazati jogok 77,72%-át tudták magukénak.

73. A megállapodás kiköti, hogy „ha valamelyik fél egy vagy több másik részvényessel szavazásra vonatkozó megállapodást készül kötni, e megállapodás hatályát illetően, valamint azon másik részvényes(ek) személyét illetően, akivel/akikkel ilyen megállapodást készül kötni, a másik fél előzetes beleegyezését kell kérnie” (a megállapodás 10. cikke), és mindezt addig, amíg a felperes nem rendelkezett többséggel az igazgatóságban.

74. A Törvényszék írásbeli kérdésére adott válaszában a felperes benyújtotta a megállapodás másolatát, valamint 10. cikkének értelmezésére vonatkozó kiegészítő magyarázatot nyújtott be. Ezek alapján meg kell állapítani, hogy e rendelkezés hatálya nem egyértelmű. A felek azonban egyetértenek abban, hogy e rendelkezés kizárólag a közgyűlések során hozott egyedi határozatokkal – nevezetesen az igazgatósági és a felügyelőbizottsági tagok kinevezésével összefüggő határozatokkal – kapcsolatos szavazásra vonatkozó megállapodásra vonatkozik. Mindazonáltal, még ha a megállapodás csak egy ily módon korlátozott, szavazásra vonatkozó megállapodásról szólna is, aligha valószínű, hogy a megállapodás 2003. július 24-i megkötését követően a CDC a CNR közgyűlései során a felperes javaslatait ellenezte volna.

75. Ez az elemzés megerősíti, hogy csekély volt a valószínűsége annak, hogy a felperes attól tarthatott, hogy 2003 decembere után a CNR közgyűlései alkalmával nem szerzi meg a többséget. Ilyen helyzet ugyanis csak akkor állhatott volna elő, ha a közgyűléseken a részvényesi részvétel elérte vagy meghaladta volna a 95,84%-ot, és az állami részvényesek – köztük a CDC – a felperessel szemben közös álláspontra helyezkedtek volna.

76. Tehát kizárólag abban a kevéssé valószínű és a megtámadott határozat (72) preambulumbekezdésében elvetett esetben, ha úgy tekintjük, hogy a felperes 2003. december 23-án számolhatott volna a CDC részéről ilyen magatartással, akkor releváns a CNR állami részvényesei közötti strukturális és stratégiai kapcsolatok értékelése.

77. E tekintetben a felperes azon alapuló érve, hogy egy közérdekű feladatnak a CNR létesítő okiratában való megjelenéséből következően az említett részvényesek között de facto érdekközösség áll fenn, nem meggyőző. Az ilyen érdekközösség fennállását konkrétan kell értékelni. A felperes ugyanakkor nem szolgáltat olyan konkrét bizonyítékokat, amelyek az érvét megalapozhatnák.

78. Ha a 2003. június 25-én tartott rendkívüli közgyűlés jegyzőkönyvének tartalmára utalunk, amelyre a felperes hivatkozik, akkor úgy tűnik, hogy jóllehet a területi önkormányzatok szerették volna, hogy a CNR stratégiája vegye figyelembe a közérdeket, ez nem feltétlenül vetítette előre az e stratégia konkrét módozatainak meghatározására vonatkozó egyetértést. Ily módon, a felügyelőbizottsági tagok megválasztását illetően egy önkormányzat képviselője azt állítja, hogy „a területi önkormányzatok igazgatótanácsbeli képviseletének felépítése” alapján, amelyet a francia kormány javasolt, „a CNR-t kizárólag Montélimartól délre található önkormányzatok képviselik majd, amely földrajzi alapú képviselet teljes mértékben figyelmen kívül hagyja az északi önkormányzatok fontos érdekeit”. A jegyzőkönyv beszámol továbbá egy, bizonyos önkormányzatok között létrejött részvényesi megállapodás, és egy, más önkormányzatokat tömörítő egyeztetőbizottság létezéséről is. A conseil général de la Haute-Savoie (Haute-Savoie megyei közgyűlésének) (Franciaország) elnökhelyettese egyébként kijelenti, hogy „a meghozandó döntés nem sok jóval kecsegtet az állami részvényesi szerkezet megállapodásának működése szempontjából”.

79. Az ügy irataiban foglaltak alapján nehéz tehát bizonyítani azt, hogy 2003 decembere folyamán bizonyosan léteztek erős és állandó stratégiai kapcsolatok az állami részvényesek között, mint ahogy az ilyen kapcsolatok teljes hiányát is, ezért ezek az érvek nincsenek kellőképpen alátámasztva.

80. Végül a Bizottság a megtámadott határozatban több preambulumbekezdést (a (65) és az azt követő preambulumbekezdések) szentel a felperes azon érvének cáfolatára, amely szerint a többi állami részvényes egymás közötti kapcsolataira és közös stratégiai érdekeire tekintettel még inkább elképzelhető volt az, hogy e részvényesek részéről jelentős reakcióra lehet számítani azzal kapcsolatban, hogy a felperes növelte a CNR tőkéjében meglévő részesedését. Ennek megvitatása keretében a két fél a 2003-as év utáni körülményekre hivatkozik álláspontjának alátámasztása céljából. Márpedig a felfüggesztési kötelezettség hatályosulása attól függött, hogy 2003. december 23-án valóban bekövetkezett-e az irányítás tartós megváltozása. A 4064/89 rendelet hatálya alá tartozó összefonódás létezését a 2003 decembere folyamán rendelkezésre álló adatok alapján kell megállapítani. Még ha nem is lehet kizárni, hogy 2003 decembere utáni adatok is relevánsak lehetnek a jogsértés adott időtartam alatti megtörténtének megerősítése szempontjából, ezeket mellőzni kell az elemzésnek ezen a pontján, amikor azt kell megállapítani, hogy a felperes a 2003-as év végén nagymértékben valószínűsítette-e azt, hogy a jövőben a CNR-en belül érvényt tud szerezni döntéseinek.

81. Végül, azon körülményeket is figyelembe véve, amelyek a megtámadott határozatban a CNR részvényesi szerkezetére és a megállapodásra vonatkozóan kerültek kifejtésre, azt a következtetést kell levonni, hogy a felperes egyáltalán nem terjesztett elő olyan bizonyítékot, amely megkérdőjelezte volna a fenti 26. pontban említett azon első ténykörülményt, miszerint a felperes 2003. december 23-án nagymértékben valószínűsítette azt, hogy a közgyűléseken még anélkül is megszerzi a többséget, hogy a szavazati jogok többségét birtokolná. A második jogalap második részét tehát el kell utasítani.

A második jogalapnak a CNR egyik alapvető jellemzője mellőzésére alapított első részéről, és a második jogalap harmadik részén belül a felperesnek a CNR igazgatóságában meglévő többségére utaló ténykörülményt befolyásoló hibára alapított első kifogásról

82. A felperes azt állítja, hogy a Bizottság mérlegelési hibát követett el, amikor elmulasztotta a megtámadott határozatban figyelembe venni mindazon tények összességét, amelyek a CNR-re alkalmazandó, a részvénytársaságok szabályozásától eltérő különös jogszabályi háttérre vonatkoznak. E tekintetben a felperes a második jogalap első részében lényegében több olyan körülményre utal, amelyek azon ténnyel kapcsolatosak, hogy a CNR a 80–3. sz. törvény 7. cikke szerint ugyanolyan feltételek mellett áll a francia állam irányítása alatt, mint a nemzeti közvállalkozások, amely körülményeket a Bizottság nem kellőképpen vett figyelembe. A második jogalap harmadik részében a felperes egyrészt azt állítja, hogy a CNR igazgatósága összetételének meghatározásában őt megillető jogkör korlátozottabb volt, mint amelyet a megtámadott határozat megállapított – hiszen az a körülmény, hogy 2003. július 8. óta az igazgatóság három tagjából kettőt ő nevezett ki, inkább az állami befolyásnak volt betudható –, másrészt pedig, hogy a tizenhárom tagú felügyelőbizottságban csak három taggal képviseltette magát. A második jogalap első részében a felperes hozzáteszi, hogy a Bizottság nem vette kellőképpen figyelembe a Murcef-törvény jelentőségét.

83. A Bizottság vitatja a felperes elemzését, továbbá felveti egyes olyan érvek és tények elfogadhatóságának kérdését, amelyeket a felperes a Törvényszék előtt terjesztett elő első alkalommal, jóllehet azokról a közigazgatási eljárás szakaszában is tudomása volt.

84. Ezek a kifogások a Bizottság által megállapított második és harmadik ténykörülménnyel (a fenti 26. pont) kapcsolatosak, amelyek egyike azon tényre vonatkozik, hogy a felperes már a 2003-as évben abszolút többséggel rendelkezett az igazgatóságban, és megvoltak az ennek megőrzéséhez szükséges eszközei, a másik pedig azon tényre vonatkozik, hogy a Murcef-törvény nem akadályozta a felperest abban, hogy a CNR feletti irányítást megszerezze. E körülmények az irányításszerzésnek inkább olyan minőségi aspektusai közé tartoznak, amelyekre az összefonódás fogalmáról szóló közlemény 4. pontja olyan tényezőkként hivatkozik, amelyek relevánsak annak megállapítása szempontjából, hogy valamely ügylet összefonódásnak minősül-e, amint arra a fenti 40. pont emlékeztetett.

85. A felperes érvei egyrészt a francia államnak a CNR irányítására (az igazgatóság és a felügyelőbizottság összetétele és szerepe, kormánybiztosok, állami felügyelő) gyakorolt befolyásával, másrészt a Murcef-törvény hatásával kapcsolatosak.

– A francia államnak a CNR irányítására (az igazgatóság és a felügyelőbizottság összetétele és szerepe, kormánybiztosok, állami felügyelő) gyakorolt befolyásáról

86. A megtámadott határozat (78)–(86) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy az egyedüli irányítás 2003 decemberében történő megszerzésére utaló egyik ténykörülmény az volt, hogy a felperes a 2003-as év óta abszolút többséggel rendelkezett a CNR igazgatóságában, és rendelkezett az annak megőrzéséhez szükséges eszközökkel. E tézisének alátámasztása végett egyrészt a Bizottság rámutatott arra, hogy az igazgatósági tagok kinevezésének szabályai garantálták, hogy ezen alapvető, a CNR tevékenységeit irányító és üzletpolitikáját meghatározó szervben a három tagból kettő a felperes képviseletében legyen jelen, mivel a CDC és a felperes a felügyelőbizottságban, amely az igazgatósági tagok kinevezéséről döntő szerv, blokkoló kisebbséggel rendelkezett (a (78) és (83) preambulumbekezdés). E tekintetben a Bizottság arra a tényre is hivatkozik, hogy már 2003. július 8-án, és azóta megszakítás nélkül, az igazgatóságot alkotó három tagból kettő ténylegesen a felperest képviselte, amit ez utóbbi sem a kifogásközlésre adott válaszában, sem a meghallgatás alkalmával nem vitatott (a (83) preambulumbekezdés). Másrészt a Bizottság megállapította, hogy azon tény, hogy a felügyelőbizottságnak az igazgatóság által javasolt bizonyos döntésekhez jóváhagyását kellett adnia, irreleváns maradt, mivel csupán olyan intézkedéseket érintett, amelyek nem voltak alkalmasak arra, hogy általuk a felügyelőbizottság a CNR stratégiájára meghatározó befolyást gyakorolhasson (a (79) és (80) preambulumbekezdés). E legutóbbi elemmel kapcsolatban a Bizottság a (81) preambulumbekezdésben mellékesen hozzátette, hogy az e két szerv közötti konfliktus esetén a vitát a közgyűlés keretében rendezik, amely szervben pedig a felperesnek módja volt álláspontját érvényre juttatni.

87. A felperes ezen elemzés megkérdőjelezése végett több érvet terjeszt elő.

88. Először is a felperes vitatja a Bizottság elemzését az igazgatóságon belüli irányítási helyzet vonatkozásában. Többek között azzal érvel, hogy két képviselőjének 2003. július 8-tól igazgatósági tagként való kinevezése a kormánybiztosok ajánlása alapján, és nem a megállapodás idő előtti végrehajtása következtében történt, amelyre ezen időpontnál később került sor. A felperes szerint ez a körülmény, miközben aligha bizonyítja, hogy 2003. december 23. óta ténylegesen kizárólag ő gyakorolt irányítást a CNR felett, inkább annak bizonyítására alkalmas, hogy a 2003-as év folyamán a CNR még mindig a francia hatóságok irányítása alatt állt, azok felügyeleti jogköréből következően.

89. E tekintetben először is el kell utasítani a Bizottság azon érvét, amely szerint olyan tényről van szó, amelynek előterjesztésére a keresetlevélben került sor első alkalommal. Amint ugyanis a felperes azt jogosan állítja, az igazgatósági tagoknak a kormánybiztosok ajánlása alapján 2003 júliusában történő kinevezésére vonatkozó információkat a felperes 2008. június 30-án – a Bizottság 2008. június 17-i tájékoztatáskérésére adott kiegészítő válaszában – a Bizottság tudomására hozta.

90. Fontos azonban rámutatni arra, hogy a felperes, legalábbis részben, módosította mondanivalóját. A CO-formanyomtatványban ugyanis azt közölte, hogy „a gyakorlatban [ő maga] és a CDC, miközben a felügyelőbizottságban önként kisebbségben maradtak, 2003-ban az igazgatóságba beválasztották, illetve beválasztatták […] [két képviselőjüket]”.

91. Egyébként, amint azt a Bizottság nem mulasztja el megjegyezni, a kormánybiztosok a felügyelőbizottság ülésein kizárólag konzultatív jelleggel vannak jelen. Ez a körülmény semmiképpen nem utalhat az összefonódásokra vonatkozó uniós jog szerinti irányítási helyzetre.

92. Ezenkívül a felperes által hivatkozott tény nem bizonyítja azt, hogy az érintett időszakban a kormánybiztosoknak olyan befolyásuk lett volna, amelyen a felperes (és a CDC) az igazgatósági tagok megválasztása tekintetében nem tudott volna felülkerekedni.

93. Végül, a felperes érve nem kérdőjelezi meg a Bizottság által a megtámadott határozat (83) preambulumbekezdésében megállapított azon tényt, amely szerint – már jóval 2003. december 23. előtt is – az igazgatóság három tagja közül kettő a felperes képviselője volt. Egyébként szintén nincs hatása e tekintetben annak az érvnek, miszerint az igazgatóság elnökét a Francia Köztársaság elnöke nevezi ki.

94. Hasonlóképpen, ezek az érvek nem állnak ellentmondásban a megtámadott határozat (78) preambulumbekezdésében említett, a felperes azon lehetőségére vonatkozó ténnyel, hogy a megállapodás alapján a jövőre nézve az igazgatóság összetételét meghatározza. Amint ugyanis a fentiekben ez már említést nyert, a megállapodás 10. cikke alapján a felperes és a CDC „meg fognak tenni minden tőlük telhetőt – többek között a közgyűlésbeli szavazati joguk gyakorlása révén, továbbá az ő javaslatukra kinevezett felügyelőbizottsági tagokat felkérve arra, hogy éljenek szavazati jogukkal a felügyelőbizottságban – annak érdekében, hogy a CNR igazgatósága három tagból, vagyis egy elnökből és két másik tagból álljon, akiket [a felperes] javaslatára neveznek ki”. Figyelembe véve továbbá azt a tényt is, hogy – amint a megtámadott határozat (78) és az azt követő preambulumbekezdéseiben szerepel – a CDC és a felperes a felügyelőbizottságon belüli tizenhárom tagból hatot adtak, hogy az igazgatósági tagok kinevezéséhez kétharmados többségre volt szükség, és hogy a felperes a megállapodás alapján megtámadási joggal rendelkezett abban az esetben, ha a CDC egy vagy több másik részvényessel szavazásra vonatkozó megállapodást készült kötni, nem lehet tagadni, hogy a felperes bizonyos volt abban, hogy a jövőre nézve az igazgatóság felett irányítást gyakorol.

95. Másodszor a felperes kétségbe vonja a megtámadott határozatban azon szerepnek tulajdonított jelentőséget, amelyet az igazgatóság a CNR irányításában betölt.

96. E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a felperes nem vitatja a megtámadott határozat (38), (80) és (83) preambulumbekezdésében említett azon tényeket, amelyek szerint az igazgatóság az, amely a CNR üzletpolitikáját meghatározza, különösen azért, mert a költségvetéséről, valamint üzleti tervéről és a felső vezetéséről anélkül dönt, hogy e döntései a felügyelőbizottság jóváhagyásához lennének kötve. A felperes azt sem vitatja, hogy azok a – különösen a megtámadott határozat 19. lábjegyzetében felsorolt – döntések, amelyekhez a felügyelőbizottság jóváhagyása szükséges, nem teszik lehetővé ez utóbbi számára, hogy a CNR felett irányítást gyakoroljon.

97. Amint arról a Bizottság a megtámadott határozat 20. lábjegyzetében említést tesz, az összefonódás fogalmáról szóló közlemény a 21. és az azt követő pontjaiban kimondja, hogy a költségvetésre, az üzleti tervre és a felső vezetés kinevezésére vonatkozó döntések alapvetőek, mivel a vállalkozás üzleti stratégiáját határozzák meg. Ebből következően ezek az irányítás gyakorlásának tipikus mutatói. Egyébként, amint az említett közlemény 14. pontjában szerepel, egyedüli irányítást olyan kisebbségi részvényes is gyakorolhat, amely jogosult a társaság tevékenységeinek irányítására és üzletpolitikájának meghatározására.

98. E bizonyítékok tehát nem irrelevánsak annak megállapítása szempontjából, hogy irányítási helyzet áll-e fenn.

99. Ezenkívül a Bizottság által a megtámadott határozat (81) preambulumbekezdésében tett azon megállapítás megkérdőjelezésére sem kerül sor, amely szerint az igazgatóság és a felügyelőbizottság közötti konfliktus esetén a vita rendezésére a közgyűlésen, a jelen lévő, illetve magukat képviseltető részvényesek szavazatának többségével kerül sor, és amely szerint tehát végeredményben a döntési jogkör a közgyűlésé. A CNR létesítő okirata 18–1. cikkének (3) bekezdése ugyanis kimondja, hogy „amennyiben a felügyelőbizottság ezen ügyletek valamelyikének engedélyezését megtagadja [ezeken olyan, a legkülönfélébb jellegű és formájú, a társaságra nézve kötelező erővel bíró aktusokat és szerződéseket kell érteni, amelyek az általuk érintett összeg vagy az időtartamuk okán a felügyelőbizottság jóváhagyásához kötöttek], az igazgatóság kivételesen rendes közgyűlést hívhat össze, amely megadhatja a szóban forgó engedélyt, és a társaság szervei között felmerült vitából bármilyen következtetést levonhat”. Következésképpen, jóllehet – amint az a második jogalap második részében megállapítást nyerhetett – a felperes 2003 decemberének végén ténylegesen bizonyos volt abban, hogy a közgyűlésen a szavazatok többségét megszerzi, meg kell állapítani, hogy abban is bizonyos volt, hogy az igazgatóság és a felügyelőbizottság közötti vita esetén számára kedvező döntés születik.

100. A felperes mindazonáltal azzal érvel, hogy egy közvállalkozásban egy magán gazdasági szereplő álláspontját az igazgatóságban meglévő többségi jelenlétre alapozva nem lehet érvényre juttatni. Amint azt a felperes a tárgyaláson előadta, előzetesen arra lenne szükség, hogy a magán gazdasági szereplő vegye a fáradságot ahhoz, hogy a hatóságokkal megbeszélésekbe bocsátkozzon. Egyébiránt a felperes szerint, tekintve a CNR irányítási struktuárját, vagyis azt, hogy egy igazgatósággal és felügyelőbizottsággal rendelkező részvénytársaságról van szó, a felügyelőbizottság maradt az igazgatóság felügyeletét ellátó szerv. Érvelésének alátámasztása végett a felperes arra hivatkozik, hogy a CNR mint nemzeti vállalkozás közigazgatási felügyelet, valamint gazdasági és pénzügyi felügyelet alatt áll, továbbá a francia Cour des comptes (számvevőszék) és a francia parlamenti bizottságok utólagos ellenőrzéseinek alanya. A közigazgatási felügyelet többek között a CNR felügyelőbizottságában ülő kormánybiztosok arra vonatkozó hatáskörét foglalja magában, hogy a felügyelőbizottságban hozott határozatok végrehajtásának felfüggesztését kérjék a felügyeletet ellátó miniszterhez fordulás céljából annak érdekében, hogy ő erősítse meg a francia kormány kifogását. A gazdasági és pénzügyi felügyelet pedig az állami felügyelő szerepéből következik, aki jelen van a felügyelőbizottság ülésein, a francia pénzügyminiszter számára véleményezi a CNR terveit, és e miniszter részére éves jelentést készít.

101. Ami mindenekelőtt a Cour des comptes és a parlamenti bizottságok által gyakorolt utólagos ellenőrzéseket illeti, meg kell állapítani, hogy a felperes semmilyen konkrét bizonyítékot nem terjeszt elő annak magyarázatára, hogy az ilyen jellegű beavatkozások mennyiben kérdőjelezhetik meg a valamely kisebbségi részvényes által birtokolt tényleges irányítás fennállását.

102. Ami a kormánybiztosok által betöltött szerepet, illetőleg az állami felügyelő szerepét illeti, a Bizottság azzal érvel, hogy olyan új körülményekről van szó, amelyekről a felperesnek tudomása volt, és amelyeket ezért a közigazgatási eljárás folyamán kellett volna közölnie. A felperes azt állítja, hogy olyan körülményekről van szó, amelyeket a Bizottságnak az elemzésében figyelembe kellett volna vennie.

103. Először is meg kell állapítani, hogy a felperes a CO-formanyomtatványban a kormánybiztosok felügyelőbizottságbeli jelenlétéről „az állam képviseletében két, rendelettel kijelölt személy” címen tett említést, anélkül hogy ugyanakkor említést tett volna e kormánybiztosok arra vonatkozó hatásköréről, hogy a kormány kifogása esetén az igazgatóság határozatai végrehajtásának felfüggesztését kérjék. A kormánybiztosokra vonatkozó kiegészítő információk a CO-formanyomtatvány mellékleteiben – vagy a társaság létesítő okiratában, vagy magában a Murcef-törvényben – is megjelennek. Egyébként a felperes hangsúlyozza azt, hogy ő a tárgyalás során emlékeztetett a CNR állami jellegére, arra kérve a Bizottságot, hogy e körülményt elemzésében vegye figyelembe. E tekintetben a tárgyalás jegyzőkönyvéből kitűnik, hogy a felperes ott anélkül említi a kormánybiztosokat, hogy ugyanakkor hatáskörükről részleteket közölne, és hogy az állami felügyelő szerepéről egyáltalán nincs említés.

104. A felperes azonban lényegében azt állítja, hogy a Bizottság által e tények újdonságára vonatkozóan megfogalmazott állításokból kitűnik, hogy a Bizottság az ügy vizsgálatát nem teljes körűen folytatta le. A felperes szerint, még ha feltételeznénk is, hogy ő a CNR állami jellegét nem kellőképpen fejtette ki a Bizottság számára, a Bizottság mégis köteles volt az ügy elemzése során minden releváns tényt figyelembe venni.

105. A felperes e tekintetben arra az ítélkezési gyakorlatra hivatkozik, amely az uniós bíróság felülvizsgálati jogkörének azon határozatok vonatkozásában meglévő terjedelmével kapcsolatos, amelyek esetében valamely intézmény mérlegelési mozgástérrel rendelkezik. Ebben az összefüggésben a Bíróság valóban emlékeztetett arra, hogy az uniós bíróság felülvizsgálatának ki kell terjednie arra, hogy ez az intézmény gondossággal és pártatlanul megvizsgálta-e az adott ügy valamennyi releváns bizonyítékát, amely alátámasztja a belőle levont következtetéseket (lásd a Bíróság C-525/04. P. sz., Spanyolország kontra Lenzing ügyben 2007. november 22-én hozott ítéletének [EBHT 2007., I-9947. o.] 57. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

106. Mindazonáltal egy olyan esetben, mint amelyről a jelen ügyben szó van, amely a Bizottság által versenyjogi jogsértés miatt alkalmazott bírságkiszabással kapcsolatos, a Bizottság kötelezettsége – amelynek tiszteletben tartása a Törvényszék felülvizsgálati jogkörébe tartozik – nem más, mint hogy – a fenti 31. pont szerint – kellőképpen pontos és egybehangzó bizonyítékokat terjesszen elő annak érdekében, hogy megalapozza azt a szilárd meggyőződést, miszerint az állítólagos jogsértés megvalósult. A jogsértés fennállását ugyanis kizárólag a Bizottság által az említett jogsértést megállapító határozatban összegyűjtött bizonyítékokra tekintettel kell értékelni, az egyetlen releváns kérdés tehát lényegében az, hogy a jogsértést ezekre a bizonyítékokra tekintettel érdemben bizonyították-e, vagy sem (lásd analógia útján a Törvényszék T-25/95., T-26/95., T-30/95–T-32/95., T-34/95–T-39/95., T-42/95–T-46/95., T-48/95., T-50/95–T-65/95., T-68/95–T-71/95., T-87/95., T-88/95., T-103/95. és T-104/95. sz., Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2000. március 15-én hozott ítéletének [EBHT 2000., II-491. o.] 726. pontját). Ha a Törvényszék arra a következtetésre jut, hogy e bizonyítási szabályt betartották, akkor az a kérdés, hogy kiegészítő bizonyítékokat figyelembe vettek-e, hatástalan, kivéve ha olyan bizonyítékokról van szó, amelyek megkérdőjelezik azt a szilárd meggyőződést, hogy a jogsértés megvalósult. A felperes ugyanis jogosan emlékeztet arra, hogy a bíróságban felmerülő bárminemű kételynek a határozat címzettjeinek a javát kell szolgálnia (a fenti 36. pontban hivatkozott Groupe Danone kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 215. pontja).

107. Ami a kormánybiztosok hatásköreire és az állami felügyelő szerepére vonatkozó tények újdonságát illeti, a Bizottság helyesen mutat rá arra, hogy nem lehet felróni neki, hogy a megtámadott határozatban bizonyos érveket több vagy kevesebb részletességgel fejt ki azon érvek függvényében, amelyeket a fél a közigazgatási eljárásban több vagy kevesebb súllyal adott elő. Ugyanakkor a kifogásközlés címzettje nem köteles a közigazgatási eljárás során annak terhe mellett vitatni az abban szereplő különböző ténybeli és jogi elemeket, hogy azt a bírósági eljárás szakaszában utólag többé nem teheti meg (a fenti 35. pontban hivatkozott Knauf Gips kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 89. pontja).

108. Ebből következik, hogy a kormánybiztosok hatásköreire és az állami felügyelő szerepére vonatkozó vitatott tények elfogadhatók. Egyébként a Törvényszék ezért kérte a felperestől, hogy e személyek szerepével kapcsolatban további magyarázatokat adjon.

109. E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy a felperes érvelésének bizonyító erejét korlátozza azon tény, hogy mivel a kormánybiztosok hatáskörei és az állami felügyelő szerepe 2003 és 2007 között nem változott, a felügyeleti szervek még 2007-ben is léteztek, amikor a felperes azzal a céllal kereste meg a Bizottságot, hogy bejelentést tegyen részére a CNR feletti tényleges irányítás megszerzése tárgyában.

110. Egyébiránt a kormánybiztosok konkrét szerepét illetően meg kell állapítani, hogy hatásköreik korlátozottak. Amint az különösen a CNR létesítő okiratának 14. cikkéből és a 2003. június 16-i 2003–512. sz. francia rendelet (JORF 2003. június 17., 10102. o.) 2. cikkével módosított, 1959. június 26-i 59–771. sz. francia rendelet (JORF 1959. június 28., 6460. o.) 11. cikkéből kitűnik, amelyre a létesítő okirat említett 14. cikke visszautal, a CNR-nél két kormánybiztos kinevezésére kerül sor, egyikük kinevezése a francia energiaügyi miniszter rendeletével, másikuké a francia közlekedési miniszter rendeletével történik. A megbízatásuk abban áll, hogy ügyeljenek arra, hogy a CNR tartsa magát a francia államtól kapott koncessziója keretében fennálló közérdekű feladathoz. Amint azt a Bizottság jogosan állítja, a kormánybiztosok megbízatása tehát kizárólag a CNR közérdekű feladatával, és nem az üzleti tevékenységével függ össze. Egyébként ami az említett kormánybiztosoknak a CNR felügyelőbizottságában és közgyűlésein betöltött konkrét szer epét illeti, ott csak konzultatív jelleggel vannak jelen, valamint a felügyelőbizottság többi tagjával azonos módon tájékoztatáshoz való joguk van. Ami azon hatáskörüket illeti, miszerint a koncesszió végrehajtásával összefüggő határozat felügyelőbizottságon belüli elfogadását követő nyolc napon belül kérhetik annak újratárgyalását, valamint az ezen újratárgyalást követő tizenöt napon belül kérhetik, hogy a határozat végrehajtásának felfüggesztésére kerüljön sor a miniszter megkeresése mellett, akinek ekkor tizenöt napja van arra, hogy adott esetben kifogását közölje, a felperes a Törvényszék írásbeli kérdésére adott válaszában elismerte, hogy a gyakorlatban a kormánybiztosok nem kényszerültek arra, hogy éljenek azon jogkörükkel, hogy valamely határozat végrehajtásának felfüggesztését kérjék, illetve arra, hogy a CNR szerveinek ülései keretében a 2000 és 2003 közötti, valamint a 2004 és 2007 közötti időszak folyamán előterjesztett valamely tervet kifogásoljanak.

111. Meg kell tehát állapítani, hogy a kormánybiztosok sem a rendelkezések, sem a gyakorlat szintjén nem akadályozzák, illetve nem akadályozhatják meg azt, hogy egy, az igazgatóságban és különösen a közgyűlésen olyan erőfölénnyel rendelkező kisebbségi részvényes, mint amilyen erőfölénnyel 2003. december 23. óta a felperes rendelkezik, tényleges irányítást gyakoroljon. A CNR szerveinek tanácskozásaiból készült, a felperes által hivatkozott kivonatok ezt a következtetést nem kérdőjelezik meg. Legfeljebb annyi derül ki ezekből, hogy a magánjogi részvényes fontolóra vette a francia állam álláspontját a CNR közérdekű feladata körébe tartozó stratégiai tervekkel kapcsolatban. Ily módon például a CNR közérdekű feladatainak megvalósítására vonatkozó, öt évet felölelő többéves terv tárgyában a felügyeletet ellátó miniszterek hozzájárulásának megszerzésével kapcsolatos, a CNR felügyelőbizottságának 2004. március 31-i üléséről készült jegyzőkönyvben említett várakozásra történő hivatkozások nem tájékoztatnak arról a kérdésről, hogy a felperes a CNR ilyen tervét e hozzájárulás nélkül végre tudja-e hajtatni, vagy sem, és még kevésbé tájékoztatnak arról a tényről, hogy a felperes akadályoztatva lenne abban, hogy a CNR üzleti stratégiáját illetően álláspontját érvényre juttassa.

112. Hasonló elemzés rajzolódik ki az állami felügyelő szerepét illetően is. Az 59-771. sz. rendelet 5. cikkének és az 1955. május 26-i 55-733. sz. francia rendelet (JORF 1955. június 1-je., 5547. o.) 2003. december 23-án hatályos változata releváns rendelkezéseinek együttes olvasatából ugyanis kitűnik, hogy az állami felügyelő a felügyelőbizottság ülésein konzultatív jelleggel van jelen, és a francia állam vagyoni érdekeinek védelmét szolgálva gyakorol felügyeletet a felügyelete alatt álló személyek gazdasági tevékenysége és pénzügyi irányítása felett. E célból az állami felügyelő minden vizsgálati jogkörrel rendelkezik, tájékoztatáshoz való joggal bír, és a közgyűléseken is jelen lehet. Feladata az, hogy közölje állásfoglalását a gazdaságért és a költségvetésért felelős francia miniszterekkel a hozzájárulásuk végett eléjük terjesztett határozattervezetekre vonatkozóan, továbbá éves jelentést készítsen a felügyelete alatt álló vállalkozások gazdasági és pénzügyi helyzetéről. Egyébiránt a nemzeti közvállalkozások és egyes, gazdasági vagy szociális célú szervezetek feletti állami felügyeletről szóló, 1953. augusztus 9-i 53-707. sz. francia rendelet (JORF 1953. augusztus 10., 705. o.), amelyre a Törvényszék írásbeli kérdéseire adott válaszában a felperes szintén hivatkozik, előzetes ellenőrzésről tesz említést többek között a költségvetés, az átruházások, valamint a pénzügyi részesedések birtoklása, illetve bővítése vonatkozásában.

113. E tekintetben meg kell állapítani, hogy a felperes nem utal a CNR semmiféle olyan konkrét határozatára, amely a francia pénzügyminiszter és a francia energiaügyi miniszter együttes előzetes jóváhagyásához lenne kötve, és amelyről ezért az állami felügyelőnek előzetes állásfoglalást kellene megfogalmaznia. Egyébként a Törvényszék azon kérdésére adott válaszában, amely arra vonatkozott, hogy milyen lépéseket kell tenni adott esetben akkor, ha az állami felügyelő az állásfoglalásaiban és jelentéseiben esetlegesen negatív értékeléseket fogalmaz meg, a felperes arra az érvelésre szorítkozott, hogy a közigazgatás olyan belső dokumentumairól van szó, amelyekbe az érintett vállalkozások nem tekinthetnek be, és még kevésbé azok magánjogi részvényesei. E körülmények között, figyelembe véve az állami felügyelőnek a CNR szerveiben betöltött konzultatív szerepét, és olyan konkrét bizonyítékok hiányában, amelyek alapján az e felügyelőnek a felügyeletet ellátó miniszterek előtti eljárását a CNR tényleges határozataihoz lehetne kötni, nem nyert bizonyítást az, hogy az állami felügyelő olyan szerepet tölt be, amely a Bizottság elemzését megkérdőjelezné.

114. Ebből inkább az következik, hogy – akárcsak a kormánybiztosok esetében, és amint a Bizottság azt jogosan állítja – a francia állam által az állami felügyelő révén gyakorolt „felügyelet” nem esik egybe a 4064/89 rendelet szerinti ellenőrzés fogalmával.

115. Végül, ami a felperes azon érvét illeti, miszerint nem azt kívánta bizonyítani, hogy az állam ilyen ellenőrzést gyakorolt, hanem csupán azt, hogy volt a bizonyítékoknak egy olyan csoportja, amely megakadályozta őt abban, hogy nagymértékben valószínűsítse a tényleges egyedüli irányítással való rendelkezését, mindenesetre az általa említett bizonyítékok nem zárják ki, hogy a CNR operatív és üzletstratégiai vezetése felett irányítást gyakoroljon. Amint a fenti 109. pontban már említést nyert, a felperes érvelésének meggyőző erejét gyengíti az a tény, hogy ezek a felügyeleti szervek még 2007 folyamán is léteztek, amikor a felperes azzal a céllal kereste meg a Bizottságot, hogy bejelentést tegyen részére a CNR feletti tényleges egyedüli irányítás megszerzése tárgyában.

116. A teljesség kedvéért pontosítani kell, hogy a felperes érvelése végeredményben szükségessé teszi, hogy a Bizottság bizonyítsa, hogy részéről semmilyen kétség nem merül fel a CNR tevékenységeinek 2003. december 23-tól történő irányítása lehetőségével kapcsolatban. A felperes azonban azzal, hogy a hangsúlyt ilyen mértékben az összefonódás fogalmáról szóló közlemény 14. pontjában említett „nagy valószínűség” fogalmára helyezi, elferdíti a tényleges egyedüli irányítás fogalmát.

117. E körülmények között azokat a kifogásokat, amelyek azon alapulnak, hogy a Bizottság mérlegelési hibákat követett el, amikor figyelmen kívül hagyta az államnak a CNR irányítására gyakorolt – különösen a felügyelőbizottság szerepén, a kormánybiztosokon és az állami felügyelőn keresztül megvalósuló – befolyását, el kell utasítani.

– A Murcef-törvény hatásáról

118. A megtámadott határozat (87)–(93) preambulumbekezdésében a Bizottság lényegében megállapítja, hogy a Murcef-törvény létezése nem módosítja azon elemzését, amelyet a fentiekben azzal kapcsolatban fejtett ki, hogy a felperes a CNR jövőbeni közgyűlésein előreláthatólag abszolút többséggel rendelkezik. Amint a (87) preambulumbekezdés felidézi, az említett törvény célja az, hogy a magán gazdasági szereplő számára megtiltsa, hogy a CNR tőkéjéből, illetve a CNR-en belüli szavazati jogokból 50%-ot meghaladó részesedéssel rendelkezzen. A Bizottság a (89) preambulumbekezdésben rámutat arra, hogy a francia jogalkotó azon szándékának kérdése, hogy a CNR szerkezetében az állami többséget megőrizze, elkülönül attól a kérdéstől, amely az irányítás uniós jog szerinti megszerzését érinti.

119. A felperes azzal érvel, hogy ő soha nem állította, hogy a Murcef-törvény jogi akadályát képezte annak, hogy ő a CNR felett az uniós jog értelmében egyedüli irányítást szerezzen. Szerinte azonban a Bizottság elmulasztotta figyelembe venni e törvényt mint tényt azon bizonyítékok csoportjában, amelyek azt befolyásolták, hogy ő 2003 decemberében szinte teljes bizonyossággal rendelkezhetett.

120. Meg kell állapítani, hogy amikor a Bizottság a megtámadott határozat (89) preambulumbekezdésében kijelenti, hogy „a francia jogalkotó azon szándékának kérdése, hogy a CNR szerkezetében az állami többséget megőrizze, elkülönül attól a kérdéstől, amely az irányításnak az összefonódásokra vonatkozó közösségi jog szerinti megszerzését érinti”, jogosan különbözteti meg a CNR feletti, jogi értelemben vett irányításra vonatkozó helyzetet – amely a Murcef-törvényre tekintettel ténylegesen nem lehetséges – attól a ténytől, hogy e jogi akadály nem gátolja azt, hogy egy magánjogi részvényes a CNR legjelentősebb részvényese legyen, és – jóllehet kisebbségben lévőként – a CNR felett tényleges irányítást gyakoroljon. Egyébként, amennyiben a felperes annak bizonyítására törekszik, hogy a Murcef-törvény befolyásolta, hogy ő nagymértékben valószínűsíthette-e azt, hogy 2003 decemberétől a CNR felett tényleges irányítást fog gyakorolni, rá kell mutatni arra, hogy az ilyen érvelés tagadja, hogy lettek volna objektív tényezők, amelyek a felperes 2003. december 23-i helyzetét jellemezték, ami nem lehet a 4064/89 rendelet 3. cikkének, illetve az összefonódás fogalmáról szóló közlemény 14. pontjának értelme.

121. El kell tehát utasítani azt az érvet, amely azon alapul, hogy a Bizottság nem vette kellőképpen figyelembe a Murcef-törvénynek mint olyan ténynek a létezését, amely befolyásolta azon szempont értékelését, amely azzal függ össze, hogy a felperes nagymértékben valószínűsítette, hogy a CNR felett tényleges irányítást fog gyakorolni.

122. E tekintetben a felperes hivatkozik továbbá a 4064/89 rendelet 4. cikke (1) bekezdésének és 7. cikke (1) bekezdésének megsértésével megvalósított bejelentés elmulasztása és összefonódás végrehajtása miatti bírság kiszabásáról (IV/M.920 – Samsung/AST-ügy) szóló, 1998. február 18-i 1999/594/EK bizottsági határozatra (HL 1999. L 225., 12. o.). A felperes szerint a jelen ügybeli tényállás hasonló az 1999/594 határozat alapjául szolgáló tényálláshoz annyiban, amennyiben abban az ügyben nagy jelentőséghez jutott egy olyan szerződéses átmeneti rendelkezés, amely megakadályozta az AST társaság tőkéjében többségi részesedés szerzését.

123. Mindazonáltal emlékeztetni kell a fenti 63. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatra, amelyből kitűnik, hogy a Bizottságot nem kötik a jelen ügyben olyan ténymegállapítások és értékelések, amelyeket a Bizottság egy korábbi határozata tartalmaz, a Törvényszéket pedig még kevésbé. Egyébként a Bizottság a felperes ezen érvét a megtámadott határozat (90) és (91) preambulumbekezdésében elutasította. Elemzését meg kell erősíteni. Ellentétben ugyanis azzal, amit a felperes állít, a Bizottság az 1999/594 határozatban azt állapította meg, hogy 1996 januárjában a Samsung az AST társaság felett tényleges egyedüli irányítást szerzett, miközben a részvényesek közötti megállapodás módosításának egyik záradéka – amely szerint a Samsung az AST tőkéjéből nem szerezhetett 49,9%-nál többet – még egészen 1998 decemberéig alkalmazandó volt. A Bizottság többek között megállapította, hogy a tényleges irányítás megszerzése megtörtént, mivel az igazgatótanács tagjainak többségét a Samsung jelölte ki (az 1999/594 határozat (7) preambulumbekezdése). Következésképpen a tőkében való részesedés megszerzésének 49,9%-ban rögzített szerződéses felső határa nem volt meghatározó bizonyíték annak értékelése szempontjából, hogy a Samsung képes volt-e megszerezni az AST feletti tényleges egyedüli irányítást. Ennélfogva, a jelen ügyre hasonló érvelést alkalmazva nagyon is elképzelhető, hogy a felperes a CNR felett tényleges egyedüli irányítást szerezhetett akkor, amikor a Murcef-törvény még hatályban volt. Egyébként a felperes – amint arra a Bizottság jogosan emlékeztet – éppen ezt vette fontolóra 2007 nyarán, amikor a Bizottságot a jelen ügyben szóban forgó ügylet tárgyában megkereste.

124. Végül a fenti 63. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat azon érv esetében is alkalmazandó, amely az összefonódásnak a közös piaccal való összeegyeztethetővé nyilvánításáról (COMP/M.3330 – RTL/M6-ügy) szóló, 2004. március 12-i bizottsági határozatra (a továbbiakban: RTL/M6-határozat) vonatkozik, amelyre a Bizottság a megtámadott határozat (92) preambulumbekezdésében utalt, és amelynek relevanciáját a felperes vitatja annyiban, amennyiben ő soha nem kérdőjelezte meg azt a tényt, hogy a Murcef-törvény létezése önmagában nem akadálya a CNR feletti tényleges egyedüli irányítás megszerzésének.

125. Egyébként, amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (92) preambulumbekezdésében kifejti, az RTL/M6-határozatban egy olyan francia törvényről volt szó, amely megtiltotta, hogy természetes vagy jogi személy valamely nemzeti televíziócsatorna tőkéjének, illetve szavazati jogainak több mint 49%-ával rendelkezzen. Még akkor is, ha az RTL az M6 társaság tőkéjének csak 48,8%-ával, a társaságon belüli szavazati jogoknak pedig csak 34%-ával rendelkezett, a Bizottság megállapította, hogy tényleges egyedüli irányítást gyakorolt, különösen a részvényesi szerkezet fennmaradó részének szétaprózottságára és a jövőre vonatkozóan végzett elemzésre tekintettel. A felperes állításával ellentétben, releváns a megtámadott határozatban szereplő azon hivatkozás, amely ezt az ügyet olyan precedens példájaként említi, amely azt mutatja, hogy a szavazati jogok abszolút többségének birtoklását valamely gazdasági szereplő számára megtiltó törvény nem összeegyeztethetetlen az e társaság feletti tényleges irányítás megszerzésével. Mindenesetre a felperes azon érve, amely lényegében azon alapul, hogy ez a hivatkozás „felesleges”, nem alkalmas arra, hogy a Murcef-törvényből levonandó következtetéseket illetően a Bizottság elemzését megkérdőjelezze.

126. A Murcef-törvény hatására vonatkozó kifogást tehát szintén el kell utasítani.

A második jogalap harmadik részének a megtámadott határozatban alapul vett többi ténykörülményt befolyásoló hibákra vonatkozó többi kifogásáról

127. A felperes hibákra utal először is a maga, illetőleg az EDF által a CNR-nél a 2004 és 2006 közötti időszakban betöltött ipari és üzleti szerepekkel kapcsolatban, másodszor a CNR igazgatóinak nyilatkozataival, a saját nyilatkozataival és a Suez nyilatkozataival kapcsolatban, harmadszor pedig az őt megillető jegyzési elsőbbséggel kapcsolatban.

– Az EDF, illetőleg a felperes által a CNR-nél a 2004 és 2006 közötti időszakban betöltött üzleti és ipari szerepekkel kapcsolatos ténykörülményre vonatkozó mérlegelési hibára alapított kifogásról

128. Ez a kifogás a Bizottság által annak bizonyítása végett alapul vett negyedik ténykörülményt érinti, hogy a CNR feletti irányításban a felperes javára tartós változás következett be 2003. december 23-án (a fenti 26. pont).

129. A megtámadott határozat (94)–(126) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy a felperes, az EDF által a CNR-ben betöltött ipari szerepet átvéve, 2003-tól a CNR egyetlen ipari részvényesévé vált, és annak operatív irányításában központi szerepet játszott. Ez az elemzés két részből áll: az egyik az EDF-nek a CNR operatív irányításából való visszavonulására, a másik pedig ipari szerepének és az operatív irányításnak a felperes általi átvételére vonatkozik.

130. Ami az EDF visszavonulására vonatkozó első részt (a megtámadott határozat (95)–(102) preambulumbekezdése) illeti, a Bizottság többek között arra hivatkozik, hogy az EDF a 2001-es év folyamán a fenti 4. pontban hivatkozott EDF/EnBW-határozat keretében tett kötelezettségvállalások nyomán vonult vissza a CNR operatív irányításából. A kötelezettségvállalások különösen arra vonatkoztak, hogy egyrészt többé nem gyakorolja szavazati jogait a CNR közgyűlésén, és többé nem képviselteti magát annak igazgatótanácsában, másrészt pedig 2001 áprilisa és 2006 áprilisa között a CNR által termelt villamos energia egy részét ez utóbbi kérésére megvásárolja abból a célból, hogy az fokozatosan be tudjon lépni a villamosenergia-piacra.

131. Ezen elemzéssel szemben a felperes azt állítja, hogy az EDF a 2003-as évet követően a 2006-os évig megőrizte a CNR-nél betöltött jelentős operatív és üzleti szerepét. Szerinte befolyásának növekedése a 2004 és 2006 közötti időszakban következett be.

132. A Bizottság vitatja a felperes érveit, és azt állítja, hogy az a tény, hogy a felperes a 2003-as év folyamán a CNR egyetlen ipari részvényesévé vált, releváns ténykörülmény.

133. Először is, ami az átfogó üzemeltetési szerződést és a CNR számára a villamos energiájának EDF általi felvásárlását garantáló szerződést illeti, amelyeket a 2001-es év folyamán ötéves időtartamra kötöttek, a felperes többek között azzal érvel, hogy az EDF a tényállásban kellően jelentős szerepet játszott ahhoz, hogy a Bizottság ne juthasson arra a következtetésre, hogy a felperes már 2003. december 23-án teljesen átvette az EDF-re az idők során hárult operatív és üzleti szerepet. Az a tény, hogy a Bizottság az EDF/EnBW-határozatban azt állapíthatta meg, hogy ezek a villamosenergia-vásárlást garantáló szerződések szükséges kötelezettségvállalásnak minősülnek abból a célból, hogy „lehetővé tegyék a CNR számára a villamosenergia-piacokra való belépést”, azt bizonyítja, hogy az EDF alapvető üzleti partneri szerepet töltött be e piacra lépés lehetővé tétele érdekében.

134. Ennek az érvnek nem lehet helyt adni. Amint arra a Bizottság a megtámadott határozat (100) preambulumbekezdésében kitér, az EDF és a CNR közötti megállapodások megléte nem mond ellent azon ténynek, hogy a CNR az ipar- és üzletpolitikáját az EDF-től függetlenül határozhatja meg. E tekintetben a Bizottság megalapozottan hivatkozhatott a felperes azon állásfoglalásaira, amelyeket a jelen ügyben szóban forgó összefonódás bejelentésére irányuló eljárásban tett. A megtámadott határozat (100) preambulumbekezdése e tárgyban a felperesnek a 2008. március 26-i tájékoztatáskérésre 2008. április 7-én adott válaszára utal, amelyben a felperes többek között kijelentette, hogy „az EDF ugyanis 2001-ben vesztette el a CNR feletti irányítást, amikor […] a Gentot-bizottság megállapította a két vállalkozás ipari és üzleti kapcsolatait szabályozó jegyzőkönyvek felülvizsgálatának feltételeit abból a célból, hogy a CNR fokozatosan önálló és teljes kapacitással működő villamosenergia-termelővé váljon”. Ebből a válaszból kitűnik, hogy a felperes maga is úgy tekintette, hogy a CNR a 2001-es évtől került ki az EDF meghatározó befolyása alól.

135. Ellentétben azzal, amit a felperes állít, a megtámadott határozat 100. pontjában szereplő ezen elemzés nem jelenti azt, hogy a Bizottság tévesen vizsgálta azt a kérdést, hogy 2001 és 2006 között az EDF rendelkezett-e a CNR feletti irányítással, ahelyett hogy azt vizsgálta volna meg, hogy a felperest lehet-e úgy tekinteni, mint amely átvette az idők során az EDF-re hárult operatív szerepet. Ez az érv a megtámadott határozat téves olvasatából ered, amely határozatban a Bizottság annak bizonyítása céljából, hogy a felperes a 2003-as év végén megszerezte a CNR feletti irányítást, csupán a releváns ténykörülmények egyikeként vette alapul azt a tényt, hogy ebben az időszakban a felperes a CNR egyetlen ipari részvényese volt.

136. Egyébként tézisének alátámasztása végett a Bizottság szintén jogosan hivatkozik a megtámadott határozat 51. lábjegyzetében idézett CO-formanyomtatvány (90) bekezdésére. Ott az EDF és a CNR 2001-ben tett közös nyilatkozatára található utalás, amely megemlíti azt a tényt, hogy a CNR volt felelős az ipari irányításán belüli fő döntési lehetőségek tekintetében.

137. Másodszor, a CNR villamos energiájának EDF által történő megvásárlását illetően a Bizottság jogosan emlékeztet az EDF/EnBW-határozat keretében tett kötelezettségvállalásokra. Amint ugyanis az a megtámadott határozat (102) preambulumbekezdésében említést nyert, a CNR által előállított villamos energia bizonyos mennyiségének megvásárlására vonatkozóan az EDF által adott garanciáról volt szó, abból a célból, hogy lehetővé tegye a CNR számára a villamosenergia-piacra önálló szállítóként való belépést. Egyébként a felperes semmilyen számadatot nem szolgáltat azon érvének alátámasztása végett, amely az EDF-fel fenntartott ezen folyamatos üzleti partnerség és az akár még ebből következő bizonyos fokú függőség jelentőségével kapcsolatos. Végül, bár a felperes azt állítja, hogy a Bizottság nem ugyanígy kezelte a közötte és a CNR között létrejött kereskedelmi szerződést, amely önkéntes értékesítésekre is vonatkozott, de amelyet mindazonáltal az ő meghatározó szerepére utaló ténykörülményként vett figyelembe, ezen érvnek nem lehet helyt adni, mivel az nem kérdőjelezi meg a Bizottság azon elemzését, miszerint az, hogy volt-e lehetőség, vagy sem arra, hogy a CNR-t kötelezzék, hogy villamos energiájának egy részét az EDF-fel vásároltassa meg, nem állt ellentmondásban azon megállapítással, hogy a CNR már a 2003-as év folyamán is az EDF-től függetlenül határozta meg ipar- és üzletpolitikáját.

138. Harmadszor, amint azt a Bizottság nem mulasztja el megjegyezni, a felperes nem vonja kétségbe azt a tényt, hogy a Suez-csoport 2003-as évről szóló éves beszámolója – amelynek relevanciáját nem vitatja – megemlítette, hogy a felperes megszerezte a CNR feletti operatív irányítást, és e beszámoló a CNR villamos erőműveit a felperes villamosenergia-kapacitásai közé sorolta, amint arra a megtámadott határozat (101) preambulumbekezdése emlékeztet.

139. A fenti 134–138. pontból következik, hogy nem nyert bizonyítást, hogy a Bizottság hibát követett el, amikor az EDF-nek a CNR operatív irányításából való visszavonulását a megtámadott határozatban említett negyedik ténykörülményt alátámasztó tényként vette figyelembe, annak bizonyítása céljából, hogy a felperes 2003. december 23-án a CNR feletti irányítást megszerezte.

140. Ami a második részt illeti, amely az EDF ipari szerepének a felperes általi átvételére és a CNR operatív irányításában a felperes által betöltött központi szerepre vonatkozik, a Bizottság a megtámadott határozat (103)–(126) preambulumbekezdésében megemlíti, hogy az EDF részesedésének a felperes által 2003. december 23-án történő megszerzése és az EDF visszavonulására vonatkozó, az első rész keretében vizsgált tényezők egy, a felperes és a CNR között már 2000-ben bevezetett együttműködésbe illeszkedtek.

141. E tekintetben a Bizottság egy, a CNR és a felperes között ebben az időszakban létrejött keretmegállapodásra hivatkozik, amelynek célja többek között egy közös leányvállalat, az Énergie du Rhône (EDR) létrehozása volt. A megtámadott határozat (106)–(110) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejti az EDR-nek a CNR tevékenységében üzleti szempontból alapvető szerepét, valamint e közös leányvállalat irányításának részletes szabályait. Annak ellenére, hogy a CNR az EDR tőkéjének 51%-ával és igazgatótanácsában abszolút többséggel rendelkezett, a bizonyos határozattípusoknál megkövetelt egyhangú szavazatot figyelembe véve a Bizottság a felperesnek meghatározó befolyást tulajdonít. A megtámadott határozat (111) preambulumbekezdésében a Bizottság megemlíti, hogy az EDR létrehozásáról szóló megállapodáson kívül a felperes és a CNR 2001 és 2004 között több műszaki és üzleti partnerségi megállapodást írt alá. A (112) preambulumbekezdésben a Bizottság a CNR elnökének egy 2003. június 25-én tartott rendes közgyűlés alkalmával tett nyilatkozatára hivatkozik, amely szerint „a CNR az üzleti partnerség és az ipari partnerség közelítését már akkor fontolóra vette, amikor megtudta, [hogy a felperes] tőkerészesedést fog szerezni. [A felperes] ily módon az értékesítések 35%-ával és növekvő befolyással az [EDR] első üzleti partnere lett”.

142. A felperes ezen elemzéssel szemben azt a tényt hozza fel, hogy a Bizottság a CNR és a felperes között létrejött olyan megállapodásokra támaszkodott, amelyek felének megkötésére a 2003-as évet követően került sor. Ezenkívül a Bizottság nem fejti ki, hogy az EDR létrehozatala miként juttathatta a CNR feletti nagyobb befolyáshoz a felperest. A 2002-es év folyamán az EDR létrehozatalát a Bizottságnak bejelentették, amelyet a Bizottság „kooperatív”, és nem „koncentratív” közös vállalkozás létrehozatalaként hagyott jóvá. A Bizottság „az EDF-nek a CNR-től való fokozatos elszakadása idejével megegyező időtartamra, vagyis 2006-ig bezárólag” többek között az EK 81. cikk (3) bekezdése alapján egyedi mentesítést adott. A felperes szerint a Bizottságnak tehát arra a következtetésre kellett volna jutnia, hogy a felperes a jelentős ipari részvényes szerepét csak a 2006-os évtől töltötte be.

143. A Bizottság vitatja a felperes érveit, és azt állítja, hogy a megtámadott határozatban szereplő azon ténykörülményeket, amelyek szerint a felperes már 2003. december 23. előtt elsődleges ipari és operatív szerepre tett szert, nem kérdőjelezték meg.

144. Először is, a felperes arra alapított érvét illetően, hogy a CNR és közötte létrejött, különösen a megtámadott határozat (111) preambulumbekezdésében és 55. lábjegyzetében említett szerződések egy része esetében a 2003-as évet követően kötött megállapodásokról van szó, még ha a hat említett megállapodás közül három esetében ténylegesen ez is a helyzet, ugyanakkor három megállapodás – nevezetesen egy villamosenergia-vásárlási határidős ügyletekről szóló opcióvásárlási keretszerződés, egy szállítási és garanciaszerződés, valamint egy elszállítási szerződés – a 2001-es évben keletkezett, amelyek pedig bizonyítékául szolgálhatnak a CNR és a felperes közötti műszaki és üzleti partnerség jóval 2003 decembere előtti megerősödésének.

145. Másodszor, ami azon mentesítés hatályát illeti, amelyet a Bizottság az EDR-re vonatkozó bejele