ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C‑621/18. sz. ügy

Wightman és társai

kontra

Secretary of State for Exiting the European Union

(a Court of Session, Inner House, First Division [Scotland] [Egyesült Királyság] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„Előzetes döntéshozatal – EUSZ 50. cikk – Valamely tagállam Európai Unióból való kilépésre irányuló szándékának e tagállam általi bejelentése – A bejelentés következményei – A bejelentés egyoldalú visszavonásához való jog – Feltételek”

Összefoglaló – A Bíróság ítélete (teljes ülés), 2018. december 10.

Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – A Bíróság hatásköre – Korlátok – A nemzeti bíróság hatásköre – Az alapeljárásban benyújtott kereset elfogadhatóságának és az előzetes döntéshozatalra utaló határozat nemzeti joggal való összhangjának értékelése – A Bíróság általi vizsgálat – Kizártság – Az alapeljárásbeli kereset megállapítási jellege – A Bíróság hatáskörének kizárásához elégtelen körülmény (EUMSZ 267. cikk) Tagállamok – Az Európai Unióból való kilépés – A kilépési eljárás megindítására vonatkozó tagállami döntés – Az Európai Tanácsnak való bejelentés – Az egyoldalú visszavonás lehetősége – Feltételek – Következmények (EUSZ 49. és EUSZ 50. cikk)
2)

A The Yokohama Rubber Co. Ltd és az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) a C‑818/18. P. és a C‑6/19. P. sz. fellebbezési eljárásokkal kapcsolatban felmerült saját költségein felül egyenlő arányban viseli a Pirelli Tyre SpA részéről ezen eljárásokban felmerült költségeket.
4)

A Bíróság a C(2014) 2139 final határozatot megsemmisíti annyiban, amennyiben e határozat megállapítja az NKT Verwaltungs GmbH, korábban nkt cables GmbH, és az NKT A/S, korábban NKT Holding A/S, felelősségét az EUMSZ 101. cikknek és az Európai Gazdasági Térségről szóló, 1992. május 2‑i megállapodás 53. cikkének a megsértéséért, amennyiben e jogsértés először is az Európai Unióhoz vagy az Európai Gazdasági Térséghez (EGT) nem tartozó országokban való értékesítésekkel kapcsolatos magatartásokra, másodszor a kiegészítők szállításának és a technikai segítségnyújtásnak a szóban forgó kartellben részt nem vevő versenytársakkal szembeni kollektív megtagadására, harmadszor pedig a 2002. július 3. és 2002. november 21. közötti időszakot illetően a föld alatti elektromos kábelekkel kapcsolatos projektek EGT‑ben történő elosztására vonatkozik.
–

a Minister for Education & Skills, a Minister for Finance, a Minister for Public Expenditure & Reform, Ireland és az Attorney General képviseletében M. Browne, L. Williams és A. Joyce, meghatalmazotti minőségben,
–

a belga kormány képviseletében J. C. Halleux, C. Van Lul és C. Pochet, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: C. Vandenberghe advocaat,
24

A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben kifejti, hogy a határozathozatali határidő nyugvására vonatkozó ítélkezési gyakorlata a hivatkozott két helyzetre korlátozódik, az egyértelmű és koherens, valamint azt közzé is tették. Ugyanez vonatkozik a Gerechtshof Amsterdam (amszterdami fellebbviteli bíróság) ítélkezési gyakorlatára is. A kérdést előterjesztő bíróság ennélfogva úgy véli, hogy TC előre láthatta – szükség esetén a jogi képviselőjével folytatott konzultációt követően –, hogy az átadás céljából történő fogva tartása az elfogásától számított 90 napon túli időtartamra is meghosszabbítható.
58

Másrészt, azt is feltételezve, hogy a jelen ügyben az említett irányelv hatályán túlmenően a Charta 21. cikke is alkalmazható, hangsúlyozni kell, hogy a kérdést előterjesztő bíróság nem adta meg C. Escribano Vindel szolgálati idejét és nem jelölt meg más, vele helyzetben lévő személyt sem, és nem határozott meg hátrányt szenvedő különös, C. Escribano Vindellel azonos szolgálati idővel rendelkező csoportot sem. Különösen a 48. pontban összefoglalt, a spanyol kormány által előterjesztett észrevételekre tekintettel nem vélelmezhető, hogy a különböző fizetési osztályokba tartozók különös, azonos szolgálati idővel rendelkező csoportot alkotnának.
28

Mindazonáltal olyan tág értelmezést adni az említett eltérésnek, hogy az lehetővé tegye, hogy a gazdaságból közvetlenül a helyi vágóhidakra élő állatokat szállító járművek mentesüljenek a menetíró készülék használata alól, azzal a kockázattal járna, hogy arra ösztönözné a gazdasági szereplőket, például az élőállat‑nagykereskedőket, hogy mértéken felül kihasználják a nagyteljesítményű járműveket, amelyek minden nap, több órán keresztül és megszakítás nélkül szállítanák a különböző gazdaságokból származó élő állatokat a helyi vágóhidakra, többek között az 561/2006 rendelet által követett, a járművezetők szociális védelmére és a közúti biztonságra irányuló célkitűzésekkel ellentétben. Amint arra egyébként az Európai Bizottság is hivatkozott írásbeli észrevételeiben, e kockázat megvalósulása annál is inkább valószínű, ha – mint az alapügyben is – az érintett régióban jelentős számú állattenyésztő gazdaság és húsipari feldolgozó üzem található.
3

A 2009/138/EK irányelv 13. cikkének 13. pontja szerint „a kockázat [helyesen: kockázatviselés] helye szerinti tagállam” kifejezés a következő tagállamok egyikét jelenti: „a) az a tagállam, ahol az ingatlan található, ahol a biztosítás épületekre, vagy az épületekre és azok tartalmára vonatkozik, amennyiben az épület tartalmára vonatkozó kockázatra ugyanaz a biztosítási kötvény kiterjed; b) bármely típusú járműre vonatkozó biztosítás esetén a nyilvántartásba vétel helye szerinti tagállam; c) a szerződéskötés helye szerinti tagállamot, ha a legfeljebb 4 hónapos időtartamra szóló biztosítás utazási vagy üdülési kockázatra nyújt fedezetet, bármely ágazatról legyen is szó; d) az a), b) vagy c) pontban kifejezetten nem említett esetekben az a tagállam, amelyben a következők valamelyike található: i. a szerződő szokásos tartózkodási helye; vagy ii. ha a szerződő jogi személy, a szerződőnek a szerződéssel érintett telephelye [helyesen: letelepedési helye].”
12

ET azt állítja, hogy az ügyészség kérelme elfogadhatatlan, másodlagosan pedig megalapozatlan. E tekintetben ET előadja, hogy az elzárás nem csupán a holland jog értelmében vett „intézkedés”, hanem az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában 1950. november 4‑én aláírt európai egyezmény (kihirdette: az 1993. évi XXXI. tv.; a továbbiakban: EJEE) 7. cikkének (1) bekezdése és az Európai Unió Alapjogi Chartája 49. cikkének (1) bekezdése értelmében vett büntetésnek is minősül. ET ezenkívül azt állítja, hogy az elzárás alkalmazása a vagyonelkobzást elrendelő, végrehajtani kért határozat súlyosbítását jelenti, vagyis az jogellenes.
34

Először is emlékeztetni kell arra, hogy az uniós jog így azon az alapvető előfeltevésen alapul, amely szerint minden tagállam osztozik az összes többi tagállammal az Unió alapjául szolgáló számos közös értékben, és elismeri, hogy azok osztják ezen értékeket vele, amint azt az EUSZ 2. cikk kimondja. Ezen előfeltevés maga után vonja és igazolja a tagállamok közötti kölcsönös bizalom fennállását ezen értékek elismerése, és így az azokat végrehajtó uniós jog tiszteletben tartása tekintetében (2018. július 25‑iMinister for Justice and Equality ítélet [Az igazságszolgáltatási rendszer hiányosságai], C‑216/18 PPU, EU:C:2018:586, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
11

A 2201/2003 rendeletnek „A gyermek visszavitele” című 11. cikke a következőképpen rendelkezik: „(1) A (2)–(8) bekezdést kell alkalmazni, amennyiben a felügyeleti jogokat gyakorló személy, intézmény vagy más szerv egy tagállam illetékes hatóságaihoz folyamodik azért, hogy azok a[z] [1980. évi] Hágai Egyezmény alapján hozzon határozatot annak érdekében, hogy kérelmezze annak a gyermeknek a visszavitelét [helyesen: egy tagállam illetékes hatóságainál kérelmezi, hogy azok {az 1980. évi} Hágai Egyezmény alapján hozzanak határozatot azon gyermek visszavitelének az elérése érdekében], akit közvetlenül a jogellenes elvitel, illetve visszatartás előtti szokásos tartózkodási helye szerinti tagállamtól eltérő tagállamba jogellenesen elvittek, illetve ott visszatartottak. […] (3) Annak a bíróságnak, amelyhez az (1) bekezdésben említettek szerint a gyermek visszavitele iránti kérelmet nyújtanak be, a lehető leggyorsabban kell eljárnia a kérelemmel kapcsolatban, igénybe véve a nemzeti jogában rendelkezésre álló leggyorsabb eljárásokat. Az első albekezdés sérelme nélkül, a bíróság – amennyiben rendkívüli körülmények nem gátolják meg – a kérelem benyújtását követően legkésőbb hat héten belül határozatot hoz. […] (6) Amennyiben a bíróság határozott a visszavitel iránti kérelem elutasításáról az 1980. évi Hágai Egyezmény 13. cikke alapján, a bíróságnak akár közvetlenül, akár központi hatóságán keresztül, a nemzeti jog által meghatározottak szerint haladéktalanul el kell juttatnia a visszavitel elutasításáról szóló bírósági végzést és a vonatkozó okiratokat, különösen a bírósági tárgyalások jegyzőkönyvének másolatát azon tagállam joghatósággal rendelkező bíróságához vagy központi hatóságához, amelyben a gyermek közvetlenül a jogellenes elvitel, illetve visszatartás előtt szokásos tartózkodási hellyel rendelkezett. A bírósághoz a visszavitel elutasításáról szóló határozat keltétől számított egy hónapon belül be kell nyújtani az összes említett okiratot. (7) Kivéve, ha a felek egyike már felkereste azon tagállam bíróságait, ahol a gyermek közvetlenül a jogellenes elvitel, illetve visszatartás előtt szokásos tartózkodási hellyel rendelkezett, a (6) bekezdésben említett határozatot átvevő bíróságnak vagy központi hatóságnak tájékoztatnia kell ezekről a feleket, és fel kell kérnie őket arra, hogy az értesítéstől számított három hónapon belül a nemzeti joggal összhangban nyújtsanak be a bírósághoz egy beadványt az iránt, hogy a bíróság megvizsgálhassa a gyermekre vonatkozó felügyeleti jog kérdését. Az e rendeletben szereplő joghatóságról szóló rendelkezések sérelme nélkül a bíróság lezárja az ügyet, amennyiben a határidőn belül a bírósághoz nem érkezik beadvány. (8) Az 1980. évi Hágai Egyezmény 13. cikke szerinti visszavitelt elutasító határozat ellenére, e rendelet szerint joghatósággal rendelkező bíróság által kibocsátott későbbi, a gyermek visszavitelét elrendelő határozatok […] [végrehajthatók] a gyermek visszavitelének biztosítása érdekében.”
26

E körülmények között a High Court (felsőbíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Tekintettel arra, hogy – az Egyesült Királyság az EUSZ 50. cikk szerinti bejelentéssel élt; – az Európai Unió és az Egyesült Királyság között az Egyesült Királyság kilépését követő kapcsolatok szabályozása érdekében elfogadásra kerülő megállapodások tekintetében bizonytalanság van; valamint – ebből következően bizonytalanság áll fenn azzal kapcsolatban, hogy [RO‑t] a gyakorlatban milyen mértékben illetnék meg a Szerződésekben, a Chartában vagy a vonatkozó jogszabályokban biztosított jogok, amennyiben az Egyesült Királyság részére átadják és az Egyesült Királyság kilépését követően ott továbbra is fogva tartásban lenne, kötelezi‑e az európai uniós jog a megkeresett tagállamot annak megtagadására, hogy olyan személyt adjon át az Egyesült Királyságnak, aki ellen európai elfogatóparancsot bocsátottak ki, és akit a tagállam belső joga szerint egyébként a) minden esetben át kell adni, b) egyes esetekben át kell adni, figyelemmel az adott ügy konkrét körülményeire, c) semmilyen esetben nem kell átadni? 2) Amennyiben az első kérdésre a b) pontban foglalt választ kell adni, mely feltételeket vagy szempontokat kell a megkeresett tagállam bíróságának értékelnie annak meghatározásához, hogy az átadást meg kell‑e tagadni? 3) A második kérdéssel összefüggésben a megkeresett tagállam bíróságának, annak érdekében, hogy megvárja, amíg az érintett megkereső tagállam Unióból való kilépését követően irányadó, vonatkozó jogi szabályozás átláthatóbb nem lesz, az európai elfogatóparancs végrehajtására vonatkozó végleges határozatának meghozatalát vajon a) minden esetben el kell halasztani, b) egyes esetekben kell elhalasztania, figyelemmel az adott ügy konkrét körülményeire, c) semmilyen esetben nem kell elhalasztani? 4) Amennyiben a harmadik kérdésre a b) pontban foglalt választ kell adni, mely feltételeket vagy szempontokat kell a megkeresett tagállam bíróságának értékelnie annak meghatározása során, hogy el kell‑e halasztania az európai elfogatóparancs végrehajtására vonatkozó végleges határozatának meghozatalát?”
1

Fellebbezésében a The Green Effort Limited az Európai Unió Törvényszéke 2018. február 23‑i The Green Effort kontra EUIPO – Fédération Internationale de l’Automobile (Formula E) végzésének (T‑794/17, nem tették közzé, a továbbiakban: megtámadott végzés, EU:T:2018:115) hatályon kívül helyezését kéri, amely végzésben a Törvényszék elutasította a The Green Effort Limitednek az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) második fellebbezési tanácsa által a The Green Effort és a Fédération internationale de l’automobile közötti, megszűnés megállapítására irányuló eljárással kapcsolatban 2017. szeptember 11‑i határozat (R 1827/2016‑2. sz. ügy) (a továbbiakban: vitatott határozat) hatályon kívül helyezése iránti keresetét.
48

Az uniós joggal, és különösen az egyenlőség közbeszerzési szerződések odaítélésére irányuló eljárásra vonatkozó elvével összeegyeztető az is, ha a nemzeti jogszabályok kizárják, és az is, ha nem zárják ki azon gazdasági szereplő közbeszerzési eljárásban történő részvételét, amely „biankó csődegyezség” iránti kérelmet nyújt be.
20

E körülmények között a cour d’appel de Mons (monsi fellebbviteli bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „[1)] Úgy kell‑e értelmezni és alkalmazni a […] 2006/112[…] irányelv 14., 15., 168., 184., 185., 187. és 188. cikkét, hogy van, vagy akként, hogy nincs helye az eredetileg helyesen levont, ingatlant terhelő héa felülvizsgálatának/kiigazításának, amikor ezen ingatlanra vonatkozóan sale and lease back (visszlízing) ügyletet kötöttek, tekintettel arra, hogy: – a sale and lease back az adóalany által két pénzintézet javára alapított örökhaszonbérleti jog (azaz egy határozott idejű dologi jog) és e két pénzintézet által az adóalany számára nyújtott lízing együttes és egyidejű biztosításából áll; – e sale and lease back ügylet az adóalany likviditásának növelése érdekében végzett tisztán pénzügyi ügylet; – a sale and lease back (visszlízing) ügyletet nem terheli héa; – az ingatlan az adóalany birtokában maradt, és azt mind az ügyletet megelőzően, mind azt követően az adóalany adóköteles tevékenységének folytatása érdekében megszakítás nélkül és tartósan használták. [2)] A fent említett rendelkezések olyan értelmezése és alkalmazása, amely az eredetileg levont héa felülvizsgálatát/kiigazítását lehetővé teszi, összeegyeztethető‑e a héasemlegesség és/vagy az egyenlő bánásmód elvével?”
–

az AIRE Centre képviseletében A. O’Neill QC, D. Chirico és C. Robinson barristers, A. Lidbetter, M. Evans, L. Nassif, C. Hall, C. Iacono, A. Thornton, M. Papadouli és A. Tidona solicitors, L. Van den Hende advocaat, valamint N. Mole SC,
4

A 883/2004 rendeletnek „Az alkalmazandó jogszabályok meghatározása” című II. címe tartalmazza a 11. cikk (3) bekezdésének c) pontját, amely így rendelkezik: „A 12–16. cikkre is figyelemmel: […] c) a 65. cikk értelmében a lakóhely szerinti tagállam jogszabályai alapján munkanélküli‑ellátásban részesülő személyek az adott tagállam jogszabályainak a hatálya alá tartoznak”.
21

A Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen (stockholmi szabadalmi és kereskedelmi fellebbviteli bíróság) arra keresi a választ, hogy az olyan ábrás védjegy, mint amilyen a MANHATTAN védjegy, amely egy síkbeli áru – például szövet – síkbeli ábrázolásából áll, e rendelkezés értelmében formának minősíthető‑e. E tekintetben kiemeli, hogy a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése e) pontjának iii. alpontjából egyértelműen kitűnik, hogy az e rendelkezésben foglalt törlési ok térbeli védjegyekre és olyan síkbeli védjegyekre vonatkozik, amelyek térbeli formákat – például szobrot vagy vázát – ábrázolnak, ahogyan ezt az EFTA‑Bíróság 2017. április 6‑i Norwegian Board of Appeal for Industrial Property Rights – appeal from the municipality of Oslo ítéletének (E‑05/16) 110–115. pontjában kimondta, illetve ahogyan a Bíróság 2002. június 18‑iPhilips ítéletében (C‑299/99, EU:C:2002:377) megállapította.
13

Ugyanezen magyarázó megjegyzés angol nyelvű változata a következőket mondja ki: „Beer is an alcoholic beverage obtained by fermenting a liquor (wort) prepared from malted cereals (most commonly barley or wheat), water and (usually) hops. Certain quantities of non‑malted cereals (e.g., maize (corn) or rice) may also be used for the preparation of the liquor (wort). The addition of hops imparts a bitter and aromatic flavour and improves the keeping qualities. Cherries or other flavouring substances are sometimes added during fermentation. Sugar (particularly glucose), colouring matter, carbon dioxide and other substances may also be added. According to the fermenting process employed, the products may be bottom fermentation beer, obtained at a low temperature with bottom yeasts, or top fermentation beer, obtained at a higher temperature with top yeasts. Beer may be pale or dark, sweet or bitter, mild or strong. It may be put up in barrels, bottles or in airtight tins and may be marketed as ale, stout, etc. This heading also covers concentrated beer prepared by vacuum‑condensing beer of low alcoholic strength (but with a high content of malt extract) to between one fifth and one sixth of its original volume. The heading does not cover: (a) Certain beverages which, although they are sometimes described as beers, do not contain alcohol (e.g., beverages prepared from water and caramelised sugar) (heading 22.02). (b) Beverages called non‑alcoholic beer consisting of beer made from malt, the alcoholic strength of which by volume has been reduced to 0.5% vol or less (heading 22.02). (c) Medicaments of heading 30.03 or 30.04.”
27

Először is az a tény, hogy az alapügyben szóban forgó ingatlanok kedvezményezettje nem rendelkezik ugyanazokkal a jogokkal, mint a tulajdonos, különösen azért, mert a szőlőt nem cserélheti fel más kultúrával, hanem az átruházási szerződésben megállapított művelést kell folytatnia, nem akadályozza meg azt, hogy e szerződés a hatodik irányelv 13. cikke B. részének b) pontjában előírt adómentes ügyletek közé tartozzon. Amint ugyanis az a jelen ítélet 18. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból is következik, ezek az ügyletek a szóban forgó ingatlan olyan hasznosításának jogát biztosítják a bérlő vagy a kedvezményezett számára, mintha annak tulajdonosa lenne, különösen annak kizárásával, hogy más személy is rendelkezzen e joggal. Ezek az ügyletek nem ruházzák át a bérlőre ezen ingatlan tulajdonosának valamennyi jogát.
19

Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a VAS és a Movimento Legge Rifiuti Zero per l’Economia Circolare szervezet a kérdést előterjesztő bíróság, a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio tartomány közigazgatási bírósága, Olaszország) előtt keresetet nyújtott be a 2016. augusztus 10‑i rendelet megsemmisítése iránt, amelynek keretében öt jogalapot emelt.
50

Az ezen ítélet alapjául szolgáló ügy ugyanis szállással, ellátással, fogadásokkal és előadásokkal kapcsolatos héa levonási jogának kizárására vonatkozott, amelyet a tagállam szabályozása a hatodik irányelv hatálybalépése után vezetett be, és amelyet a Tanács határozata engedélyezett az ezen irányelv 17. cikkének (6) bekezdésétől való eltérésképpen. Márpedig, még ha a Bíróság a 2000. szeptember 19‑iAmpafrance és Sanofi ítélet (C‑177/99 és C‑181/99, EU:C:2000:470) 58. és 61. pontjában úgy döntött, hogy a Tanács határozata különösen azon okból volt érvénytelen, hogy ellentétes volt a semlegesség és az arányosság elvével, ezen ítélet 39. pontjában további vizsgálat nélkül is meg kellett állapítania, hogy a levonási jog egyéb olyan kizárásait, amelyek már léteztek a hatodik irányelv hatálybalépése előtt is, és amelyeket azonos formában továbbra is hatályban tartottak a szóban forgó nemzeti szabályozásban, úgy kell tekinteni, mint amelyek a hatodik irányelv 17. cikke (6) bekezdésének második albekezdésében előírt „standstill” klauzula hatálya alá tartoznak.
45

Amellett ugyanis, hogy ez utóbbi termék valódi rádióműsor‑sugárzási funkciót tölt be, a megjelenítési funkciója céljából olyan képernyővel rendelkezik, amelynek a képátlójának mérete hozzávetőleg 7 hüvelyk, vagyis 18 cm, és ahhoz egy kiegészítő képernyő is csatlakoztatható. A készülék külső forrásból például tolatókamerából vagy DVBT tunerből érkező videojelek vételére alkalmas csatlakozókkal is fel van szerelve. Végül, ahhoz két távirányító tartozik.
31

Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból ugyanis kitűnik, hogy az Oulun Sähkönmyynti a már fennálló hálózat‑hozzáférési díjakból biztosított engedményt az elektronikus számlát választó végső felhasználók számára, valamint hogy ezen engedmény bevezetése előtt soha nem rótták fel az Oulun Sähkönmyyntinek, hogy nem tartotta tiszteletben ezt a számlák és számlainformációk térítésmentességére irányuló kötelezettséget. Ezen túlmenően – az említett engedmény bevezetését követően – az elektronikus számlától eltérő számlázást választó végső felhasználók továbbra is térítésmentesen kapták meg az energiafogyasztásukkal kapcsolatos összes számlájukat és számlainformációjukat, és továbbra is ugyanabban az összegben fizették a villamosenergia‑hálózathoz való hozzáférési díjakat. Az is nyilvánvaló, hogy a felhasználók attól függetlenül fizetik a hálózat‑hozzáférési díjakat, hogy évi négy, hat vagy tizenkét alkalommal szeretnének számlát és számlainformációkat kapni. Ily módon az alapeljárásban szóban forgókhoz hasonló körülmények között nem minősülhet a többi végső felhasználóra hárított tényleges kifizetésnek, következésképpen pedig a 2012/27 irányelv 11. cikkének (1) bekezdésében előírt kötelezettség megkerülésének az, ha a villamosenergia‑hálózathoz való hozzáférési díjakból engedményt biztosítanak az elektronikus számlát választó végső felhasználók számára.
37

E következtetést egyébként megerősíti azon körülmény, hogy egyfelől a 8. cikket – amely kivételt vezet be a 97/67 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében foglalt főszabály alól, és amely a 2008/6 irányelv fő céljának megvalósítását célozza, nevezetesen, amint az a címéből is következik, a postai szolgáltatások belső piacának teljes megvalósítását – szigorúan kell értelmezni. Másfelől a 97/67 irányelv (20) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy kizárólag közrendi és közbiztonsági okokból jogosultak a tagállamok továbbra is a származási országot jelölő postai bélyegek kibocsátásáért felelős személyt vagy személyeket kijelölésére, kizárva az egyetemes szolgáltatás finanszírozásával kapcsolatos bármely más indokot.