C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P –C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz. egyesített ügyek

Dansk Rørindustri és társai

kontra

az Európai Közösségek Bizottsága

„Fellebbezés – Verseny – Távhővezetékek (előszigetelt csövek) – Az EK‑Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése (jelenleg az EK 81. cikk (1) bekezdése) – Kartell – Bojkott – Bírság – Bírságkiszabási iránymutatás – A visszaható hatály tilalma – Jogos bizalom – Jogszerűség – Engedékenységi közlemény – Indokolási kötelezettség”

A. Tizzano főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2004. július 8.

A Bíróság ítélete (nagytanács), 2005. június 28.

Az ítélet összefoglalása

1. Eljárás — Bizonyítási eszközök — A tanúk meghallgatása — Az Elsőfokú Bíróság mérlegelési jogköre — A tisztességes eljáráshoz való jog közösségi jogi alapelvének hatása

(Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata, 68. cikk, 1. §)

2. Eljárás — Keresetlevél — Alaki követelmények — A felhozott jogalapok rövid ismertetése — A keresetlevélben nem ismertetett jogalapok — A mellékletben szereplő elemekre történő utalás — Elfogadhatatlanság

(Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata, 44. cikk, 1. §, c) pont)

3. Verseny — Közösségi szabályok — Vállalkozás — Fogalom

(EK‑Szerződés, 85. és 86. cikk [jelenleg EK 81 cikk és EK 82. cikk])

4. Verseny — Közösségi szabályok — Valamely vállalkozás által elkövetett jogsértés — Az őket összekötő gazdasági és jogi kapcsolatok miatt valamely másik vállalkozásnak való betudás — Feltételek — A jegyzett tőke feletti puszta ellenőrzés elégtelensége

(EK‑Szerződés, 85. cikk, (1) bekezdés [jelenleg EK 81. cikk, (1) bekezdés])

5. Verseny — Kartellek — Valamely vállalkozás versenyellenes kezdeményezésben való részvétele — Nyilvános elhatárolódás nélküli, illetve a hatáskörrel rendelkező közigazgatási szerveknek való bejelentés nélküli hallgatólagos jóváhagyásnak a vállalkozás felelősségének megállapításához elégséges volta

(EK‑Szerződés, 85. cikk, (1) bekezdés [jelenleg EK 81. cikk, (1) bekezdés])

6. Verseny — Kartellek — Versenytorzítás — Értékelési szempontok — Versenykorlátozó cél — Megfelelő megállapítás

(EK‑Szerződés, 85. cikk, (1) bekezdés [jelenleg EK 81. cikk, (1) bekezdés])

7. Fellebbezés — Jogalapok — Először a fellebbezés keretében felhozott jogalap — Elfogadhatatlanság

(A Bíróság EK‑alapokmánya, 51. cikk)

8. Verseny — Közösségi szabályok — Jogsértések — Bírság — Meghatározás — Szempontok — A bírság általános mértékének növelése — Megengedhetőség — Feltételek

(EK‑Szerződés, 85. cikk, (1) bekezdés, 86. cikk [jelenleg EK 81. cikk, (1) bekezdés és EK 82. cikk]; 17. tanácsi rendelet)

9. Közösségi jog — Elvek — Bizalomvédelem — Korlátok — A versenyszabályok megsértésének megtorlása — A bírság összegének meghatározása — A bírság számításának módszere — Az intézmények mérlegelési jogköre — Az engedékenységi közleményre való hatás hiánya

(96/C 207/04 bizottsági közlemény)

10. Verseny — Bírság — Összeg — Meghatározás — Szempontok — A jogsértések súlya — Enyhítő körülmények — A Bizottság azon kötelezettsége, hogy tartsa magát a korábbi határozathozatali gyakorlatához — Hiány

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

11. Közösségi jog — Általános jogelvek — A büntetőjogi rendelkezések visszaható hatályának tilalma — Hatály — A versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírság — Bennfoglaltság — A bírságkiszabási iránymutatásnak az iránymutatás elfogadása előtt történt jogsértésre való alkalmazása miatti esetleges megsértés — Az iránymutatás által bevezetett módosítások előreláthatósága — A megsértés hiánya

(Az Emberi Jogok Európai Egyezménye, 7. cikk; 17. tanácsi rendelet, 15. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

12. Intézmények jogi aktusai — Iránymutatás a versenyszabályok megsértése esetén kiszabott bírság megállapításáról — Általános hatályú aktus — Joghatások

(98/C 9/03 bizottsági közlemény)

13. Verseny — Bírság — Összeg — Meghatározás — Szempontok — Az érintett vállalkozás teljes forgalma — A jogsértés tárgyát képező termékekkel elért forgalom — Mindkettő figyelembevétele — Korlátok

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

14. Fellebbezés — A Bíróság hatásköre — A vállalkozásokra kiszabott bírságok összegével kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság által végzett értékelés méltányossági okokból való vitatása — Kizártság — Felülvizsgálat, amely annak a vizsgálatára korlátozódik, hogy az Elsőfokú Bíróság a jogsértés súlyának megítéléséhez szükséges tényezőket és a kiszabott bírsággal szemben felhozott összes érvet figyelembe vette‑e

(EK‑Szerződés, 85. cikk [jelenleg EK 81. cikk]); a Bíróság EK‑alapokmánya, 51. cikk; 17. tanácsi rendelet, 15. cikk)

15. Verseny — Bírságkiszabási iránymutatás — A korábban kedvezményezett vállalkozás forgalmának kárára különböző rugalmassági tényezőket figyelembe vevő számítási módszer — A 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének való megfelelés

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

16. Verseny — Bírság — Összeg — Meghatározás — Maximális összeg — Kiszámítás — A bírság végső és közbenső összege közötti különbségtétel — Következmények

(17 tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

17. Verseny — Bírság — Összeg — Meghatározás — Szempontok — Az érintett vállalkozás pénzügyi helyzete — Figyelembevétel — Kötelezettség — Hiány

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

18. Verseny — Bírság — Összeg — Meghatározás — Szempontok — A bírság összegének a megvádolt vállalkozás együttműködése miatt történt csökkentése — Feltételek — A Bizottság mérlegelési jogköre

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 96/C 207/04 bizottsági közlemény, D. szakasz, 1. és 2. pont)

19. Verseny — Közigazgatási eljárás — A védelemhez való jog tiszteletben tartása — Kifogásközlés — Szükséges tartalom — A tervezett bírság számítási szempontjainak megjelölése — Idő előtti megjelölés — Azon kötelezettség hiánya, hogy jelezni kell a bírságösszeg szintjét érintő politika esetleges változását

(17. tanácsi rendelet)

20. Fellebbezés — Jogalapok — Az indokolás elégtelensége — A Bíróság hatásköre — Az Elsőfokú Bíróság által megállapított tényállás figyelembevétele — Bennfoglaltság

(EK‑Szerződés, 190. cikk [jelenleg EK 253. cikk])

21. Intézmények jogi aktusai — Indokolás — Kötelezettség — Terjedelem — Határozatok — Az indokolási kötelezettség megsértésének a peres eljárás során való helyrehozatala — Megengedhetetlenség

(EK‑Szerződés, 190. cikk [jelenleg EK 253. cikk])

1. Még ha a keresetlevélben megfogalmazott, tanúkihallgatásra irányuló indítvány pontosan meg jelöli is, hogy mely tényekre vonatkozóan és milyen okokból szükséges a tanút vagy tanúkat kihallgatni, a jogvita tárgyát és a megnevezett tanúk kihallgatásának szükségességét illetően az Elsőfokú Bíróságnak kell értékelnie az indítvány helytállóságát.

Az Elsőfokú Bíróság e tekintetben meglévő mérlegelési jogköre nem vitatható az Emberi Jogok Európai Egyezménye 6. cikkének (1) bekezdésén alapuló általános közösségi jogelvre való hivatkozással, amely szerint mindenkinek joga van a tisztességes eljáráshoz, és különösen ugyanezen cikk (3) bekezdésének d) pontjából következő jogelv alapján, amely szerint minden vádlottnak joga van – ugyanolyan feltételekkel, mint a terhelő tanúk esetében – a mentő tanúk idézéséhez és kihallgatásához; ez az alapelv a tisztességes eljáráshoz való jog egyik különös jellemzője.

Ezen utóbbi rendelkezés ugyanis nem ismeri el a vádlottnak a tanúk bíróság elé való idézéséhez való feltétlen jogát, és elvileg a nemzeti bíróságnak kell határoznia a tanú idézésének szükségességéről és lehetőségéről.

Az Egyezmény fent hivatkozott 6. cikkének (3) bekezdése tehát nem írja elő valamennyi tanú idézését, de a teljes fegyveregyenlőségre törekszik, amely biztosítja, hogy a vitatott eljárás – egészében véve – megfelelő és elegendő lehetőséget nyújtson a vádlottnak arra, hogy a vele kapcsolatban felmerült gyanút vitassa.

(vö. 68–71. pont)

2. Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 44. cikke 1. §-ának c) pontjából következik, hogy azoknak a jogi vagy ténybeli elemeknek, amelyeken a kereset alapul, legalább összefoglaló jelleggel magából a keresetlevél szövegéből kell következniük, és nem elég tehát, hogy a keresetlevélben utaljanak a keresetlevélhez csatolt mellékletben szereplő ilyen elemre.

Úgyszintén nem az Elsőfokú Bíróságnak kell a mellékletekben megkeresnie és azonosítania azokat a jogalapokat, amelyek a kereset alapját képezhetik; mivel e mellékleteknek tisztán bizonyító és kisegítő szerepük van.

(vö. 94., 97., 100. pont)

3. A vállalkozás fogalma – versenyjogi összefüggésben – valamennyi jogalanyt magában foglalja, aki gazdasági tevékenységet folytat, a jogalany jogállásától és finanszírozásának módjától függetlenül. E fogalom nem követeli meg, hogy az érintett gazdasági egység jogi személyiséggel rendelkezzék.

(vö. 112–113. pont)

4. A vállalkozás versenyellenes magatartásáért meg lehet állapítani valamely másik vállalkozás felelősségét, amikor a vállalkozás nem önálló módon határozza meg saját piaci magatartását, hanem lényegében ez utóbbi utasításait követi, különösen az őket összekötő gazdasági és jogi kapcsolatokra tekintettel.

E tekintetben az a körülmény, hogy a két különböző kereskedelmi társaság jegyzett tőkéje ugyanazé a személyé vagy ugyanazé a családé, önmagában nem elegendő annak bizonyításához, hogy e két társaság között gazdasági egységet képez, és ez a közösségi versenyjog értelmében azt eredményezi, hogy az egyik cselekményei a másiknak tudhatók be, valamint hogy az első kötelezhető a másik bírságának megfizetésére.

(vö. 117–118. pont)

5. Az adott vállalkozás kartellben való részvételének kellő bizonyításához elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy az érintett vállalkozás részt vett olyan találkozókon, amelyek során versenykorlátozó megállapodásokat kötöttek anélkül, hogy a vállalkozás ezt nyilvánvalóan ellenezte volna. Ha megállapítható, hogy a vállalkozás részt vett ilyen találkozókon, a vállalkozás feladata olyan bizonyítékok előterjesztése, amelyek bizonyítják, hogy a részvétele mentes volt bármiféle versenykorlátozó szándéktól, és bizonyítják, hogy jelezte versenytársainak, hogy a találkozókon más szempontok miatt vett részt.

E tekintetben a jogellenes kezdeményezés hallgatólagos jóváhagyása – anélkül, hogy az érintett vállalkozás nyilvánosan elhatárolódna annak tartalmától, és azt bejelentené a közigazgatási szerveknek – a jogsértés folytatására való buzdítással jár, és megakadályozza annak felfedezését. Ez a részesség a jogsértésben való részvétel passzív módját valósítja meg, és ezért a vállalkozás felelősségét vonja maga után az egységes megállapodás keretében.

Ráadásul az a körülmény, hogy egy vállalkozás nem a versenyellenes célú találkozó eredményeinek megfelelően cselekszik, nem hárítja el a kartellben való részvételéből adódó felelősségét, kivéve, ha a társaság nyilvánosan elhatárolódott annak tartalmától.

(vö. 142–144. pont)

6. A Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének (jelenleg az EK 81. cikk (1) bekezdése) alkalmazása érdekében elegendő az, hogy a megállapodás célja a verseny korlátozása, megakadályozása vagy torzítása legyen, a megállapodás konkrét hatásaitól függetlenül. Következésképpen olyan megállapodások esetében, amelyeket versenytárs vállalkozások közötti találkozók során kötnek, e rendelkezést akkor sértik meg, ha e találkozóknak ilyen célja van, és a találkozók így a piac működésének mesterséges szervezésére irányulnak. Ilyen esetben az adott vállalkozás jogsértés miatti felelősségét akkor állapítják meg helyesen, ha bizonyított, hogy részt vett e találkozókon, és ismeri azok tárgyát, még akkor is, ha ezt követően nem hajtotta végre az ott elfogadott intézkedések valamelyikét.

A többi határozottan gyengébb vállalkozás elleni megtorló intézkedések meghozatalára képes, erőfölényben lévő vagy különösen erős vállalkozások kartellben való részvételének körülménye – abban az esetben, ha a gyengébb vállalkozások nyilvánosan elhatárolódnak a versenyellenes célú találkozók tartalmától −, a vállalkozásnak e találkozókon való többé-kevésbé rendszeres részvétele, valamint az elfogadott intézkedések többé-kevésbé teljes végrehajtása nem a felelősség meglétére van kihatással, hanem annak kiterjedésére, és így a szankció szintjére.

(vö. 145., 150. pont)

7. Ha valamely félnek megengednék, hogy először a Bíróság előtt hozzon fel olyan jogalapot, amelyet az Elsőfokú Bíróságnál nem terjesztett elő, az azt jelentené, hogy e fél az Elsőfokú Bíróság által eldöntött jogvitán túlterjedő jogvitával fordulhatna a Bírósághoz, amelynek hatásköre a fellebbezési eljárásban korlátozott. A fellebbezési eljárás keretében tehát a Bíróság hatásköre az Elsőfokú Bíróság előtt megvitatott jogalapokról hozott jogi döntés megítélésére korlátozódik.

(vö. 165. pont)

8. Az a tény, hogy a Bizottság a múltban bizonyos típusú jogsértésekre bizonyos mértékű bírságokat alkalmazott, nem fosztja meg a Bizottságot attól a lehetőségétől, hogy a 17. rendeletben meghatározott korlátok között megemelje ezt a mértéket, amennyiben ez szükséges ahhoz, hogy biztosítsa a közösségi versenypolitika végrehajtását; éppen ellenkezőleg: a közösségi versenyszabályok hatékony alkalmazása megkívánja, hogy a Bizottság a bírságok mértékét bármikor e politika igényeihez tudja igazítani.

Ugyanis a Bizottság felügyeleti feladata, amelyet az EK‑Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése és a 86. cikke (jelenleg az EK 81. cikk (1) bekezdése és az EK 82. cikk) ruház rá, nemcsak az egyedi jogsértések felderítését és megbüntetését foglalja magában, hanem azt a kötelezettséget is, hogy a Bizottság a Szerződésben megállapított elvek versenyügyekben való alkalmazására és a vállalkozások magatartásának ebbe az irányba történő befolyásolására irányuló általános politikát kövessen.

(vö. 169–170., 227. pont)

9. A gazdasági szereplők nem lehetnek jogos bizalommal olyan meglévő helyzet fenntartása iránt, amelyet a Bizottság a mérlegelési jogköre keretében módosíthat. Ez az elv egyértelműen alkalmazandó a versenypolitika keretében, amelyre a Bizottság széles mérlegelési jogköre jellemző, különösen ami a bírság összegének meghatározását illeti.

Az olyan közigazgatási eljárásban érintett vállalkozások, amelynek következményeképpen bírságot is kiszabhatnak, nem alapíthatnak jogos bizalmat arra, hogy a Bizottság a korábban kiszabottakhoz képest nem fogja növelni a bírságok összegét. Ebből az következik, hogy a bírságszámítási módszerre sem alapítható jogos bizalom.

Egyébiránt a jogos bizalom, amelyet az érintett piaci szereplők az engedékenységi közleményből levezethetnek, a néhány százalékos mérséklés kedvezményének a biztosítására korlátozódik, és a jogos bizalom nem terjed ki a bírságszámítás módszerére, még kevésbé a bírság meghatározott mértékére, amelyet akkor számíthatnak ki, amikor a piaci szereplő úgy dönt, hogy megvalósítja azt a szándékát, hogy együttműködik a Bizottsággal.

(vö. 171–173., 187–188., 228. pont)

10. A versenyszabályok megsértéséért kiszabandó bírságok meghatározása során az a puszta tény, hogy a Bizottság a korábbi határozathozatali gyakorlatában meghatározott magatartásért bizonyos mértékű csökkentést engedélyezett, nem jár azzal, hogy valamely későbbi közigazgatási eljárás keretében hasonló magatartás megítélésekor a Bizottság köteles engedélyezni ugyanezt az arányos csökkentést.

(vö. 192. pont)

11. Az Emberi Jogok Európai Egyezménye 7. cikkében alapvető jogként megfogalmazott, a büntető jogszabályok visszaható hatályának tilalmára vonatkozó elv a közösségi jog egyik alapelvét képezi, amelynek tiszteletben tartása a versenyszabályok megsértése miatti bírság kiszabása során is kötelező, és ezen elv megköveteli, hogy a kiszabott szankciók megfeleljenek a jogsértés elkövetése idején hatályban lévő szankcióknak.

A fent említett 7. cikk (1) bekezdése értelmében vett „jog” („droit”) fogalma megfelel a fent hivatkozott Egyezmény egyéb rendelkezéseiben használt „törvény” („loi”) fogalmának, és magában foglalja a törvényhozói eredetű és az ítélkezési gyakorlatból levezetett jogot. Ez a rendelkezés, amely többek között a bűncselekmények és a büntetések törvényességének elvét (nullum crimen, nulla poena sine lege) szentesíti – bár nem lehet úgy értelmezni, mint amely megtiltaná a büntetőjogi felelősség szabályainak fokozatos világossá tételét –, ellentétes lehet a jogsértést megállapító norma új értelmezésének visszaható hatállyal történő alkalmazásával. Ez az eset főképpen akkor áll fenn, ha olyan bírói értelmezésről van szó, amelynek az eredménye a jogsértés elkövetésének időpontjában – különösképpen a kérdéses jogszabályra vonatkozó ítélkezési gyakorlat által elfogadott értelmezésre tekintettel – nem volt ésszerűen előrelátható.

Ehhez az új, ítélkezési gyakorlatban bekövetkező fejlődésre vonatkozó ítélkezési gyakorlathoz hasonlóan a büntetési politika – ez esetben a Bizottság általános versenyjogi bírságkiszabási politikája módosítása, különösen ha e politikát magatartási szabályok (mint amilyen például a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK-Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló bizottsági iránymutatás) elfogadása révén alkalmazzák – hatással lehet a visszaható hatály tilalmának elvére. Joghatásaikra és általános hatályukra tekintettel ugyanis az ilyen magatartási szabályok főszabály szerint a fent hivatkozott Egyezmény 7. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „jog” fogalmába tartoznak.

A visszaható hatály tilalma tiszteletben tartásának ellenőrzéséhez meg kell vizsgálni, hogy az adott jogsértés elkövetésekor az érintett módosítás ésszerűen előrelátható volt‑e. E tekintetben az előreláthatóság fogalmának hatálya nagymértékben a kérdéses szöveg tartalmától, a vonatkozó jogterülettől, valamint címzettjei számától és minőségétől függ. A törvény előreláthatóságával nem ellentétes, hogy az érintett személynek világos jogi tanácsokért kelljen folyamodnia ahhoz, hogy ésszerű szinten felmérhesse, hogy bizonyos jogi cselekménynek az adott ügy körülményei között milyen következményei lehetnek. Ez különösen igaz a szakmai tevékenységet ellátó személyek esetében, akik megszokták, hogy foglalkozásuk gyakorlásakor nagy gondossággal kell eljárniuk. Tehát elvárható tőlük, hogy különös gondossággal értékeljék a foglalkozásukkal járó veszélyeket.

A közösségi versenyszabályok hatékony alkalmazása megkívánja, hogy a Bizottság a bírságok mértékét – a 17. rendeletben meghatározott korlátok között – bármikor e politika igényeihez tudja igazítani, következésképpen bármikor úgy tudjon dönteni, hogy a múltban alkalmazott mértékhez képest megemeli a bírságok összegét, nemcsak azon esetekben, amikor a bírságok kiszabásakor az egyes határozatokban megemeli a bírság mértékét, hanem akkor is, ha ez az emelés egyes esetekben olyan általános hatályú magatartási szabályok alkalmazásával történik, mint az iránymutatás; ebből következően az iránymutatás és különösen az abban meghatározott új bírságszámítási módszer – feltéve, hogy súlyosító hatással van a kiszabott bírságok mértékére – az adott jogsértésnek az elfogadásukat megelőző elkövetésekor ésszerűen előrelátható volt a vállalkozások számára.

(vö. 202., 216–219., 222–224., 227–231. pont)

12. Az olyan külső hatások előidézésére vonatkozó magatartási szabályok elfogadásával – mint például az iránymutatás –, amelyek gazdasági szereplőket érintenek, és e szabályok közzétételével ahol az intézmény kijelenti, hogy ezentúl alkalmazni fogja e szabályokat az általuk érintett esetekre, az érintett intézmény korlátozza magát mérlegelési jogköre gyakorlásában, és nem térhet el e szabályoktól anélkül, hogy ne tenné ki magát annak, hogy egyes esetekben az általános jogelvek – mint az egyenlő bánásmód, a bizalomvédelem és a jogbiztonság elvének – megsértése címén felelősségre vonható. Következésképpen nem zárható ki, hogy bizonyos feltételekkel és a tartalmuknak megfelelően az ilyen általános hatályú magatartási szabályok joghatást fejthetnek ki.

Ebben a tekintetben, a 17 rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK-Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló bizottsági iránymutatás, még ha nem képezi is a gazdasági szereplőre bírságot kiszabó határozat jogi alapját, mivel ez utóbbi a 17. rendelet 3. és 15. cikkének (2) bekezdésén alapul, általánosan és elvont módon meghatározza azt a módszertant, amelyet a Bizottság magára vállalt az e határozatban kiszabott bírságok összegének megállapítása végett, következésképpen garantálja a vállalkozások jogbiztonságát.

(vö. 210–213. pont)

13. A jogsértések súlyát számos tényező alapján kell meghatározni – mint például az ügy sajátos körülményei, az ügy háttere, a bírságok elrettentő hatása –, azonban nincs olyan felsorolás, amely kimerítő vagy kötelező módon tartalmazná a mérlegelendő tényezőket.

A jogsértések súlyának értékelésére hatással lévő elemek között szerepel az egyes vállalkozások magatartása, az összehangolt magatartásban játszott szerepük, a haszon, amelyet e magatartásból húzhattak, a méretük, és az érintett áruk értéke, valamint az a veszély, amelyet az ilyen jogsértések jelentenek a Közösség célkitűzései számára.

Ebből egyrészt az következik, hogy a bírság meghatározásának érdekében a Bíróság ugyanúgy jogosult figyelembe venni a vállalkozás jelzés értékű teljes forgalmát, még ha az hozzávetőleges vagy hiányos is, annak méretét, valamint a vállalkozás gazdasági teljesítményét, mint a jogsértés tárgyát képező termékekből származó azon forgalomhányadot, amely a jogsértés terjedelme tekintetében jelzésértékű lehet. Másrészt az következik, hogy egyik összegnek sem szabad a többi mérlegelési tényezőhöz képest aránytalan fontosságot tulajdonítani, következésképpen az arányos bírság megállapítása nem lehet csak a teljes forgalmon alapuló számítás eredménye. Ez még inkább így van, amikor a kérdéses termékek a teljes forgalomnak csak kis hányadát teszik ki.

(vö. 241–243., 257., 292., 312. pont)

14. A fellebbezés keretében a Bíróság felülvizsgálatának célja egyrészt annak vizsgálata, hogy a meghatározott magatartás súlyának megállapításakor az Elsőfokú Bíróság jogilag megfelelő módon, kellő mértékben vette‑e figyelembe a Szerződés 85. cikke (jelenleg az EK 81. cikk) és a 17. rendelet 15. cikke alapján az összes lényeges tényezőt, másrészt annak vizsgálata, hogy az Elsőfokú Bíróság jogilag megkövetelt módon adott‑e választ a fellebbezőnek a bírság megsemmisítésére vagy mérséklésére irányuló érveire.

Ellenben a Bíróságnak – amikor a fellebbezés keretén belül jogi kérdésekről határoz – nem feladata, hogy méltányossági okokból a sajátjával helyettesítse az Elsőfokú Bíróság értékelését, mivel az utóbbi a közösségi jog megsértése miatt a vállalkozásokra kiszabott bírságok összegéről korlátlan felülvizsgálati jogkörében dönt.

(vö. 244–245., 303. pont)

15. Megállapítva az iránymutatásban azt a módszert, amelyet a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének alkalmazásával kiszabott bírságok kiszámítására kívánt alkalmazni, a Bizottság az e rendelkezés által megkövetelt jogi kereten belül maradt, és a törvényhozó által ráruházott mérlegelési jogkörét sem lépte túl.

Ez a módszer – bár eltér a Bizottság korábbi gyakorlatától, amely a megbírságolt vállalkozások forgalmának nagyobb jelentőséget tulajdonított – nem ellentétes e cikknek az ítélkezési gyakorlat által értelmezett rendelkezéseivel, amelyek szintén nem írják elő, hogy a bírságokat az érintett vállalkozások forgalma alapján kell kiszámítani. Ezzel szemben, mivel e módszer a bírság összegének megállapításához a jogsértés súlyának értékelése során nagyszámú elem figyelembevételét írja elő – amelyek között szerepel a jogsértéssel szerzett haszon, illetve a bírság elrettentő hatása biztosításának szükségessége, és semmiképpen sem zárja ki a forgalom figyelembevételét, és így rugalmassági tényezőket vezet be –, lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy a mérlegelési jogkörét az említett rendelkezésekkel teljes összhangban gyakorolhassa.

(vö. 252., 254., 258., 260–261., 267. pont)

16. A bírság összegének a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése szerinti felső korlátját e tekintetben úgy kell felfogni, hogy a vállalkozásra végül kiszabott bírságösszeg nem haladhatja meg ezt a korlátot. Ez a rendelkezés nem zárja ki, hogy a Bizottság a számításhoz e korlátot meghaladó közbenső összeget alkalmazzon. Azt sem zárja ki, hogy a jogsértés súlyát és időtartamát figyelembe vevő közbenső számítási műveleteket az említett korlátnál nagyobb összegen alkalmazza. Ha a számítás végén a bírság végösszegét csökkenteni kell azzal az összeggel, amely meghaladja a fent említett felső korlátot, az a tény, hogy bizonyos tényezők – mint a jogsértés súlya és időtartama – ténylegesen nem tükröződnek a kiszabott bírság összegében, csak egyszerű következménye annak, hogy az említett végösszeget meghaladó korlátot alkalmazták.

A fent említett felső korlát célja az, hogy elkerülje olyan bírságok kiszabását, amelyeknél előre látható, hogy a vállalkozások – a teljes forgalmuk által hozzávetőlegesen és nem tökéletesen meghatározott méretük miatt – nem képesek teljesíteni. Olyan korlátról van tehát szó, amely valamennyi vállalkozás esetén egyformán alkalmazandó, és amelyet az egyes vállalkozások mérete alapján alakítottak ki, és amelynek az a célja, hogy elkerülje a túl nagyméretű és aránytalan bírságokat. Ennek a felső korlátnak tehát – a jogsértés súlyának és időtartamának szempontjával ellentétben – különálló és független célja van. A felső korlát egyedüli lehetséges következménye az, hogy az e szempontok alapján kiszámított bírságot a maximálisan megengedett mértékre csökkentik. A korlát alkalmazása magában foglalja azt, hogy az érintett vállalkozás nem fizeti ki a bírságot, amelyet főszabály szerint ki kellene fizetnie, ha a Bizottság az említett szempontok alapján végezné az értékelést.

(vö. 277–283., 323. pont)

17. A Bizottság a bírság összegének meghatározása során nem köteles figyelembe venni az érintett vállalkozás veszteséges pénzügyi helyzetét, mivel az ilyen kötelezettség elismerése indokolatlan versenyelőnyhöz juttatná a piaci feltételekhez legkevésbé alkalmazkodó vállalkozásokat.

(vö. 327. pont)

18. A Bizottság mérlegelési jogkörrel rendelkezik annak megállapítására, hogy a vállalkozás által nyújtott információknak, amelyek elvileg rámutathatnak olyan helyzetekre, amelyek az engedékenységi közlemény D. szakaszának 2. pontja alapján lehetővé teszik a bírság mérséklését, nem szükségszerűen kellett a Bizottságot arra indítaniuk, hogy e közlemény alapján a fellebbező javára elismerje a mérséklést.

Ráadásul az engedékenységi közlemény alapján való bírságcsökkentés csak akkor indokolt, amikor az átadott információt – és általánosabban az érintett vállalkozás magatartását – úgy lehet tekinteni, hogy az a vállalkozás valódi együttműködési szándékára utal. Az együttműködés fogalmából következik – mint azt az engedékenységi közlemény szövege és különösen a bevezetője és D. szakaszának 1. pontja nyilvánvalóvá teszi –, hogy e közlemény alapján csak akkor lehet csökkentést engedélyezni, ha az érintett vállalkozás magatartása az együttműködés szellemiségéről tanúskodik.

Ennélfogva az a vállalkozás, amely hiányos és részben helytelen információkat adott, nem tarthat igényt ilyen magatartás elismerésére.

(vö. 393–397. pont)

19. Mivel a Bizottság kifejezetten jelzi a kifogásközlésében, hogy meg fogja vizsgálni: ki kell‑e szabni bírságot az érintett vállalkozásokra, és megfogalmazza azokat a fő ténybeli és jogi elemeket, amelyek bírságot vonhatnak maguk után, mint például a feltételezett jogsértés súlya és időtartama, továbbá az a tény, hogy ez utóbbit „szándékosan vagy gondatlanságból” követették‑e el, teljesíti a vállalkozások meghallgatáshoz való joga tiszteletben tartásának kötelezettségét. A Bizottság így megadja a vállalkozásoknak a szükséges adatokat ahhoz, hogy ne csak a jogsértés megállapításával szemben, hanem a bírságkiszabás tényével szemben is megvédhessék magukat.

Mindazonáltal a tervezett bírságok mértékének jelzése – amikor a vállalkozások nem voltak abban a helyzetben, hogy az ellenük felhozott kifogásokkal szemben benyújtsák az észrevételeiket – a Bizottság határozatának helytelen előrevetítéséhez vezetne.

Hasonlóképpen: a Bizottság azt sem köteles megjelölni a kifogásközlésben, hogy a bírság mértékének szintje kapcsán változhat a politikája, amely lehetőség a versenypolitika általános megítélésétől függ, és nincs közvetlen kapcsolatban az adott ügy egyedi körülményeivel.

(vö. 428., 434–435. pont)

20. Az indokolási kötelezettség terjedelmének kérdése olyan jogkérdést képez, amely a fellebbezés keretében a Bíróság felülvizsgálata alá tartozik, mivel a határozat jogszerűsége vizsgálatának, amelyet a Bíróság e keretben gyakorol, szükségszerűen figyelembe kell vennie azt a tényállást, amely alapján az Elsőfokú Bíróság eldöntötte, hogy az indokolás megfelelő‑e, vagy sem.

(vö. 453. pont)

21. Az egyedi határozat indokolási kötelezettségének célja, hogy lehetővé tegye, hogy a Bíróság a határozat jogszerűségét vizsgálja, és megfelelő információt nyújtson ahhoz, hogy az érdekelt megtudhassa, hogy a határozat kellően megalapozott‑e, vagy esetleg tartalmaz‑e olyan hibát, amely lehetővé teszi, hogy az érvényességét vitassa.

Az indokolást tehát főszabály szerint ugyanakkor kell közölni a fellebbezővel, amikor az őt hátrányosan érintő határozatot. Az indokolás hiánya nem hozható helyre azzal, hogy az érintett a Bíróság előtti eljárás során megismeri a határozat indokolását.

(vö. 462–463. pont)

A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (nagytanács)

2005. június 28.( )

Tartalomjegyzék

I – Jogi háttér

Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény

A 17. rendelet

Az iránymutatás

Az engedékenységi közlemény

II – A jogvita alapját képező tényállás

III – Az Elsőfokú Bíróság előtti keresetek és a megtámadott ítéletek

IV – A fellebbezési eljárásban részt vevő felek kérelmei

V – A megtámadott ítéletek hatályon kívül helyezése érdekében felhozott jogalapok

VI – A fellebbezésekről

A – Az eljárási jogalapokról

1. Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 68. cikke (1) §‑ának megsértésére alapított jogalapról, miszerint az Elsőfokú Bíróság elutasította a Henss/Isoplus-csoportnak bizonyos tanúk bizonyításfelvétel címén történő kihallgatására vonatkozó indítványát

2. Az ABB által felhozott, az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 44. cikke 1. §‑a c) pontjának és 48. cikke 2. §‑ának megsértésére alapított jogalapról, miszerint az Elsőfokú Bíróság elutasította a válaszhoz mellékelt jogi vélemény figyelembevételét

B – A jogsértés betudhatóságára vonatkozó érdemi jogalapokról

1. A Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének megsértése alapított jogalapról, miszerint néhány vállalkozást a Henss/Isoplus-csoportba soroltak, és a rendelkezés értelmében a jogsértést e csoportnak mint „vállalkozásnak” tulajdonították

2. A Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének megsértésére alapított jogalapokról miszerint a versenyszabályok megsértését a versenyellenes célú találkozón való részvételük miatt a Henss/Isoplus-csoportnak és a Bruggnak tulajdonították

C – A bírságok összegének megállapítására vonatkozó érdemi jogalapokról

1. A bizalomvédelem elvének és a visszaható hatály tilalmának megsértésére alapított jogalapokról, miszerint a Bizottság alkalmazta az iránymutatást a kérdéses jogsértésekre

a) A bizalomvédelem elvének megsértésére alapított jogalapokról

b) A visszaható hatály tilalmának megsértésére alapított jogalapokról

2. A bírságszámításnak az iránymutatásban megfogalmazott, illetve a vitatott határozatban alkalmazott módszerének a jogszerűségére vonatkozó jogalapokról

a) A 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének a vitatott határozatban az iránymutatás által előírt számítási módszer szerinti bírságösszeg-megállapítás során való megsértésére alapított jogalapokról

b) Az arányosság és az egyenlő bánásmód elvének a bírság összegének az iránymutatásban előírt számítási módszer alapján a vitatott határozatban történő meghatározása során való megsértésére alapított jogalapokról

c) A Henss/Isoplus-csoport által felhozott, a védelemhez való jognak a súlyosító körülmények értékelésekor történt megsértésére alapított jogalapokról

d) Az LR A/S által felhozott, az enyhítő körülmények figyelembevételének hiányára alapított jogalapról

e) A Henss/Isoplus-csoport és az LR A/S által a közigazgatási eljárás során az együttműködésük figyelembevételének hiányára, illetve nem kellő mértékére alapított jogalapokról

D – A meghallgatáshoz való jogra, illetve az indokolási kötelezettségre alapított jogalapokról

1. A meghallgatáshoz való jog megsértésére alapított jogalapokról

2. A bírságszámításra vonatkozó indokolási kötelezettség megsértésére alapított jogalapokról

VII – A költségekről

„Fellebbezés – Verseny – Távhővezetékek (előszigetelt csövek) – Az EK‑Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése (jelenleg az EK 81. cikk (1) bekezdése) – Kartell – Bojkott – Bírság – Bírságkiszabási iránymutatás – A visszaható hatály tilalma – Jogos bizalom – Jogszerűség – Engedékenységi közlemény – Indokolási kötelezettség”

A C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P−C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz. egyesített ügyekben,

a Dansk Rørindustri A/S (székhelye: Fredericia [Dánia], képviselik: K. Dyekjær‑Hansen és K. Høegh advokaterne) (C‑189/02. P. sz. ügy),

az Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH (székhelye: Rosenheim [Németország]),

az Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH (székhelye: Hohenberg [Ausztria]),

az Isoplus Fernwärmetechnik GmbH (székhelye: Sondershausen [Németország])

(képviseli őket: P. Krömer Rechtsanwalt, kézbesítési cím: Luxembourg) (C‑202/02. P. sz. ügy),

a KE KELIT Kunststoffwerk GmbH (székhelye: Linz [Ausztria], képviseli: W. Löbl Rechtsanwalt, kézbesítési cím: Luxembourg) (C‑205/02. P. sz. ügy),

az LR af 1998 A/S, korábban: Løgstør Rør A/S (székhelye: Løgstør [Dánia], képviselik: D. Waelbroeck ügyvéd és H. Peytz advokat) (C‑206/02. P. sz. ügy),

a Brugg Rohrsysteme GmbH (székhelye: Wunstorf [Németország], képviselik: T. Jestaedt, H.‑C. Salger és M. Sura Rechtsanwälte, kézbesítési cím: Luxembourg) (C‑207/02. P. sz. ügy),

az LR af 1998 (Deutschland) GmbH, korábban: Lögstör Rör (Deutschland) GmbH (székhelye: Fulda [Németország], képviseli: H.‑J. Hellmann Rechtsanwalt, kézbesítési cím: Luxembourg) (C‑208/02. P. sz. ügy),

az ABB Asea Brown Boveri Ltd (székhelye: Zürich [Svájc], képviselik: A. Weitbrecht Rechtsanwalt, J. Ruiz Calzado abogado és M. Bay avvocato, kézbesítési cím: Luxembourg) (C‑213/02. P. sz. ügy)

fellebbezőknek

a Bíróság EK-alapokmányának 49. cikke alapján 2002. május 17‑én az első ügyben, 2002. május 29‑én a második ügyben, 2002. június 3‑án a következő négy ügyben, 2002. június 5‑én az utolsó ügyben benyújtott fellebbezése tárgyában,

a többi fél az eljárásban:

az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: W. Mölls, P. Oliver és H. Støvlbæk, meghatalmazotti minőségben, segítőik: A. Böhlke Rechtsanwalt [C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P. és C‑208/02. P. sz. ügy], valamint R. Thompson QC [C‑206/02. P. és C‑213/02. P. sz. ügy], kézbesítési cím: Luxembourg)

alperes az elsőfokú eljárásban,

a HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG,

a HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH Verwaltungsgesellschaft

(képviseli őket: P. Krömer Rechtsanwalt, kézbesítési cím: Luxembourg [C‑202/02. P. sz. ügy])

felperesek az elsőfokú eljárásban,

A BÍRÓSÁG (nagytanács),

tagjai: V. Skouris elnök, P. Jann, C. W. A. Timmermans (előadó) és R. Silva de Lapuerta tanácselnökök, C. Gulmann, R. Schintgen, N. Colneric, S. von Bahr és J. N. Cunha Rodrigues bírák,

főtanácsnok: A. Tizzano,

hivatalvezető: H. von Holstein hivatalvezető-helyettes, és M.‑F. Contet főtanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. március 16‑i tárgyalásra,

a főtanácsnok indítványának a 2004. július 8‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,

meghozta a következő

Ítéletet

1 E fellebbezéseket a Dansk Rørindustri A/S (a továbbiakban: Dansk Rørindustri) (C‑189/02. P.), az Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH, az Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH és az Isoplus Fernwärmetechnik GmbH (a továbbiakban együtt: Henss/Isoplus-csoport) (C‑202/02. P.), a KE KELIT Kunststoffwerk GmbH (a továbbiakban: KE KELIT) (C‑205/02. P.), az LR af 1998 A/S, korábban: Løgstør Rør A/S (a továbbiakban: LR A/S) (C‑206/02. P.), a Brugg Rohrsysteme GmbH (a továbbiakban: Brugg) (C‑207/02. P.), az LR af 1998 (Németország) GmbH, korábban Lögstör Rör (Németország) GmbH (a továbbiakban: LR GmbH) (C‑208/02. P.), valamint az ABB Asea Brown Boveri Ltd (a továbbiakban: ABB) (C‑213/02. P.) vállalkozások nyújtották be.

2 Fellebbezéseikben a vállalkozások az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága 2002. március 20‑án hozott, rájuk vonatkozó ítéleteinek, vagyis a T‑21/99. sz., Dansk Rørindustri kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2002., II‑1681. o.), a T‑9/99. sz., HFB és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2002., II‑1487. o.), a T‑17/99. sz., KE KELIT kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2002., II‑1647. o.), a T‑23/99. sz., LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2002., II‑1705. o.), a T‑15/99. sz., Brugg Rohrsysteme kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2002., II‑1613. o.), a T‑16/99. sz., Lögstör Rör kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2002., II‑1633. o.) és a T‑31/99. sz., ABB Asea Brown Boveri kontra Bizottság ügyben hozott ítélet (EBHT 2002., II‑1881. o.) hatályon kívül helyezését kérték (a továbbiakban például ezen ítéletek valamelyikére hivatkozva: a Dansk Rørindustri kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítélet, vagy a fent említett valamennyi ítéletre hivatkozva: megtámadott ítéletek).

3 A megtámadott ítéletekben az Elsőfokú Bíróság csökkentette az ABB-re az EK‑Szerződés 85. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/35.691/E‑4. sz., „előszigetelt csövek”-ügy) 1998. október 21‑én hozott 1999/60/EK bizottsági határozattal (HL L 24., 1. o.; a továbbiakban: vitatott határozat) kiszabott bírságot, és lényegében elutasította az e határozat ellen benyújtott megsemmisítés iránti kereseteket.

I – Jogi háttér

Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény

4 Az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában 1950. november 4‑én kelt egyezmény (a továbbiakban: az Egyezmény) „Büntetés kiszabásának tilalma törvényi rendelkezés nélkül” című 7. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:

„Senkit sem szabad elítélni olyan cselekményért vagy mulasztásért, amely elkövetése idején a hazai vagy nemzetközi jog alapján nem volt bűncselekmény. Ugyancsak nem lehet a bűncselekmény elkövetése idején alkalmazható büntetésnél súlyosabb büntetést kiszabni.”

A 17. rendelet

5 A Szerződés 85. és 86. cikkének végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet (HL 1962. L 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 15. cikke az alábbiak szerint rendelkezik:

„(1) A Bizottság határozattal 100-tól 5000 elszámolási egységig terjedő összegű bírságot szabhat ki a vállalkozásokra vagy a vállalkozások társulásaira, ha szándékosan vagy gondatlanságból:

[…]

b) a 11. cikk (3) vagy (5) bekezdése […] szerinti kérésre helytelen információt szolgáltatnak

[…].

(2) A Bizottság határozattal 1000-től 1 000 000 elszámolási egységig terjedő, vagy annál nagyobb összegű bírságot szabhat ki a vállalkozásokra vagy a vállalkozások társulásaira, de a bírság mértéke nem haladhatja meg a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozások megelőző éves üzleti forgalmának 10%‑át, ha a vállalkozások szándékosan vagy gondatlanságból:

a) megsértik a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdését vagy 86. cikkét; […].

[…]

A bírság összegének megállapításakor a jogsértés súlyát és időtartamát is figyelembe kell venni.”

Az iránymutatás

6 A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK-Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló bizottsági iránymutatás, amelyet az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában 1998. január 14‑én tettek közzé (HL C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: az iránymutatás), preambulumában a következőket írja elő:

„A […] felvázolt elveknek biztosítaniuk kell, hogy a Bizottság határozatai a vállalkozások és a Bíróság előtt átláthatóak és pártatlanok legyenek, ugyanakkor fenn kell tartaniuk a vonatkozó jogszabályok alapján a bírságok kiszabása tekintetében a teljes forgalom 10%-ának korlátain belül a Bizottságra ruházott mérlegelési jogkört. E mérlegelésnek azonban egységes és megkülönböztetéstől mentes, a versenyszabályok megsértésének büntetése terén kitűzött célokkal összhangban álló politikát kell követnie.

A bírság összegének meghatározásánál alkalmazandó új módszer – amelyik a súlyosító, illetve az enyhítő körülmények figyelembevételével megfelelően növelt, illetve csökkentett alapösszegből indul ki – a következő szabályokat követi.”

Az engedékenységi közlemény

7 A kartellügyek esetében a pénzbírságok alóli mentességről és a pénzbírságok csökkentéséről szóló közleményében – amelyet az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában 1996. július 18‑án tettek közzé (HL C 207., 4. o.; a továbbiakban: az engedékenységi közlemény), amelynek a tervezetét 1995. december 19‑én tették közzé (HL C 341., 13. o.; a továbbiakban: az engedékenységi közlemény tervezete) – a Bizottság, amint az a közlemény A. szakaszának 3. pontjából következik, meghatározta azokat a feltételeket, amelyek esetén a vizsgálat során a Bizottsággal együttműködő vállalkozásokat mentesíteni lehet a bírság megfizetése alól, illetve az egyébként rájuk kiszabandó bírságot csökkenteni lehet.

8 A fent említett közlemény A. szakaszának 5. pontja értelmében:

„A vállalkozásnak a Bizottsággal való együttműködése csak egyike azon tényezőknek, amelyeket a Bizottság figyelembe vesz a bírság összegének megállapítása során […].”

9 A fent említett közlemény eljárásra vonatkozó E. szakaszának 3. pontja többek között kimondja:

„[A] Bizottság tisztában van azzal, hogy e közlemény jogos elvárásokat teremt, amelyekre a vállalkozások számítanak, amikor egy kartell fennállásáról tájékoztatják a Bizottságot.”

II – A jogvita alapját képező tényállás

10 Az a tényállás, amely az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetek alapját képezi, és amint azt a megtámadott ítéletekben ismertették, a jelen ítéletben a következőképpen összegezhető.

11 A fellebbezők a távfűtési ágazatban működő társaságok. Előszigetelt csöveket gyártanak és értékesítenek ezen ágazat számára.

12 A svéd Powerpipe AB vállalkozás (a továbbiakban: Powerpipe) által 1995. január 18‑án benyújtott panaszt követően a Bizottság és az érintett tagállamok versenyhatóságainak képviselői 1995. június 28‑án a 17. rendelet 14. cikke alapján helyszíni vizsgálatot végeztek tíz, a távfűtési ágazatban működő vállalkozásnál, illetve társulásnál, ideértve a felpereseket, valamint néhány, hozzájuk tartozó létesítménynél.

13 A 17. rendelet 11. cikke alapján a Bizottság információkérést intézett a vitatott tényállás által érintett vállalkozások többségéhez.

14 A Bizottság a 17. rendelet 19. cikkének (1) és (2) bekezdésében előírt meghallgatásról szóló, 1963. július 25‑i 99/63/EGK bizottsági rendelet (HL 127., 2268. o.) 2. cikke (1) bekezdésének megfelelően 1997. március 20‑án kifogásközlést küldött a felperesek némelyikének és más érintett vállalkozásoknak.

15 1997. november 24‑én és 25‑én meghallgatták az érintett vállalkozásokat.

16 A Bizottság 1998. október 21‑én elfogadta a vitatott határozatot, amelyben megállapította, hogy több vállalkozás, különösen a fellebbezők némelyike az EK‑Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése (jelenleg az EK 81. cikk (1) bekezdése) értelmében vett megállapodásokban és összehangolt magatartásban (a továbbiakban: kartell) vett részt.

17 E határozat szerint a távhővezetékek négy dán gyártója az 1990‑es évek végén megállapodást kötött a nemzeti piacukon való általános együttműködés elvéről. E megállapodásban részt vett az ABB IC Møller A/S, az ABB dán leányvállalata, a Starpipe-ként is ismert Dansk Rørindustri, az LR A/S és a Tarco Energi A/S (a továbbiakban: Tarco; a négy társaság pedig együttesen: dán gyártók).

18 Az első intézkedések egyikének lényege az áremelések összehangolása volt, mind a dán, mind az exportpiacokon. A dán piac felosztása érdekében az érintett vállalkozások értékesítéséért felelős személyekből álló kapcsolattartó csoport rögzítette, majd alkalmazta és ellenőrizte a kvótákat.

19 A vitatott határozat szerint két német gyártó, a Henss/Isoplus-csoport és a Pan-Isovit GmbH (később: Lögstör Rör [Németország] GmbH, majd LR GmbH) 1991 őszétől részt vett a dán gyártók rendszeres találkozóin. A német piac felosztására vonatkozó tárgyalások e találkozók keretében zajlottak. Ez utóbbiak 1993 augusztusában az eladási kvótákat valamennyi részt vevő vállalkozás számára rögzítő megállapodásokhoz vezettek.

20 A határozat szerint 1994-ben e gyártók megállapodtak az európai piac egészére vonatkozó kvóták rögzítésében. Ez a közösségi szintű kartell kétszintű volt. Az igazgatók klubja, amely a kartellben részt vevő vállalkozások ügyvezető igazgatóiból vagy vezérigazgatóiból állt, valamennyi vállalkozás számára, meghatározta a kvótákat, mind a piac egészére, mind az egyes nemzeti piacokra – nevezetesen a dán, a német, az olasz, a holland, az osztrák, a finn és a svéd piacra – nézve. Bizonyos nemzeti piacokon kapcsolattartó csoportot hoztak létre, amely a helyi értékesítési menedzserekből állt, akiknek az volt a feladata, hogy a projektek kiosztása és a felhívásokra tett ajánlattételek egyeztetése révén kezeljék a megállapodásokat.

21 Ami a német piacot illeti, a vitatott határozat megemlíti, hogy a hat vezető európai gyártó, mégpedig az ABB, a Dansk Rørindustri, a Henss/Isoplus-csoport, az LR A/S, az LR GmbH és a Tarco, valamint a Brugg 1994. augusztus 18‑i találkozóját követően a németországi kapcsolattartó csoport 1994. október 7‑én megtartotta első találkozóját. E csoport találkozói a Bizottság 1995. június végi vizsgálatait követően is még hosszú ideig folytatódtak, jóllehet ettől az időponttól fogva az Európai Unión kívül, Zürichben (Svájc) tartották a találkozókat. A Zürichben tartott találkozók 1996. március 25‑ig folytatódtak, azaz néhány nappal az azt követő időpontig, hogy e vállalkozások közül néhány megkapta a Bizottság által kiküldött információkérést.

22 Az említett határozat a kartell elemeként hozza fel különösen azoknak az összehangolt intézkedéseknek az elfogadását és végrehajtását, amelyek célja a kartellben részt nem vevő egyetlen jelentős vállalkozás, a Powerpipe kiszorítása volt. A Bizottság kifejti, hogy a kartell néhány résztvevője alkalmazta e társaság „kulcspozíciót betöltő” munkavállalóit, és megértette a társasággal, hogy ki kell vonulnia a német piacról.

23 Miután a Powerpipe-nak egy jelentősebb német projektet kapott, 1995 márciusában találkozót tartottak Düsseldorfban (Németország), amelyen részt vett az a hét vállalkozás, amely 1994. augusztus 18‑án találkozott. A találkozón elhatározták, hogy közösen bojkottálják a Powerpipe vevőit és szállítóit. Ezt követően végrehajtották ezt a bojkottot.

24 A Bizottság a vitatott határozatban ismerteti azokat az okokat, amelyek miatt nemcsak a dán gyártók között 1990 végén kötött, kifejezett piacfelosztó megállapodások, hanem az 1991 októberétől kötött megállapodások is – együttesen – a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése által tiltott megállapodásnak tekinthetők.

25 A Bizottság továbbá hangsúlyozza, hogy a dániai és a közösségi szintű kartell csupán ugyanannak a kartellnek a kifejeződései, amely Dániában jött létre, de amelynek a hosszú távú célja már a kezdetektől az volt, hogy a résztvevők ellenőrzését kiterjessze a teljes közös piacra. A Bizottság szerint a gyártók közötti folyamatos megállapodás érezhető hatással volt a tagállamok közötti kereskedelemre.

26 A megtámadott ítéletekben az Elsőfokú Bíróság rámutatott arra, hogy nem vitatott, hogy a bírság összegét az iránymutatásban előírt módszer alapján számították ki a vitatott határozatban, amint az különösen az LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítélet 222. és 275. pontjából következik.

27 Az sem vitatott, hogy a vitatott határozat egyáltalán nem hivatkozik az iránymutatásra, továbbá hogy a vállalkozásokat nem tájékoztatták a közigazgatási eljárás során arról, hogy az iránymutatás által előírt módszereket velük kapcsolatban alkalmazzák, és hogy az említett módszereket sem a kifogásközlésben, sem a vállalkozások meghallgatása során nem említették meg.

28 Arra is rá kell mutatni, hogy a Bizottság – a Henss/Isoplus-csoport kivételével – a vitatott határozattal érintett valamennyi vállalkozás bírságát mérsékelte az engedékenységi közlemény alapján. Ezt a mérséklést – amelyet az elvileg kifizetendő bírság összegére alkalmazott százalék formájában kaptak – a közigazgatási eljárás során nyújtott együttműködésért cserébe jutatta nekik. Ez az együttműködés abból állt, hogy e vállalkozások lemondtak arról, hogy vitassák a jogsértés lényegi elemeit, illetve – különböző mértékben – hozzájárultak a jogsértés bizonyításához.

29 A vitatott határozat a következő rendelkezéseket tartalmazza:

„1. cikk

Az ABB […], a Brugg […], a Dansk Rørindustri […], a Henss/Isoplus-csoport, [a KE KELIT], az Oy KWH Tech AB, a Løgstør Rør A/S, a Pan-Isovit GmbH, a Sigma Tecnologie di rivestimento Srl és a Tarco […] megsértették a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdését azzal, hogy az indokolásban ismertetett módon és mértékben részt vettek olyan megállapodásokban és összehangolt magatartásban, amely 1990 novembere vagy decembere körül jött létre négy dán gyártó között, amelyet aztán más nemzeti piacokra is kiterjesztettek, amelyhez csatlakozott a Pan-Isovit és a Henss/Isoplus, és amely végül 1994 végén a közös piac egész területére kiterjedő, általános kartell létrehozását eredményezte.

A jogsértés időtartama a következő volt:

az ABB, a Dansk Rør[industri], a Løgstør, a Pan-Isovit […] esetében: többé-kevésbé 1990 november-decemberétől legalább 1996 márciusáig vagy áprilisáig,

a Henss/Isoplus [csoport] esetében: többé-kevésbé 1991 októberétől ugyanaddig az időpontig,

a Brugg esetében: körülbelül 1994 augusztusától ugyanaddig az időpontig,

[a KE KELIT] esetében: többé-kevésbé 1995 januárjától ugyanaddig az időpontig

[…].

A kartell fő jellemzői:

a kvótarendszernek köszönhetően a különböző nemzeti piacoknak, majd az egész európai piacnak a gyártók közötti felosztása,

a nemzeti piacok meghatározott gyártók közötti felosztása, és a többi gyártó kivonulásának megszervezése,

a termékek és az egyes projektek árának rögzítése,

a projekteknek e célra kijelölt gyártók számára történő odaítélése, és az ajánlattételi eljárások manipulálása annak érdekében, hogy az érintett szerződéseket e gyártóknak ítéljék oda,

a kartellnek a kartellben részt nem vevő egyetlen jelentős vállalkozással, a Powerpipe-pal való versennyel szembeni védelme […], olyan összehangolt intézkedések elfogadása és végrehajtása, amelyek e társaságot akadályozzák a kereskedelmi tevékenységében, ártanak a jó üzletmenetének, vagy egész egyszerűen kiszorítják a Powerpipe-ot a piacról.

[…]

3. cikk

Az 1. cikkben meghatározott vállalkozások tekintetében az említett cikkben megállapított jogsértés miatt a következő bírságokat szabták ki:

a) az ABB […] tekintetében a bírság összege: 70 000 000 ECU;

b) a Brugg […] tekintetében a bírság összege: 925 000 ECU;

c) a Dansk Rørindustri […] tekintetében a bírság összege: 1 475 000 ECU;

d) a Henss/Isoplus-csoport tekintetében a bírság összege: 4 950 000 ECU, amelyért egyetemlegesen felelnek a következő vállalkozások:

a HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG,

a HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH Verwaltungsgesellschaft,

az Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH (korábban: Dipl.-Kfm Walter Henss GmbH Rosenheim),

az Isoplus Fernwärmetechnik GmbH, Sondershausen,

az Isoplus Fernwärmetechnik Ges.mbH – stille Gesellschaft,

az Isoplus Fernwärmetechnik Ges.mbH, Hohenberg;

e) [a KE KELIT] tekintetében a bírság összege: 360 000 ECU;

[…]

g) a Løgstør Rør A/S tekintetében a bírság összege: 8 900 000 ECU;

h) a Pan-Isovit GmbH tekintetében a bírság összege: 1 500 000 ECU;

[…].”

III – Az Elsőfokú Bíróság előtti keresetek és a megtámadott ítéletek

30 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához benyújtott keresetlevelekkel a vitatott határozattal megbüntetett tíz vállalkozás közül nyolc – köztük a jelen fellebbezési eljárás hét fellebbezője – keresetet indított az e határozat teljes egészében vagy részben való megsemmisítése, másodlagosan pedig a kiszabott bírság megsemmisítése vagy mérséklése iránt.

31 A Dansk Rørindustri kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság:

megsemmisítette a fent említett határozat 1. cikkét annyiban, amennyiben az megállapította a Dansk Rørindustri jogsértésben való részvételét az 1994 áprilisától augusztusáig terjedő időszakra nézve;

a keresetet ezt meghaladó részében elutasította;

kötelezte a Dansk Rørindustrit a saját költségei és a Bizottságnál felmerült költségek 90%-ának viselésére;

kötelezte a Bizottságot saját költségei 10%-ának viselésére.

32 A HFB és társai kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság:

megsemmisítette a vitatott határozat 3. cikkének d) pontját és 5. cikkének d) pontját, a HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG és a HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH Verwaltungsgesellschaft vonatkozásában;

a keresetet ezt meghaladó részében elutasította;

kötelezte a csoportot alkotó vállalkozásokat a saját költségeik viselésére, ideértve azokat, amelyek az ideiglenes intézkedés iránti eljárással kapcsolatosak, valamint a Bizottságnál felmerült költségek 80%-ának viselésére, ideértve azokat, amelyek az ideiglenes intézkedés iránti eljárással kapcsolatosak;

kötelezte a Bizottságot a saját költségei 20%-ának viselésére, ideértve azokat, amelyek az ideiglenes intézkedés iránti eljárással kapcsolatosak.

33 A KE KELIT kontra Bizottság, az LR AF 1998 kontra Bizottság, a Brugg Rohrsysteme kontra Bizottság és a Lögstör Rör kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítéletekben az Elsőfokú Bíróság:

elutasította a kereseteket;

kötelezte az érintett felpereseket a költségek viselésére.

34 Az ABB Asea Brown Boveri kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság:

65 millió euróra csökkentette a vitatott határozat 3. cikkében az ABB-re kiszabott bírság összegét;

a keresetet ezt meghaladó részében elutasította;

kötelezte a felperest a saját költségeinek, valamint a Bizottságnál felmerült költségek 90%-ának viselésére;

kötelezte a Bizottságot a saját költségei 10%-ának viselésére.

IV – A fellebbezési eljárásban részt vevő felek kérelmei

35 A Dansk Rørindustri azt kéri, hogy a Bíróság:

csökkentse a vitatott határozatban rá kiszabott bírság összegét;

másodlagosan: helyezze hatályon kívül a Dansk Rørindustri kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítéletet, és utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bírósághoz, hogy ez utóbbi újból határozzon a bírság összegéről;

kötelezze a Bizottságot a fent említett fellebbezőnél az Elsőfokú Bíróság és Bíróság előtti eljárásban felmerült költségek viselésére.

36 A Henss/Isoplus-csoport azt kéri, hogy a Bíróság:

helyezze hatályon kívül a HFB és társai kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítéletet, kivéve a rendelkező rész első pontját, továbbá semmisítse meg a vitatott határozatot;

másodlagosan: helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet, kivéve a rendelkező rész első pontját, és utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bírósághoz, hogy ez utóbbi fejezze be az eljárást, és hozzon új ítéletet;

harmadlagosan: helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet a rendelkező rész második pontjában, és csökkentse a bírság összegét, amelyet a vitatott határozatban szabtak ki a csoportba tartozó társaságokra;

kötelezze a Bizottságot e társaságoknak az Elsőfokú Bíróság és Bíróság előtti eljárásban felmerült költségeinek a viselésére.

37 A KE KELIT azt kéri, hogy a Bíróság:

helyezze hatályon kívül a KE KELIT kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítéletet;

másodlagosan: helyezze hatályon kívül a fent említett ítéletet, és újabb vizsgálatra utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bírósághoz;

harmadlagosan: csökkentse a bírság összegét, amelyet a vitatott határozatban szabtak ki rá;

mindenképpen kötelezze a Bizottságot a fent említett fellebbezőnél az Elsőfokú Bíróság és Bíróság előtti eljárásban felmerült költségek viselésére.

38 Az LR A/S azt kéri, hogy a Bíróság:

helyezze hatályon kívül az LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítéletet;

semmisítse meg a vitatott határozatot, amely bírságot szabott ki rá, vagy legalábbis lényegesen csökkentse ez utóbbi összegét, vagy másodlagosan utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bírósághoz;

az EK-Szerződés 184. cikke (jelenleg EK 241. cikk) alapján nyilvánítsa jogellenesnek az iránymutatást;

kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.

39 A Brugg azt kéri, hogy a Bíróság:

helyezze hatályon kívül a Brugg Rohrsysteme kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítéletet, valamint semmisítse meg a vitatott határozat 1. és 3. cikkét;

másodlagosan: csökkentse a bírság összegét, amelyet a fent említett határozattal szabtak ki rá;

mindenképpen a Bizottságot kötelezze a fent említett fellebbezőnél az Elsőfokú Bíróság és a Bíróság előtti eljárásban felmerült költségek viselésére.

40 Az LR GmbH azt kéri, hogy a Bíróság:

helyezze hatályon kívül a Lögstör Rör kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítéletet, és döntsön véglegesen a következőképpen: semmisítse meg a vitatott határozatot annyiban, amennyiben az a fent említett fellebbezőt érinti, vagy másodlagosan: csökkentse a kiszabott bírság összegét, és kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére;

harmadlagosan: helyezze hatályon kívül e megtámadott ítéletet, és utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bírósághoz, hogy az döntsön.

41 Az ABB azt kéri, hogy a Bíróság:

helyezze hatályon kívül az ABB Asea Brown Boveri kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítélet rendelkező részének 2. és 3. pontját;

semmisítse meg a vitatott határozat 3. cikkét annyiban, amennyiben az a fent említett fellebbezőt érinti;

csökkentse még tovább a bírság összegét, amelyet a vitatott határozatban szabtak ki rá;

másodlagosan: utalja vissza az ügyet az Elsőfokú Bírósághoz, hogy az a Bíróság ítéletének megfelelően döntsön;

kötelezze a Bizottságot valamennyi eljárás költségének viselésére, ideértve az ABB-nél a fellebbezési eljárás során felmerült költségeket.

42 A Bizottság valamennyi esetben azt kéri, hogy a Bíróság:

hagyja helyben a megtámadott ítéleteket;

kötelezze a fellebbezőket az eljárás költségeinek viselésére.

V – A megtámadott ítéletek hatályon kívül helyezése érdekében felhozott jogalapok

43 A Dansk Rørindustri a hatályon kívül helyezés érdekében három jogalapot terjeszt elő:

– a 17. rendelet megsértése, valamint az arányosság, illetve az egyenlő bánásmód elvének megsértése annyiban, amennyiben az Elsőfokú Bíróság nem büntette azt a tényt, hogy az e fellebbezőre kiszabott bírság összege nem áll arányban az elkövetett jogsértéssel;

– a 17. rendelet megsértése, valamint és a bizalomvédelem elvének, illetve a visszaható hatály tilalmának megsértése annyiban, amennyiben az Elsőfokú Bíróság nem büntette azt a tényt, hogy az e fellebbezőre kiszabott bírság összegét az iránymutatás elvei alapján rögzítették, amikor ez utóbbiak észrevehetően eltértek a kifogásolt aktus, a kifogásközlés és a meghallgatás időpontjában hatályban lévő elvektől;

– a védelemhez való jog megsértése annyiban, amennyiben az Elsőfokú Bíróság nem büntette azt a tényt, hogy a közigazgatási eljárás során a Dansk Rørindustrinak nem volt lehetősége arra, hogy kifejtse véleményét az iránymutatás által – a Bizottságnak a versenyszabályok megsértéséért kiszabott bírságok tárgyában kialakított gyakorlatába – bevezetett változásokról.

44 A Henss/Isoplus-csoport a hatályon kívül helyezés érdekében hét jogalapot terjeszt elő, amelyek némelyike több részből áll:

– az iránymutatások jogellenessége az alábbiak miatt:

a Bizottság hatáskörének hiánya;

az egyenlő bánásmód elvének megsértése;

a védelemhez való jog megsértése;

a visszaható hatály tilalmának megsértése;

– az iránymutatás alkalmazásával kapcsolatban a meghallgatáshoz való jognak a bírságok összegének megállapítása során történt megsértése;

– a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének a bírságok összegének megállapítása során történt megsértése, az alábbiak miatt:

az engedékenységi közlemény alkalmazásának elmulasztása az érintett társaságok vonatkozásában;

a súlyosító körülmények értékelésekor a védelemhez való jog – mint alapjog – megsértése;

– a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének az érintett társaságok versenyellenes célú találkozón való részvételéből levont következtetések miatti megsértése;

– a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének megsértése amiatt, hogy az érintett társaságokat a Henss/Isoplus-csoportba sorolták, és a jogsértést e csoportnak mint „vállalkozásnak” tulajdonították;

– eljárási hiba amiatt, hogy az Elsőfokú Bíróság megtagadta a tanúk bizonyításfelvétel címén történő kihallgatásának elrendelését, ahogy azt a fellebbező indítványozta;

– eljárási hiba, a megtámadott ítélet és az iratok közötti ellentmondások miatt.

45 A KE KELIT a hatályon kívül helyezés érdekében öt jogalapot terjeszt elő:

– az egyenlő bánásmód és a bizalomvédelem elvének a bírság iránymutatás szerinti meghatározása miatti megsértése;

– az egyenlő bánásmód elvének megsértése a jogsértés időtartamát illetően;

– a visszaható hatály tilalmának megsértése;

– a védelemhez való jog megsértése;

– az indokolási kötelezettség megsértése.

46 Az LR A/S a hatályon kívül helyezés érdekében négy jogalapot terjeszt elő:

– az arányosság és az egyenlő bánásmód elvének, valamint a 17. rendeletnek a bírság túlzott mértéke és megkülönböztető jellege miatti megsértése, másodlagosan: az iránymutatás jogellenessége;

– a bizalomvédelem elvének és a visszaható hatály tilalmának, valamint az EK-Szerződés 190. cikkének (jelenleg EK 253. cikk) megsértése amiatt, hogy a Bizottság helytelenül eltért az együttműködés tárgyában kialakított korábbi gyakorlatától, és visszaható hatállyal alkalmazta az iránymutatást, valamint visszaható hatállyal szigorúbb engedékenységi szabályzatot alkalmazott, de legalábbis az ilyen visszaható hatállyal való alkalmazás indokolásának elmulasztása miatt;

– az érintett fellebbezőre alkalmazandó enyhítő körülmények nem megfelelő figyelembevétele;

– e fellebbező együttműködésének nem megfelelő figyelembevétele.

47 A Brugg a hatályon kívül helyezés érdekében felhozott öt jogalapot terjeszt elő:

– a visszaható hatály tilalmának, a bizalomvédelem és a gondos ügyintézés elvének megsértése amiatt, hogy az iránymutatást alkalmazták a bírság összegének meghatározásához;

– a bizalomvédelem elvének megsértése amiatt, hogy az érintett fellebbező együttműködését követően megváltoztatták a bírságszámítási módszert;

– a védelemhez való jog megsértése amiatt, hogy az iránymutatást a fellebbező meghallgatása nélkül alkalmazták;

– az egyenlő bánásmód elvének megsértése amiatt, hogy nem mérsékelték a Bruggra kiszabott bírság alapösszegét;

– a Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének alkalmazásában elkövetett hiba, az érintett fellebbezőnek a Powerpipe bojkottálásában való részvételét illetően.

48 Az LR GmbH a hatályon kívül helyezés érdekében négy jogalapot terjeszt elő:

– a visszaható hatály tilalmának és a bizalomvédelem elvének az iránymutatás visszaható hatállyal történt alkalmazása miatti megsértése;

– a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének és a közigazgatási eljárás jogszerűségének megsértése amiatt, hogy a Bizottság a mérlegelési jogkörének gyakorlása során megsértette a fent említett rendelkezésben előírt jogkör gyakorlásának korlátait; valamint e jogkör téves gyakorlása amiatt, hogy a jelen esetben ugyanezen rendelkezés alkalmazása során megsértették az arányosság és az egyenlő bánásmód elvét az LR GmbH-val szemben;

– a Szerződés 190. cikke szerinti indokolási kötelezettség megsértése annyiban, amennyiben a vitatott határozat nem tartalmaz az iránymutatás visszaható hatállyal való alkalmazására vonatkozó indokolást;

– a védelemhez való jog megsértése amiatt, hogy a Bizottság nem vette figyelembe a fent említett fellebbezőnek az iránymutatás visszaható hatállyal való alkalmazásával kapcsolatos meghallgatásához való jogát.

49 Az ABB a hatályon kívül helyezés érdekében három jogalapot terjeszt elő:

– az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 44. cikk 1. §‑a c) pontjának és 48. cikke 2. §‑ának megsértése amiatt, hogy az Elsőfokú Bíróság úgy döntött, hogy a válaszhoz mellékelt jogi véleményt – mint elfogadhatatlant –elutasítja;

– a bizalomvédelem elvének megsértése annyiban, amennyiben az érintett fellebbező többek között az engedékenységi közlemény vonatkozásában joggal bízhatott abban, hogy a Bizottság nem tér el önkényesen a bírságszámítás tárgyában kialakított gyakorlatától;

– a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének megsértése amiatt, hogy az Elsőfokú Bíróság helybenhagyta a Bizottság által meghatározott, az ABB által elkövetett jogsértés súlyát, anélkül hogy figyelembe vette volna az ABB-nek az érintett piacon bonyolított forgalmát.

VI – A fellebbezésekről

50 A felek és a főtanácsnok e kérdésben történt meghallgatását követően a jelen ügyeket a közöttük lévő összefüggés miatt az ítélethozatal céljából a Bíróság eljárási szabályzata 43. cikkének megfelelően egyesíteni kell.

A – Az eljárási jogalapokról

51 Először a Henss/Isoplus-csoport, valamint az ABB által felhozott, az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának megsértésére vonatkozó jogalapokat kell tárgyalni.

1. Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 68. cikke (1) §‑ának megsértésére alapított jogalapról, miszerint az Elsőfokú Bíróság elutasította a Henss/Isoplus-csoportnak bizonyos tanúk bizonyításfelvétel címén történő kihallgatására vonatkozó indítványát

52 A hatodik jogalapjával a Henss/Isoplus-csoport azt sérelmezi, hogy az Elsőfokú Bíróság a HFB és társai kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítélet 36–38. pontjában elutasította Boysen, B. Hansen, N. Hansen, Hybschmann, Jespersen és Volandt urak tanúként való kihallgatásának az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 68. cikke 1. §‑ának megfelelő elrendelésére vonatkozó indítványát. E pontok – a csoport szerint – eljárási hibát tartalmaznak.

53 A fent említett ítélet 37. pontjával ellentétben a hat érintett személy kihallgatására irányuló indítvány világosan megemlítette azokat a tényeket, amelyeknek megfelelően a tanúbizonyítást el kellett volna rendelni. A Henss/Isoplus-csoport Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetlevelének 72. pontjában feltüntette, hogy ezt az indítványt annak bizonyítása végett nyújtotta be, hogy a csoport vállalkozásai 1994 októbere előtt nem vettek részt a kartellben.

54 Ezt a jogalapot el kell utasítani.

55 A megtámadott ítéletnek a 34. pontjából következik, hogy az Elsőfokú Bíróság tudomásul vette, hogy azért indítványozták e kihallgatást, hogy „bizonyítsák, hogy a fellebbezők vagy a Henss/Isoplus-csoport 1994 októbere előtt nem vettek részt jogellenes gyakorlatban/intézkedésben vagy más hasonló, a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése értelmében vett magatartásban [...]”.

56 Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 36. pontjában mégis rámutatott arra, hogy az eljárási szabályzata 68. cikke 1. §-ának utolsó albekezdése szerint a fél által előterjesztett, tanúkihallgatásra irányuló indítványnak pontosan meg kell jelölnie, hogy mely tényekre vonatkozóan és milyen okokból szükséges a tanút kihallgatni.

57 Ezen ítélet következő pontjában az Elsőfokú Bíróság rámutatott arra, hogy különösen a keresetlevél 20., 40., 50., 66–71., 94., 96., 125. és 142. pontjában megemlítenek néhány személyt, akik tanúkként léphetnek fel az érintett pontok némelyikében ismertetett tényeket illetően, de a hat személy neve, akiknek az Elsőfokú Bíróság előtti vallomástételét kifejezetten kérték, nem szerepelt e pontokban. Az Elsőfokú Bíróság ezért megállapította, hogy e hat személyt illetően a Henss/Isoplus-csoport valamilyen módon elmulasztotta pontosítani azokat a tényeket, amelyekre hivatkozva a tanúk alapján történő bizonyítást el kellett volna rendelni.

58 Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 38. pontjában megállapította, hogy nem adhatott helyt a tanúkihallgatásra irányuló indítványnak anélkül, hogy megvizsgálta volna, szükséges‑e az említett hat személy kihallgatása.

59 Meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság egyrészt jelentős mennyiségű ténnyel szembesült, amelyekre vonatkozóan a Henss/Isoplus-csoport a keresetében felajánlotta, hogy néhány személy lehetséges kihallgatása útján bizonyítékokat szolgáltat; másrészt az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 68. cikke 1. §-ának megfelelően további hat személy tanúként való kihallgatásának kifejezett – szintén a keresetben megfogalmazott – indítványával szembesült, amely annak bizonyítására irányult, hogy a fent említett csoport érintett vállalkozásai 1994 októbere előtt nem vettek részt a kartellben, mindazonáltal a kereset nem hivatkozott azokra a meghatározott tényekre, amelyekhez a bizonyítékokat felajánlották.

60 A terjedelmes keresetlevél világosságának e ponton fennálló nyilvánvaló hiányával szemben az Elsőfokú Bíróság helyesen úgy ítélte meg, hogy az érintett hat személy kihallgatására irányuló indítvány nem jelölte meg pontosan, hogy mely tényekre vonatkozóan szükséges a tanúkat kihallgatni.

61 A Henss/Isoplus-csoport továbbá előadja, hogy a fent említett hat személyen kívüli személyek kihallgatását nem úgy kellett felfogni, mint a bizonyíték egyszerű felajánlását, hanem mint az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 68. cikkének 1. §‑a szerinti, tanúkihallgatásra irányuló indítványt.

62 Ezzel a kifogással Henss/Isoplus-csoport azt sérelmezi, hogy az Elsőfokú Bíróság e ponton elferdítette a keresetlevele tartalmát.

63 Ez a kifogás megalapozatlan.

64 Ugyanis e keresetlevélből az következik – különösen annak 145. pontjából, amelyre egyébként az érintett fellebbező különösen hivatkozik –, hogy ez utóbbi maga is megkülönböztette az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 44. cikkének 1. §‑a alapján felajánlott bizonyítékait és a bizonyításfelvétel iránti formális indítványát, amely az eljárási szabályzat 68. cikkének 1. §‑a alapján a hat személy tanúként történő kihallgatására irányul. Ennélfogva az elferdítés ezen a ponton nem bizonyított.

65 Másodlagosan a Henss/Isoplus-csoport szerint még ha feltételezzük is, hogy az érintett személyek tanúként való kihallgatására irányuló indítványt nem a fent említett 68. cikk 1. §-ának megfelelően nyújtották be, az Elsőfokú Bíróságnak hivatalból mindenképpen el kellett volna rendelnie a kihallgatást.

66 Mivel a versenyjog alapján kiszabott bírságokat az Egyezmény értelmében „büntető”-nek kell minősíteni, az Elsőfokú Bíróság e rendelkezés (3) bekezdésének és a tisztességes eljáráshoz való jog általános közösségi jogelvének megfelelően mindenképpen köteles idézni és kihallgatni az alperes által név szerint megjelölt mentő tanúkat.

67 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy egyedül az Elsőfokú Bíróság dönthet az előtte folyamatban lévő üggyel kapcsolatban a rendelkezésére álló információk kiegészítésének esetleges szükségességéről (lásd különösen a C‑57/00. P. és C‑61/00. P. sz., Freistaat Sachsen és társai kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑9975. o.] 47. pontját, valamint a C‑136/02. P. sz., Mag Instrument kontra OHIM ügyben 2004. október 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑9165. o.] 76. pontját).

68 Ráadásul – amint arról a Bíróság egy versenyjogi ügyben döntött – még ha a keresetlevélben megfogalmazott, tanúkihallgatásra irányuló indítvány pontosan megjelöli is, hogy mely tényekre vonatkozóan, illetve milyen okokból szükséges a tanút vagy tanúkat kihallgatni, a jogvita tárgyát és a megnevezett tanúk kihallgatásának szükségességét illetően az Elsőfokú Bíróságnak kell értékelnie az indítvány helytállóságát (a C‑185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben 1998. december 17‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑8417. o.] 70. pontja).

69 Az Elsőfokú Bíróság e tekintetben meglévő mérlegelési jogköre nem vitatható a Henss/Isoplus-csoport által hivatkozott, az Egyezmény 6. cikkének (1) bekezdésén alapuló általános közösségi jogelv alapján, amely szerint mindenkinek joga van a tisztességes eljáráshoz, és különösen ugyanezen cikk (3) bekezdésének d) pontjából következő jogelv alapján, amely szerint minden vádlottnak joga van – ugyanolyan feltételekkel, mint a terhelő tanúk esetében – a mentő tanúk idézéséhez és kihallgatásához; ez az alapelv a tisztességes eljáráshoz való jog egyik különös jellemzője.

70 Az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatából következik, hogy ez utóbbi rendelkezés nem ismeri el a vádlottnak a tanúk bíróság elé idézéséhez való feltétlen jogát, és elvileg a nemzeti bíróságnak kell határoznia a tanú idézésének szükségességéről és lehetőségéről (lásd különösen az EJEB 2000. július 27‑i, Pisano kontra Olaszország ítéletének [az Ítéletek és Határozatok Tárában nem tették közzé] 21. §‑át; a 2002. július 2‑i, S.N. kontra Svédország ítéletének [Ítéletek és Határozatok Tára 2002‑V] 43. §‑át és a 2004. május 18‑i, Destrehem kontra Franciaország ítéletének [az Ítéletek és Határozatok Tárában még nem tették közzé] 39. §‑át).

71 Ezen ítélkezési gyakorlat szerint az Egyezmény 6. cikkének (3) bekezdése nem írja elő valamennyi tanú idézését, de a teljes fegyveregyenlőségre törekszik, amely biztosítja, hogy a vitatott eljárás – egészében véve – megfelelő és elegendő lehetőséget nyújtson a vádlottnak arra, hogy a vele kapcsolatban felmerült gyanút vitassa (lásd különösen a fent hivatkozott, Pisano kontra Olaszország ítélet 21. §‑át).

72 A jelen esetben nem vitatott – amint az a HFB és társai kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítélet 21. pontjából következik –, hogy az Elsőfokú Bíróság pervezető intézkedések címén felszólította a Henss/Isoplus-csoportot, hogy válaszoljon az írásbeli kérdésekre, valamint mutasson be bizonyos okiratokat, továbbá az sem vitatott, hogy a felek teljesítették e kéréseket. Ilyen módon az Elsőfokú Bíróság nem vádolható azzal, hogy megsértette a tények megvizsgálására irányuló kötelezettségét (lásd e tekintetben a Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 76. pontját).

73 Meg kell állapítani, hogy a megtámadott ítélet 137–181. pontjában az Elsőfokú Bíróság megvizsgálta az iratokhoz csatolt okiratokat, és megállapította, hogy a Bizottság helyesen állapította meg, hogy a Henss/Isoplus-csoport 1991 októbere és 1994 októbere között részt vett a kartellben.

74 Ebből következik, hogy az érintett fellebbezőnek bőven volt alkalma bizonyítani azt, hogy az őt képező vállalkozások 1994 októbere előtt nem vettek részt a kartellben.

75 Következésképpen – ellentétben e fellebbező állításával – az Elsőfokú Bíróság nem volt köteles hivatalból elrendelni az érintett mentő tanúk kihallgatását.

76 Az előzőekre tekintettel a vizsgált jogalapot el kell utasítani.

2. Az ABB által felhozott, az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 44. cikke 1. §‑a c) pontjának és 48. cikke 2. §‑ának megsértésére alapított jogalapról, miszerint az Elsőfokú Bíróság elutasította a válaszhoz mellékelt jogi vélemény figyelembevételét

77 Az első jogalapjával az ABB azt állítja, hogy mivel az Elsőfokú Bíróság az ABB kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítélet 112–114. pontjában úgy határozott, hogy J. Schwarze professzor jogi véleménye, amelyet mellékeltek az ABB által az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott válaszhoz (a továbbiakban: jogi vélemény) teljes egészében vagy részben nem vehető figyelembe, az Elsőfokú Bíróság megsértette az eljárási szabályzata 44. cikke 1. §‑ának c) pontját és 48. cikkének 2. §‑át.

78 E jogalap első részében az ABB azt sérelmezi, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, mivel a megtámadott ítélet 112. pontjában úgy ítélte meg, hogy az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 48. cikke 2. §‑ának megfelelően a jogi vélemény bemutatása nem fogadható el, mivel ez a vélemény néhány olyan általános elvet tartalmaz, amelyek az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetlevélben fel nem hozott jogalapokat támasztanak alá.

79 Mivel a megtámadott ítélet 115–136. pontja csak a bizalomvédelem elvét tárgyalja, az Elsőfokú Bíróság e tekintetben arra a feltételezésre támaszkodott, hogy a fent említett jogalap csak ezen az elven nyugszik, így a jogi véleményben elemzett összes többi közigazgatási jogi elv új jogalapot képez, és következésképpen az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 48. cikke 2. §‑a értelmében elfogadhatatlan.

80 Márpedig az ABB szerint a jogi vélemény – amely többek között néhány közigazgatási jogi elvre hivatkozik – csak azokat az érveket fejti ki, amelyek megvilágítják a pontos jogi alapot, és főleg a bizalomvédelem elvének tartalmát. Ezek az érvek alapvetően annak bemutatására irányulnak, hogy a bírság összegének megállapítása során a Bizottság mérlegelési jogköre ezen ügy körülményei között korlátozott volt.

81 A jogi vélemény tehát csak a hivatkozott érveket tartalmazza az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetlevélben már felhozott jogalap alátámasztására, de új jogalapot nem.

82 E tekintetben meg kell állapítani, hogy a fent említett jogi vélemény, amely összesen 101 bekezdést tartalmaz, többek között hat közösségi jogi elvet fejt ki, nevezetesen a bizalomvédelem elvét, a közigazgatás önkorlátozásának elvét („self-binding”), az estoppel elvét, a tisztességes közigazgatás elvét, a „venire contra factum proprium” elvét és a tisztességes eljáráshoz való jogot, valamint a védelemhez való jog védelmét.

83 A jogi vélemény 19. bekezdéséből következik, hogy ezeket az elveket megvizsgálták annak bizonyítása végett, hogy a közösségi jog tartalmaz‑e olyan szabályokat, amelyek a Bizottság versenyjog területén történő bírságkiszabására vonatkozó mérlegelési jogkörét korlátozzák, és amelyek megakadályozzák, hogy a Bizottság megváltoztassa a bírságok összegének meghatározása tárgyában kialakított gyakorlatát, és alkalmazza az új gyakorlatot olyan esetben, mint a jelenlegi.

84 A vélemény 43. bekezdése közli, hogy ezen elvek mindegyike – eltérő szempontból és esetleg különböző mértékben – korlátozhatja a Bizottság fent említett mérlegelési jogkörét.

85 A jogi vélemény 44–96. pontja valamennyi fent említett elvet külön elemezte, és alkalmazta a jelen esetre.

86 A vélemény 97–101. pontja azt a következtetést vonta le, hogy a Bizottság mérlegelési jogköre a jelen esetben ténylegesen korlátozott e tekintetben, így a Bizottság nem térhetett el a korábbi gyakorlatától.

87 A vélemény 98. pontja közli, hogy ezek az elvek – amennyiben kötelező jellegűek – hasonlóak.

88 A jogi vélemény szerkezetéből és tartalmából következik, hogy bár van bizonyos egyezés az e véleményben előadott közigazgatási jogi elvek és a keresetlevélben felhozott jogalapok között, a vélemény egyértelműen nem korlátozódik azoknak az érveknek az ismertetésére, amelyek megvilágítják vagy részletezik a bizalomvédelemre vonatkozó jogalapot, amint azt az ABB állítja, hanem önálló elvek kifejtéséből áll, amelyek célja annak bemutatása, hogy a jelen esetben a Bizottság nem térhetett el a bírság összegének meghatározása tárgyában kialakított korábbi gyakorlatától. E tekintetben meg kell állapítani, hogy a bizalomvédelem elve csupán a hat kifejtett elv egyikét képezi.

89 Következésképpen – amint azt a Bizottság állítja – a jogi vélemény megfogalmazásából következik, hogy a vélemény először az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott keresetlevélben fel nem hozott elvekre kívánt hivatkozni.

90 Az előzőekre tekintettel az ABB által felhozott első jogalap első részét el kell utasítani.

91 Az első jogalap második részében a fellebbező azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, mivel az ABB kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítélet 113. pontjában úgy ítélte meg, hogy a jogi vélemény teljes egészében vagy részben nem vehető figyelembe, mivel az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 44. cikke 1. §-ának c) pontja értelmében a keresetlevélnek tartalmaznia kell a jogvita tárgyát és a hivatkozott jogalapok összefoglalását.

92 Az ABB szerint Elsőfokú Bíróság nem állapított meg semmilyen olyan hiányosságot a keresetlevélben vagy a válaszban, amely igazolná a fent említett rendelkezés alkalmazását. Következésképpen helytelenül határozott úgy, hogy az ABB a jogi véleményre való általános utalással akarta pótolni az elégtelen jogalapját. Továbbá nincs arra alap, hogy analógia útján hivatkozzanak az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának fent említett rendelkezésére, amint azt Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 113. pontjában tette.

93 E tekintetben fel kell vázolni az Elsőfokú Bíróság által az ABB kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítélet 113. pontjában követett okfejtést.

94 Az Elsőfokú Bíróság rámutatott arra, hogy az eljárási szabályzata 44. cikke 1. §‑ának c) pontjából következik, hogy azoknak a jogi vagy ténybeli elemeknek, amelyeken a kereset alapul, legalább összefoglaló jelleggel magából a keresetlevél szövegéből kell következniük, és nem elég tehát, hogy a keresetlevélben utaljanak a keresetlevélhez csatolt mellékletben szereplő ilyen elemre.

95 Az Elsőfokú Bíróság többek között hivatkozott a Bíróságnak a Bizottság azon kötelezettségére vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlatára, hogy az EK 226. cikk alapján benyújtott egész keresetlevelében jelölje meg azokat a pontos kifogásokat, amelyekről a Bíróságnak határoznia kell, valamint legalább összefoglaló jelleggel azokat a jogi vagy ténybeli elemeket, amelyeken ezek a kifogások alapulnak.

96 E tekintetben ténylegesen ezen ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a Bizottság nem tesz eleget ennek a kötelezettségnek, ha a kifogásai csak a felszólító levélben és az indokolással ellátott véleményben hivatkozott indokolásra való egyszerű utalásként vagy a keresetlevél jogi háttérnek szánt részében szerepelnek a keresetlevélben (e tekintetben lásd különösen a C‑52/90. sz., Bizottság kontra Dánia ügyben 1992. március 31‑én hozott ítélet [EBHT 1992., I‑2187. o.] 17. és 18. pontját; a C‑375/95. sz., Bizottság kontra Görögország ügyben 1997. október 23‑án hozott ítélet [EBHT 1997., I‑5981. o.] 35. pontját, valamint a C‑202/99. sz., Bizottság kontra Olaszország ügyben 2001. november 29‑én hozott ítélet [EBHT 2001., I‑9319. o.] 20. és 21. pontját).

97 Az Elsőfokú Bíróság arra is rámutatott, hogy nem neki kell a mellékletekben megkeresnie és azonosítania azokat a jogalapokat, amelyeket a kereset alapját képezhetik; mivel e mellékleteknek tisztán bizonyító és kisegítő szerepük van.

98 Ezen elemekre figyelemmel az Elsőfokú Bíróság úgy határozott, hogy ennek megfelelően – tekintettel arra, hogy a jogi vélemény egy részét nem lehet tekintetbe venni – bizonyára nem neki kell megkeresni és azonosítani a véleményben azokat a részleteket, amelyeket olyan mellékletként lehet figyelembe venni, amelyek az egyes pontokon alátámasztják és kiegészítik az ABB beadványát.

99 A megelőző indokolásra tekintettel e következtetést úgy kell tekinteni, hogy a mellékletek tisztán bizonyító és kisegítő szerepe azt jelenti – amennyiben a jogi vélemény tartalmazza az új és ennélfogva elfogadhatatlan jogalapokon kívül azokat a jogi elemeket, amelyekre néhány, a keresetlevélben foglalt jogalap támaszkodik –, hogy az ilyen elemeket fel kell tüntetni annak a válasznak a szövegében, amelyhez e véleményt csatolták, vagy ezeknek az elemeknek legalább kellően azonosíthatónak kell lenniük a válaszban.

100 Megállapítva e szempontokat, és úgy ítélvén, hogy a jelen esetben ezek nem állnak fenn, az Elsőfokú Bíróság semmiképp nem alkalmazta tévesen a jogot.

101 Ráadásul az Elsőfokú Bíróság e tekintetben nem ferdítette el a hozzá benyújtott válasz tartalmát. Meg kell ugyanis állapítani, hogy a fent említett beadvány 31. pontja a jogi véleményre való általános utalásra korlátozódik. Továbbá az ABB által felhozott azon tény, hogy a beadvány bizonyos pontjaiban – lábjegyzet formájában – utalásokat tartalmaz a jogi vélemény néhány részletére, nem olyan jellegű, amely megkérdőjelezi azt a következtetést, amelyre az Elsőfokú Bíróság e ponton jutott.

102 Ilyen körülmények között a vizsgált jogalapot el kell utasítani.

B – A jogsértés betudhatóságára vonatkozó érdemi jogalapokról

103 Másodszor meg kell vizsgálni a Henss/Isoplus-csoport és a Brugg által felhozott érdemi jogalapokat, amelyek szerint e fellebbezők vitatják a megtámadott ítéleteket, amelyek azon jogsértés betudhatóságára vonatkozó ponton érintik őket, amelyet a vitatott határozatban felróttak nekik, és amelyet az Elsőfokú Bíróság megerősített.

1. A Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének megsértése alapított jogalapról, miszerint néhány vállalkozást a Henss/Isoplus-csoportba soroltak, és a rendelkezés értelmében a jogsértést e csoportnak mint „vállalkozásnak” tulajdonították

104 Ötödik jogalapjával a Henss/Isoplus-csoport azt sérelmezi, hogy az Elsőfokú Bíróság a HFB és társai kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítélet 54–68. pontjában úgy ítélte meg, hogy a Bizottság a vitatott határozatban helyesen sorolt néhány vállalkozást a Henss/Isoplus-csoportba, és helyesen tulajdonította a jogsértést e csoportnak.

105 Az érintett fellebbező először is azt állítja, hogy a megtámadott ítélet 66. pontjában az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, mivel elutasította azt az érvét, amely szerint a Szerződés versenyre vonatkozó rendelkezései értelmében a vállalkozásnak szükségszerűen jogi személyiséggel kell rendelkeznie.

106 Márpedig ez sem a „Henss/Isoplus”-csoport esetében – feltételezve, hogy gazdasági egységet képez –, sem Henss úr – mint e megtámadott ítélet szerint az említett csoporthoz tartozó különböző vállalkozásokat irányító személy – esetében nem áll fenn.

107 A Henss/Isoplus-csoport hangsúlyozza, hogy a feltevése az Európai Gazdasági Térségről szóló, 1992. május 2‑i megállapodáshoz csatolt 22. jegyzőkönyv 1. cikkén alapul (HL 1994. L 1., 3. o.), amelyből az következik, hogy a „vállalkozás”-nak a Szerződés versenyjogi rendelkezései értelmében vett fogalma magában foglalja az összes olyan személyt (a német változatban „Rechtssubjekt”), aki kereskedelmi vagy gazdasági jellegű tevékenységet végez.

108 Ezt különösen megerősíti a Bíróságnak az ESZAK-Szerződés versenyjogi rendelkezéseire vonatkozó ítélkezési gyakorlata (a 17/61. és 20/61. sz., Klöckner-Werke és Hoesch kontra Főhatóság egyesített ügyekben 1962. július 13‑án hozott ítélet [EBHT 1962., 617. o.] és a 19/61. sz., Mannesmann kontra Főhatóság ügyben 1962. július 13‑án hozott ítélet [EBHT 1962., 675. o.]).

109 Egyéb – többek között az Elsőfokú Bíróság által e megtámadott ítélet 66. pontjában hivatkozott – ítéletekben a Bíróság még nem döntötte el végérvényesen hogy a versenyjogi értelemben vett vállalkozásnak való minősítés minden körülmények között megköveteli‑e, hogy az érintett jogalany jogi személyiséggel rendelkezzék (a 48/69. sz., ICI kontra Bizottság ügyben 1972. július 14‑én hozott ítélet [EBHT 1972., 619. o.]; a 6/72. sz., Europemballage és Continental Can kontra Bizottság ügyben 1973. február 21‑én hozott ítélet [EBHT 1973., 215. o.]; a 170/83. sz., Hydrotherm ügyben 1984. július 12‑én hozott ítélet [EBHT 1984., 2999. o.] és a C‑41/90. sz., Höfner és Elser ügyben 1991. április 23‑án hozott ítélet [EBHT 1991., I‑1979. o.]).

110 Még ha igaz is a fellebbező állítása, miszerint a saját jogi személyiséggel rendelkező vállalkozás által elkövetett jogsértés az anyavállalatnak tudható be – vagyis egy holdingtársaságnak, amikor ez utóbbi irányítja a vállalkozást, és ennélfogva ugyanarról a gazdasági egységről van szó – (lásd különösen az ICI kontra Bizottság, valamint az Europemballage és Continental Can kontra Bizottság ügyekben hozott, fent hivatkozott ítéleteket), ez azt feltételezi, hogy az irányító jogalany maga is jogi személy.

111 Márpedig természetes személyt – mint a jelen esetben Henss urat – nem lehet pusztán tagsági vagy részvényesi minősége miatt a Szerződés 85. cikkének (1) bekezdése értelmében vett vállalkozásnak minősíteni. Következésképpen ez az ítélkezési gyakorlat ebben az esetben nem helytálló.

112 E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a vállalkozás fogalma – versenyjogi összefüggésben – valamennyi jogalanyt magában foglalja, aki gazdasági tevékenységet folytat, a jogalany jogállásától és finanszírozásának módjától függetlenül (lásd különösen a C‑309/99. sz., Wouters és társai ügyben 2002. február 19‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑1577. o.] 46. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

113 Ezen ítélkezési gyakorlatból világosan következik, hogy a vállalkozásnak a Szerződés versenyjogra vonatkozó rendelkezéseinek értelmében vett fogalma nem követeli meg, hogy az érintett gazdasági egység jogi személyiséggel rendelkezzék. A Henss/Isoplus-csoport állításával ellentétben nem olyan értelmezésről van szó, amely az olyan esetekre korlátozódik, amelyekben a Bíróság ítéletet hozott – mint például a Hydrotherm vagy a Höfner és Elser ügyben hozott, fent hivatkozott ítéletek –, hanem általános értelmezésről.

114 Az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás 22. jegyzőkönyve 1. cikkének német változatából vett érv és különösen az abban szereplő „jogalany” fogalma nem teszi lehetővé ennek az értelmezésnek a megkérdőjelezését.

115 A „jogalany” fogalma nem feltétlenül zárja ki a természetes személyeket. Mindenesetre ez a fogalom hiányzik a többi nyelvi változatból, amelyben csak a „személy” fordul elő.

116 Ezt követően a Henss/Isoplus-csoport azt állítja, hogy azok a vállalkozások, amelyek sem a tőke, sem a társasági jog szempontjából nem kapcsolódnak egymáshoz, és amelyek ennélfogva nem függenek az irányító vállalkozástól, csupán a természetes személyek – amelyek nem vállalkozások – közötti esetleges kapcsolat megléte miatt nem válnak csoporttá.

117 E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a vállalkozás versenyellenes magatartásáért meg lehet állapítani valamely másik vállalkozás felelősségét, amikor a vállalkozás nem önálló módon határozza meg saját piaci magatartását, hanem lényegében ez utóbbi utasításait követi, különösen az őket összekötő gazdasági és jogi kapcsolatokra tekintettel (lásd különösen a C‑294/98. P. sz., Metsä-Serla és társai kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítélet [EBHT 2000., I‑10065. o.] 27. pontját).

118 Az a körülmény, hogy a két különböző kereskedelmi társaság jegyzett tőkéje ugyanazé a személyé, illetve ugyanazé a családé, önmagában nem elegendő annak bizonyításához, hogy e két társaság gazdasági egységet képez, és ez a közösségi versenyjog értelmében azt eredményezi, hogy az egyik cselekményei a másiknak tudhatók be, valamint hogy az első kötelezhető a másik bírságának megfizetésére (a C‑196/99. P. sz., Aristrain kontra Bizottság ügyben 2003. október 2‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑11005. o.] 99. pontja).

119 Mindenesetre a jelen esetben az Elsőfokú Bíróság nem csupán abból a tényből vezette le a Henss/Isoplus-csoport által képezett gazdasági egység létezését, hogy az érintett vállalkozásokat jegyzett tőkéjük szempontjából egyetlen személy – a jelen esetben Henss úr – irányítja.

120 A HFB és társai kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítélet 55–64. pontjából következik, hogy azon elemek alapján, amelyek igazolják, hogy az érintett társaságokat Henss úr irányítja, így – azon túl, hogy a társasági részesedés egészét vagy közel egészét közvetve vagy közvetlenül Henss úr vagy felesége birtokolja – az, hogy e társaságok igazgatási szerveiben a kulcsszerepeket Henss úr látja el, valamint az a tény, hogy az igazgatók klubjának ülésein ő képviselte a különböző vállalkozásokat – amint az ezen ítélet 20. pontjában szerepel –, és hogy ez utóbbiak kartellenként csak egy kvótát kaptak, az Elsőfokú Bíróság megállapította a fent említett gazdasági egység létezését.

121 A Henss/Isoplus-csoport végül másodlagosan azt állítja, hogy különböző vállalkozások, amelyeket a Bizottság csoportosított, nem ugyanahhoz a gazdasági egységhez tartoznak, mivel nem fosztották meg őket önállóságuktól, és nem függenek külső utasításoktól. Ezzel az érvvel a fellebbező azt állítja, hogy az érintett vállalkozások nem álltak semmilyen módon Henss de facto irányítása alatt.

122 E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy az olyan szempontok, mint amelyeket az Elsőfokú Bíróság a HFB kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítélet 56–64. pontjában megállapított, és amelyek a gazdasági egységet akarják alátámasztani, ténybeli megállapításon alapulnak, amelyeket nem lehet a fellebbezés keretében megvitatni, kivéve az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett releváns tények vagy a bizonyítékok elferdítése esetében, illetve olyankor, amikor az Elsőfokú Bíróság megállapításainak tárgyi tévedései az iratokhoz csatolt okiratokból következnek (lásd e tekintetben a Metsä-Serla és társai kontra Bizottság ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 37. pontját, és a Mag Instrument kontra OHMI ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 39. és 76. pontját).

123 Ami a megtámadott ítélet 57. pontját illeti, az Elsőfokú Bíróság nem határozott úgy – amint azt a Henss/Isoplus-csoport állítja –, hogy a tárgyidőszak, tehát a Bizottság által megállapított jogsértési időtartam alatt, nevezetesen 1991 októberétől 1996 március/áprilisáig Henss az Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH-nak nem csupán az igazgatója, hanem a részvényese is volt. Ezen a ponton nincs semmilyen ellentmondás az iratokkal, így a fent említett fellebbező által felhozott eljárási hibát – mint a hetedik jogalapja részét – el kell utasítani.

124 E megtámadott ítélet 58. pontját illetően az Elsőfokú Bíróság nem határozott úgy – mint azt a fellebbező állítja –, hogy a tárgyidőszak alatt Henss úr az Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH részvényeinek többségét megbízott közvetítőn keresztül birtokolta, de soha nem gyakorolta az igazgatói teendőket.

125 Meg kell tehát állapítani, hogy a megtámadott ítélet 57. és 58. pontjának sajátos kritikája egyáltalán nem támasztja alá a releváns tények vagy bizonyítékok Elsőfokú Bíróság által történt bármiféle elferdítését, és nem igazolja az Elsőfokú Bíróság által tett, az iratokhoz csatolt okiratokból következő megállapítások tárgyi tévedéseit.

126 Ami az Isoplus Fernwärmetechnik GmbH-t illeti, a Henss/Isoplus-csoport azt állítja, hogy Henss úr és a Papsdorf házaspár soha nem voltak igazgatók, és hogy a tárgyidőszak alatt e társaság részesedését többen birtokolták: az Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH a saját nevében egy harmadik személy javára, a Papsdorf házaspár a nevezett társaság közvetítése útján, amely megbízottként járt el egy harmadik személy javára, valamint egyéb természetes személyek szintén az említett megbízó közvetítése útján egy harmadik személy javára.

127 Ezek a tények megegyeznek az Elsőfokú Bíróság által e megtámadott ítélet 59. pontjában megállapított tényekkel, így a releváns tények és bizonyítékok elferdítése nem bizonyított e ponton. Egyébként az Elsőfokú Bíróság megállapításainak semmiféle tárgyi tévedése nem következik az iratokhoz csatolt okiratokból.

128 A Henss/Isoplus-csoport szerint e tényekből az következik, hogy az Isoplus Fernwärmetechnik GmbH mind Henss úr, mind a Papsdorf házaspár befolyásán kívül esett.

129 Ez a kifogás nem fogadható el, mivel felveti azt a kérdést, hogy a jelen esetben valóban fennálltak‑e a gazdasági egység létezésének körülményei. Ugyanis a tények értékelésén alapuló vizsgálat, mint olyan, nem vitatható a fellebbezés keretében (lásd a Metsä-Serla és társai kontra Bizottság ügyben hozott, fent hivatkozott ítélet 30. pontját).

130 Ilyen körülmények között nem kifogásolható, hogy az Elsőfokú Bíróság a ténybeli adatok összességének átfogó és elvileg független értékelése alapján határozott úgy, hogy a Henss/Isoplus-csoportot alkotó különböző vállalkozásokat úgy kell tekinteni, mint amelyek egyetlen gazdasági egységhez tartoznak.

131 Következésképpen e jogalapot el kell utasítani.

2. A Szerződés 85. cikke (1) bekezdésének megsértésére alapított jogalapokról miszerint a versenyszabályok megsértését a versenyellenes célú találkozón való részvételük miatt a Henss/Isoplus-csoportnak és a Bruggnak tulajdonították

132 A Henss/Isoplus-csoport a negyedik jogalapjával, a Brugg pedig az ötödik jogalapjával azt sérelmezi – mindegyik a rá vonatkozó részben –, hogy az Elsőfokú Bíróság a HFB és társai kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítélet 223–227. pontjában, illetve a Brugg kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítélet 52–66. pontjában úgy ítélte meg, hogy a vitatott határozatban a Bizottság helyesen tulajdonította nekik a jogsértést vagy annak egy részét, mert részt vettek a versenyellenes célú találkozón.

133 A Henss/Isoplus-csoport vitatja, hogy Henss úrnak a versenyellenes célú találkozón való, 1994 októbere előtti részvétele igazolja azt a következtetést, hogy ezt a csoportot úgy kell tekinteni, mint amely részt vett az 1991 októberétől 1994 októberéig terjedő időszakban tartott találkozók eredményeként létrejött kartellben.

134 A Brugg azt állítja, hogy az 1995. március 24‑i találkozón való részvételéből – amelyen a Powerpipe bojkottálását tárgyalták meg – az Elsőfokú Bíróság tévesen vezette le a fent említett bojkottálásban való tényleges részvételének bizonyítékát.

135 A Henss/Isoplus-csoport analógia útján arra az ítélkezési gyakorlatra támaszkodik, amely szerint a Bizottság visszautasíthatja a bizonyos iratokba való betekintést, annak okán, hogy az erőfölényben lévő vállalkozás megtorló intézkedéseket fogadhat el a Bizottság intézkedéseivel együttműködő vállalkozás ellen (a Bíróság C‑310/93. P. sz., BPB Industries és British Gypsum kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., I‑865. o.] 26. és 27. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑65/89. sz., BPB Industries és British Gypsum kontra Bizottság ügyben 1993. április 1‑jén hozott ítéletének [EBHT 1993., II‑389. o.] 33. pontja).

136 A fellebbező szerint ebből következik, még ha a gazdaságilag gyenge vállalkozások nem határolódnak is el nyilvánosan azoknak a találkozóknak a tartalmától, amelyek célja nyilvánvalóan versenyellenes, és amelyekre az erőfölényben lévő vagy a gazdaságilag náluk erősebb vállalkozás hívja meg őket, e vállalkozások mentesülnek a jogellenes kartellben való részvétel felelőssége alól, ha nem hajtják végre az e találkozókon hozott döntéseket.

137 Ebben az esetben a Henss/Isoplus-csoport nem jelentette azoknak a találkozóknak a tartalmát, amelyeken jelen volt, többek között az erőfölényben lévő ABB‑nek és a csoportnál jóval erősebb LR A/S‑nek a kartellben való részvétele miatt.

138 Mindenesetre a Henss/Isoplus-csoport nem hajtotta végre a találkozókon hozott döntéseket, ami kimutatható az előszigetelt csövek piacára jellemző árak 1991 októbere és 1994 októbere közötti folyamatos csökkenésével.

139 A Brugg hangsúlyozza, hogy az érintett termékek egyszerű kereskedőjeként nem volt képes bojkott végrehajtására.

140 Ráadásul a Brugg kontra Bizottság ügyben hozott, később megtámadott ítélet 62. pontjában az Elsőfokú Bíróság helytelenül vélte úgy, hogy amennyiben a Powerpipe a Brugg közvetlen versenytársa a német piacon, ez utóbbinak érdekében állt a kartell többi résztvevője által a Powerpipe-pal szemben alkalmazott bármilyen bojkottintézkedés.

141 Az Elsőfokú Bíróság azonban helyesen elutasította e kifogásokat.

142 Az állandó ítélkezési gyakorlat szer