T‑67/00., T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz. egyesített ügyek

JFE Engineering Corp. és társai

kontra

az Európai Közösségek Bizottsága

„Kartellek – Varrat nélküli acélcsövek és csővezetékek piaca – EFTA – A Bizottság hatásköre – Jogsértés – Bírság”

Az Elsőfokú Bíróság ítélete (második tanács), 2004. július 8.

Az ítélet összefoglalása

1. Megsemmisítés iránti kereset – A közösségi bíróság hatásköre – Közösségi intézmény határozata címzettjének új címzettel való helyettesítése – A kijelölt címzett megszűnésének vagy halálának hiányában való kizártság

(EK 229. cikk és EK 230. cikk, (4) bekezdés)

2. Megsemmisítés iránti kereset – A megtámadott jogi aktus természetes vagy jogi személy címzettje által indított kereset – A kereset harmadik személyre való átszállása – Megengedhetetlenség

(EK 229. cikk és EK 230. cikk, (4) bekezdés)

3. Verseny – Közösségi szabályok – Jogsértések – Betudhatóság – A jogsértés idején a vállalkozást működtető természetes vagy jogi személy – A felelősségnek a működtetést átvevő másik személy részéről történő átvállalása – Megengedhetőség – Terjedelem

4. Közösségi jog – Elvek – Alapvető jogok – Ártatlanság vélelme – Versenyfelügyeleti eljárás – Alkalmazhatóság

5. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – Bizonyítási mód – Bizonyítékok csoportjának igénybevétele – Az egyenként vizsgált bizonyítékok bizonyító erejének megkövetelt szintje

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

6. Verseny – Közigazgatási eljárás – Versenykorlátozó megállapodás megkötésében megnyilvánuló jogsértést megállapító bizottsági határozat – Okirati bizonyítékokon alapuló határozat – A jogsértés megtörténtét vitató vállalkozások bizonyítási kötelezettsége

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

7. Verseny – Kartellek – Vállalkozások közötti megállapodások – Versenytorzítás – Értékelési szempontok – Versenykorlátozó cél – Megfelelő megállapítás

(EK 81. cikk, (1) bekezdés, c) pont)

8. Verseny – Kartellek – Vállalkozások közötti megállapodások – A Bizottságnak a jogsértés vonatkozásában fennálló bizonyítási terhe – Korlátok

(EK 81. cikk, (1) bekezdés, c) pont)

9. Verseny – Kartellek – Vállalkozások közötti megállapodások – Bizonyíték – A vállalkozásnak a Bizottság tájékoztatáskérésére adott válasza – A vállalkozásnak más vállalkozások által vitatott nyilatkozata – Ügyészség előtt tett tanúvallomás – Bizonyító erő – Értékelés

(17. tanácsi rendelet, 11. cikk)

10. Verseny – Kartellek – Vállalkozások közötti megállapodások – A jogsértés bizonyítéka – A Bizottság által, forrásának felfedése nélkül bemutatott dokumentum – Megengedhetőség

11. Verseny – Kartellek – Vállalkozások versenyellenes célú találkozóin való részvétel – A meghozott döntésektől való elhatárolódás hiányában az ezen döntésekből eredő kartellben való részvételre következtetést engedő körülmény

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

12. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – Együtt vizsgálandó bizonyítékok – A jogsértéssel érintett termékek fajtái meghatározása pontosságának megkövetelt szintje

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

13. Eljárás – Bizonyíték – Bizonyítási teher – Kivételes esetben a felperesről az alperesre történő áthárítás – A Bizottság képtelensége arra, hogy meghatározza általa harmadik állammal kötött megállapodás megszűnésének pontos időpontját

14. Verseny – Kartellek – Egységes jogsértést megvalósító megállapodások és összehangolt magatartások – Vállalkozások, amelyek terhére egységes megállapodásban való részvételben megnyilvánuló jogsértés róható – Szempontok

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

15. Verseny – Kartellek – A tagállamok közötti kereskedelem érintettsége – Szempontok

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

16. Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem

(EK 253. cikk)

17. Megsemmisítés iránti kereset – Jogalapok – A védelemhez való jog megsértése – Egyénhez kötődő jogellenesség, amely természeténél fogva kizárja a bíróság által hivatalból történő vizsgálatot

(EK 230. cikk; az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata, 48. cikk, 2. §)

18. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – A kifogásközléssel nem egyező határozat – A védelemhez való jog megsértése – Feltétel – A vállalkozásnak a végső soron megállapított kifogással szembeni védekezésre való képtelensége

(17. tanácsi rendelet, 19. cikk (1) bekezdés)

19. Verseny – Közigazgatási eljárás – Kifogásközlés – Szükséges tartalom

(17. tanácsi rendelet, 19. cikk (1) bekezdés)

20. Verseny – Közigazgatási eljárás – A Bizottságnak, illetve az Európai Szabadkereskedelmi Társulás Felügyeleti Hatóságának a hatásköre – Egyablakos ügyintézés elve – Eljárás megindítása egyidejűleg az EK-Szerződés és az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás rendelkezései alapján – Megengedhetőség – Feltétel – A feltételezett jogsértés megállapítására és szankcionálására hatáskörrel rendelkező hatóság meghatározásának e szakaszban fennálló lehetetlensége

(EK 81. cikk; EGT-megállapodás, 56. és 109. cikk; 17. tanácsi rendelet)

21. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – A bírság alóli mentesítés vagy a bírság csökkentése a megvádolt vállalkozás együttműködése miatt – Az egyenlő bánásmód elvének tiszteletben tartása

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

22. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A vállalkozás együttműködése a közigazgatási eljárás során – Fogalom – A kért információk puszta átadása a jogsértés megtörténtének elismerése nélkül – Kizártság

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

23. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

24. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – A Bizottságnak fenntartott mérlegelési jogkör – Korlátok – A bizottsági iránymutatás betartása – A közösségi jog szabályainak és általános elveinek betartása

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

25. Verseny – Bírság – Összeg – A Bizottság mérlegelési jogköre – Bírósági felülvizsgálat – Korlátlan felülvizsgálati jogkör – A gyakorlás feltétele – Terjedelem

(EK 229. cikk; 17. tanácsi rendelet, 17. cikk)

1. Valamely természetes személy halála vagy jogi személy megszűnése esetén annak egyetemes jogutódja mint a közösségi intézmény jogi aktusának címzettje szükségképpen teljes joggal jogelődjének helyébe lép, és így folytathatja a jogelőd által indított megsemmisítés iránti keresetet.

Másfelől azonban a közösségi bíróság a szankciókkal kapcsolatban nem rendelkezik hatáskörrel arra – sem az EK 230. cikk szerinti megsemmisítés iránti kereset keretében, sem az EK 229. cikk szerinti korlátlan felülvizsgálati jogköre gyakorlásakor –, hogy módosítsa valamely közösségi intézmény határozatát a címzettnek más természetes vagy jogi személyre való kicserélésével, ha a címzett még létezik. E hatáskör a priori a kérdéses határozatot elfogadó intézményé. Következésképpen azután, hogy a hatáskörrel rendelkező intézmény elfogadta a határozatot, és ezzel meghatározta azt a személyt, akinek a határozatot címezi, nem az Elsőfokú Bíróság feladata, hogy az utóbbi személyt helyettesítse valamely másik személlyel.

(vö. 46–47. pont)

2. Valamely jogi aktus címzettjeként valamely személy által annak érdekében indított kereset, hogy jogait gyakorolja az EK 230. cikk szerinti megsemmisítés, és/vagy az EK 229. cikk szerinti megváltoztatás iránti kereset keretében, nem szállhat át olyan személyre, aki nem címzettje a jogi aktusnak. Ha az ilyen átszállás megengedhető lenne, eltérő minőségben indították volna a keresetet, mint amelyben azt állítólag folytatják. Az ilyen átszállás a jogi aktus címzettje és a jogi aktus címzettjeként eljáró személy különbözőségéhez is vezetne.

(vö. 48. pont)

3. Az a személy, aki valamely vállalkozás működtetéséért felelőssé válik, a Bizottság előtti közigazgatási eljárás alatt – ilyen értelmű nyilatkozat útján – átvállalhatja a felelősséget olyan magatartásokért, amelyekért valójában az azokkal vádolt más személy felelős, még akkor is, ha a jogsértésért való felelősség elvileg a kérdéses vállalkozást a jogsértés elkövetésekor vezető jogi vagy természetes személyre hárulna. Mindazonáltal az ilyen nyilatkozat nem eredményezheti a bizottsági határozat címzettje személyének megváltozását, ha a határozatot már elfogadták, vagy e határozat megsemmisítése iránti kereset felperese személyének megváltozását, ha a keresetet már megindították.

(vö. 50. pont)

4. Az ártatlanság vélelme, amely különösen az emberi jogokról szóló európai egyezmény 6. cikkének (2) bekezdésén alapul, és amely az Európai Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően – amelyet az Egységes Európai Okmány preambuluma, az Európai Unióról szóló szerződés 6. cikkének (2) bekezdése és az Európai Unió alapjogi chartája 47. cikke is megerősít – a közösségi jogrendszer által védett alapvető szabadságok egyike. Tekintettel a kérdéses jogsértés természetére és a hozzá kapcsolódó szankciók súlyosságára és természetére, az ártatlanság vélelme többek között irányadó a vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok megsértésével kapcsolatos eljárásokra, amelyek pénzbüntetés vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezethetnek.

Ebből következik, hogy ha kétség áll fenn, azt a jogsértést megállapító határozat címzettjeként szereplő vállalkozás javára kell értelmezni. A bíró így nem ítélkezhet úgy, hogy a Bizottság – erre irányuló kötelezettsége lévén – a kérdéses jogsértés fennállását a jogilag megkövetelt módon állapította meg, ha kétsége van ezzel kapcsolatban.

(vö. 173., 177–178. pont)

5. Versenyjogi szempontból a Bizottságnak pontos és ellentmondásmentes bizonyítékot kell szolgáltatnia azon szilárd meggyőződésének alátámasztására, hogy az általa megállapított jogsértés megtörtént.

A Bizottság által előterjesztett minden egyes bizonyítéknak azonban nem szükséges eleget tennie e feltételeknek a jogsértés összes elemét tekintve. Elegendő, ha az intézmény által felhozott bizonyítékok a maguk teljességében értékelve megfelelnek e követelménynek. Ennélfogva az a tény, hogy valamely dokumentum más bizonyítékokban említett tényeknek csak egy részére hivatkozik, nem elegendő ahhoz, hogy a Bizottság köteles legyen kizárni e dokumentumot a terhelő bizonyítékok köréből.

(vö. 179–180., 238., 263. pont)

6. Mivel a Bizottság okirati bizonyítékokra hivatkozik a szankcionálni kívánt jogsértés – azaz az EK 81. cikk (1) bekezdésének c) pontja alapján tiltott versenykorlátozó célú megállapodás megkötése – bizonyítása érdekében, az érintett vállalkozások nem vitathatják eredményesen a jogsértés megtörténtét annak bemutatásával, hogy a hivatkozott bizonyítékok nem elegendőek a jogellenes megállapodás létezésének igazolására. Nem védekezhetnek azzal, hogy a megállapodás megkötése nem állt üzleti érdekükben, vagy hogy a piacon ténylegesen tanúsított magatartásuk másként is magyarázható, mint a versenykorlátozó megállapodás létezésével.

(vö. 181–187. pont)

7. Mivel a Bizottság feladata az EK 81. cikk (1) bekezdése megsértésének szankcionálása, és az EK 81. cikk (1) bekezdésének c) pontja kifejezetten említi „a piacokat vagy a beszerzési forrásokat felosztó” megállapodásokat, amelyeket az EK 81. cikk (1) bekezdése tilt, ezért a jogsértés megállapításához elegendő, ha igazolja azt, hogy valamely olyan vállalkozások közötti megállapodás, amely hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre, célja vagy hatása egy vagy több termék közösségi piacának felosztása.

(vö. 202. pont)

8. Jóllehet szükségszerűen a Bizottság feladata, hogy amikor szankcionálni kívánja az EK 81. cikk (1) bekezdése c) pontjának megsértését, bizonyítsa a jogellenes piacfelosztó megállapodás megkötését, túlzás lenne elvárni, hogy bizonyítékot szolgáltasson e cél elérésének konkrét módjáról is. A jogsértésért felelős vállalkozásnak ugyanis túl könnyű lenne kibújni a büntetés alól, ha hivatkozhatna arra, hogy a jogellenes megállapodás működésével kapcsolatban előterjesztett információk homályosak olyan helyzetben, amikor a megállapodás létezése és versenyellenes célja mindazonáltal kellőképpen igazolt. A vállalkozások ilyen helyzetben képesek megvédeni magukat, ha észrevételt tehetnek a Bizottság által ellenük előterjesztett minden bizonyítékra nézve.

(vö. 203., 317. pont)

9. A Bizottságnak a 17. rendelet 11. cikke szerinti információkérésére valamely vállalkozás nevében adott válaszok nagyobb súlyúak, mint a vállalkozás munkavállalójától származók, bármi is legyen az utóbbi személyes tapasztalata vagy véleménye.

Ezzel szemben egyetlen, a kartellben való részvétellel vádolt vállalkozás vallomása, amelynek pontosságát több más, hasonlóan vádolt vállalkozás vitatja, nem tekinthető az utóbbiak által elkövetett jogsértés megfelelő bizonyítékának, ha más bizonyíték azt nem támasztja alá.

Másfelől viszont általában különösen megbízható bizonyítéknak kell tekinteni azt a nyilatkozatot, amely az azt tevő érdekei ellen irányul. Ha a dokumentumok észrevételezésére felkért személy jogsértés elkövetését ismeri be, és így a kérdéses dokumentumokból közvetlenül kikövetkeztethető tényeken túli körülményeket vall be, ez eleve azt jelzi, hogy e személy elhatározta az igazság elmondását, ennek ellenkezőjére utaló különleges körülmények hiányában.

Végül, bár az ügyész előtt tett vallomásoknak nincs olyan értékük, mintha a bíróság előtt eskü alatt tették volna, az ügyész vizsgálati jogköréből eredő kényszer, és a hamis tanúvallomás kedvezőtlen büntetőjogi következményei miatt az ilyen vallomást megbízhatóbbnak kell tekinteni, mint valamely egyszerű nyilatkozatot.

(vö. 205., 211–212., 219., 296., 312. pont)

10. A közösségi jogban érvényesülő elv a bizonyítékok szabad értékelésének elve, és az egyetlen fontos tényező, amelyet meg kell vizsgálni, a bizonyítékok hitelessége. Ezenkívül szükség lehet arra, hogy a Bizottság védje informátorainak névtelenségét, és önmagában e névtelenség alapján nem lehet a Bizottságot arra kötelezni, hogy ne használja fel a birtokában lévő bizonyítékokat.

(vö. 273. pont)

11. Amennyiben valamely vállalkozás részt vesz vállalkozások közti versenyellenes célú találkozókon, és nem határolódik el nyilvánosan azok tartalmától, ezáltal a többi résztvevő előtt azt a benyomást kelti, hogy a találkozók eredményével egyetért, és azokhoz igazodni fog, ezt a kérdéses kartellben való részvételként lehet értékelni.

(vö. 327. pont)

12. Amennyiben a megállapodást szankcionáló határozat annak teljességét nézve bemutatja a megállapodás egy bizonyos termékre való alkalmazását, és megemlíti az ennek alapjául szolgáló bizonyítékokat, az a tény, hogy e határozat nem tartalmaz pontos és kimerítő listát a jogsértés által érintett termékek fajtáiról, önmagában nem elegendő a határozat megsemmisítéséhez. Ha ez nem így lenne, a vállalkozás kibújhatna a büntetés alól annak ellenére, hogy a Bizottság bizonyossággal megállapította a jogsértés elkövetését, ha nem bizonyított, hogy a szóban forgó vállalkozás által értékesített hasonló termékek közül pontosan melyekre vonatkozik a jogsértés.

(vö. 336. pont)

13. Bár általában a felperes nem háríthatja át a bizonyítási terhet az alperesre olyan körülményekre hivatkozva, amelyeket nem tud igazolni, a jelen ügyben a bizonyítási teher fogalma nem alkalmazható a Bizottság javára a harmadik országok és a Bizottság által képviselt Közösség között megkötött önkorlátozási szerződések megszűnésének időpontját illetően, amikor a Bizottság úgy döntött, hogy nem állapítja meg a versenyjog megsértésére arra az időszakra, míg e szerződések hatályban voltak. A Bizottság megmagyarázhatatlan képtelensége arra, hogy bizonyítékot szolgáltasson olyan körülményről, amely őt közvetlenül érinti, megfosztja ugyanis az Elsőfokú Bíróságot attól, hogy a tények megfelelő ismeretében hozhasson ítéletet a megállapodások megszűnésének ideje vonatkozásában, és ellentétes lenne a gondos igazságszolgáltatás elvével, ha a Bizottság képtelenségének következményeit a megtámadott határozat címzettjeinek kellene viselnie, akiknek − az alperes intézménnyel ellentétben − nem állt módjukban szolgáltatni a hiányzó bizonyítékot.

(vö. 342–344. pont)

14. Valamely vállalkozást akkor is felelősnek lehet tekinteni a teljes kartell miatt, ha bizonyított, hogy a kartellnek közvetlenül csak egy vagy néhány alkotó elemében vett részt, amennyiben egyfelől tudott vagy tudnia kellett volna, hogy az az összejátszás, amelyben közreműködött, különösen több évig rendszeresen szervezett találkozók révén, olyan átfogó rendszerbe illeszkedett bele, amelynek célja a versenyfeltételek torzítása volt, és amennyiben másfelől ezen átfogó rendszer magában foglalta a kartell összes alkotó elemét.

Hasonlóképpen, ha különböző vállalkozások eltérő szerepet játszottak a közös cél elérése érdekében, ez nem változtat a versenyellenes cél, és így a jogsértés fennállásán, ha minden vállalkozás a saját szintjén hozzájárult e közös cél eléréséhez.

(vö. 370. pont)

15. Megállapodás, döntés vagy összehangolt magatartás akkor lehet hatással a tagállamok közötti kereskedelemre, ha jogi vagy ténybeli objektív tényezők egy csoportja alapján kellő mértékű valószínűséggel előre látható az, hogy az közvetlen vagy közvetett, tényleges vagy potenciális hatást gyakorolhat a tagállamok közötti kereskedelem szerkezetére. Ebből az következik, hogy a Bizottságnak nem kell igazolnia a kereskedelemre gyakorolt hatás tényleges fennállását, mert a potenciális hatás is elegendő. Mindenesetre fontos, hogy e tényleges vagy potenciális hatás nem lehet jelentéktelen.

(vö. 392. pont)

16. Valamely aktus indokolásának kötelezettsége nem foglalhatja magában azt a kötelezettséget, hogy az azt elfogadó intézménynek indokolnia kelljen, miért nem fogadott el harmadik feleknek címzett hasonló aktusokat.

(vö. 414. pont)

17. A védelemhez való jog megsértése, amely természetét nézve egyénhez kötődő jogsértés, nem minősül lényeges eljárási szabály megsértésének, és ezért azt nem kell hivatalból vizsgálni. Következésképpen az eljárási szabályzat 48. cikkének 2 §-a alapján az ilyen jogalapot elfogadhatatlanként el kell utasítani, ha azt ez egyik fél először válaszában hozta fel.

(vö. 425. pont)

18. A védelemhez való jog csak akkor sérül, ha a végleges határozat olyan kifogást tartalmaz, amely a kifogásközlésben nincs kifejtve olyan módon, hogy az alapján a határozat címzettjei meg tudják magukat védeni.

Ebből következik, hogy a Bizottság elvileg nem támadható azért, hogy a végső határozat hatálya szűkebb, mint az azt megelőző kifogásközlés, mivel a Bizottságnak meg kell hallgatnia a címzetteket, és esetleg figyelembe vennie az általuk a kifogásokra válaszul tett észrevételeket, pontosan a védelemhez való joguk tiszteletben tartása érdekében.

(vö. 429–430. pont)

19. A Bizottság kötelezettsége a kifogásközlési szakaszban arra korlátozódik, hogy rögzítse kifogásait, és világosan leírja a tényeket, amelyekre támaszkodott, valamint azok értékelését, hogy a címzettek kellőképpen meg tudják védeni magukat. A Bizottság nem köteles leírni a tényekből, dokumentumokból és jogi érvekből levont következtetéseit.

(vö. 453. pont)

20. Az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodás, különösen annak 56. és 109. cikke olyan „egyablakos ügyintézési rendszert” vezet be a versenyszabályok alkalmazására, amely a vizsgálati szakasztól kezdve irányadó, és amelynél fogva mindkét hatóság köteles megszüntetni az eljárást és átadni az aktáját a másiknak, ha úgy látja, hogy az a hatóság rendelkezik hatáskörrel.

Azonban az „egyablakos rendszer” nem alkalmazható a vizsgálat kezdetétől, ha ebben a szakaszban még nem lehet megállapítani, melyik hatóság rendelkezik hatáskörrel, különben ha az Európai Szabadkereskedelmi Társulás (EFTA) Felügyeleti Hatósága foglalkozik az üggyel, de később bebizonyosodik, hogy a Bizottságnak van hatásköre, sérülne azon elv, amely szerint az EGT-Megállapodás előírásai nem foszthatják meg a Bizottságot a Közösség tagállamai közötti kereskedelmet érintő versenyellenes magatartás kivizsgálására vonatkozó hatáskörétől.

Így tehát nem lehet kifogásolni, hogy a Bizottság az EK 81. cikkre, a 17. rendeletre, az EGT 53. cikkre, illetve az EFTA Felügyeleti Hatóságnak a Bizottság számára elküldendő segítségnyújtás iránti kérésre engedélyt adó határozatára mint együttes jogalapra hivatkozva indít vizsgálatot az adott ágazatban, ha a megindításkor nem tudhatja biztosan, hogy melyik a helyes jogalap, és az e kérdésre adandó válasz éppen a vizsgálat eredményétől függ.

(vö. 489–490., 492. pont)

21. Amennyiben a vállalkozások – a közigazgatási eljárás ugyanazon szakaszában és hasonló körülmények között –hasonló információt szolgáltatnak a Bizottságnak a terhükre rótt tényekkel kapcsolatban, az általuk nyújtott együttműködést összehasonlíthatónak kell tekinteni, és ennek következtében a vállalkozásokat a kiszabott bírság összegének meghatározásakor egyenlő elbánásban kell részesíteni.

(vö. 501., 573. pont)

22. Az együttműködés alapján nyújtott bírságcsökkentés igazolásához a vállalkozásnak magatartásával elő kell segítenie a Bizottság feladatát, amely a közösségi versenyszabályok megsértésének megállapításából és a szankció kiszabásából áll.

Nem könnyíti meg jelentősen a Bizottság feladatát az a vállalkozás, amely pusztán azokat a ténybeli információkat adta át, amelyeket a Bizottság kért tőle, és amelyek hasznossága csak abból ered, hogy bizonyos mértékig alátámasztanak más nyilatkozatokat, amelyek már korábban a Bizottság birtokában voltak, és elutasította azok minden olyan értelmezését, amelyből megállapítható lett volna részéről a jogsértés elkövetése, és a közigazgatási eljárás során nem tájékoztatta a Bizottságot a tények valóságának elismeréséről, pedig az Elsőfokú Bíróság előtt továbbra is vitatta azokat.

(vö. 499., 503–505. pont)

23. Valamely vállalkozásra a versenyjog megsértése miatt kiszabott bírság összegének arányosnak kell lennie a jogsértéssel, annak egészét tekintve, különös tekintettel annak súlyára.

A jogsértés súlyát számos tényező figyelembevételével kell értékelni, amelyek jellege és jelentősége a kérdéses jogsértés típusa és egyedi körülményei szerint változik.

(vö. 532. pont)

24. Jóllehet a Bizottság a bírság összegének meghatározására nézve mérlegelési jogkörrel rendelkezik, nem térhet el a saját maga számára rögzített szabályoktól, és szükségképpen tekintetbe kell vennie a bírságkiszabási iránymutatást, különösen az iránymutatás szerinti kötelező elemeket. Mivel a bírságkiszabási iránymutatás nem teszi számára kötelezővé adott tényezők rendszeres figyelembevételét, meghatározhatja az ilyen célból tekintetbe veendő tényezőket, és ezáltal lehetővé teszi, hogy értékelését az egyedi ügyhöz igazítsa. Értékelését mindenesetre a közösségi jog betartásával kell végrehajtania, amely nemcsak a Szerződés rendelkezéseit, hanem általános elveket is tartalmaz.

(vö. 537., 553., 572. pont)

25. Abban az esetben, ha valamely vállalkozás, amely keresetet indított a Bizottság azon határozata ellen, amely a közösségi versenyjog megsértése miatt büntetést szab ki rá, keresetében azt kéri, hogy a közösségi bíróság a kiszabott bírság összegének csökkentése esetére vonatkozóan is gyakorolja korlátlan felülvizsgálati jogkörét, az Elsőfokú Bíróság a teljes tényállásra tekintettel jogosult a megtámadott jogi aktus módosítására a kiszabott bírság összegének megváltoztatása végett, még ha a jogi aktust nem is semmisíti meg. A közösségi bíróságra a 17. rendelet 17. cikke által az EK 229. cikkel összhangban ruházott korlátlan felülvizsgálati jogkör adott esetben kifejezetten magában foglalja a kirótt bírság megemelésének lehetőségét.

A Bizottság meghatalmazottjai, hivatali feljebbvalójuk ellentétes kifejezett utasítása hiányában jogszerűen indítványt tehetnek a közösségi bíróságnak arra, hogy az korlátlan felülvizsgálati jogkörét gyakorolva növelje meg a Bizottság tagjai által meghatározott bírság összegét. Az a puszta tény ugyanis, hogy a Bizottság meghatalmazottja kéri a közösségi bíróságot a rendelkezésére álló jogkör gyakorlására, és olyan érveket terjeszt elő, amelyek adott esetben igazolhatják ezt az intézkedést, nem jelentheti azt, hogy e meghatalmazott a Bizottság tagjai helyett jár el.

(vö. 575., 577. pont)

AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)

2004. július 8. ( )

„Kartellek – Varrat nélküli acélcsövek és csővezetékek piaca – EFTA – A Bizottság hatásköre – Jogsértés – Bírság”

A T‑67/00., T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz. egyesített ügyekben,

a JFE Engineering Corp., korábban NKK Corp. (Tokió [Japán], képviselik: kezdetben M. Smith és C. Maguire solicitors, később A. Vandencasteele és V. Dehin ügyvédek, valamint A.‑L. Marmagioli solicitor, kézbesítési cím: Luxembourg)

felperes a T‑67/00. sz. ügyben,

a Nippon Steel Corp. ( Tokió, képviselik: J.‑F. Bellis és K. Van Hove ügyvédek, kézbesítési cím: Luxembourg)

felperes a T‑68/00. sz. ügyben,

a JFE Steel Corp., korábban Kawasaki Steel Corp. (Tokió, képviseli: A. Vandencasteele ügyvéd, kézbesítési cím: Luxembourg)

felperes a T‑71/00. sz. ügyben,

a Sumitomo Metal Industries Ltd (Tokió, képviselik: C. Vajda QC, G. Sproul és F. Weitzman solicitors, kézbesítési cím: Luxembourg)

felperes a T‑78/00. sz. ügyben,

az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: M. Erhart és A. Whelan, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: N. Khan barrister, kézbesítési cím: Luxembourg)

alperes ellen

támogatja:

az EFTA Felügyeleti Hatósága (képviselik: D. Sif Tynes és P. Bjørgan, meghatalmazotti minőségben)

beavatkozó a T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz. ügyben,

az EK‑Szerződés 81. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/E‑1/35.860‑B „varrat nélküli acélcsövek”-ügy) 1999. december 8-án hozott 2003/382/EK bizottsági határozat (HL 2003. L 140., 1. o.) megsemmisítése, vagy másodlagosan a felperesekre kiszabott bírság mérséklése iránt benyújtott keresete tárgyában

AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (második tanács),

tagjai: N. J. Forwood elnök, J. Pirrung és A. W. H. Meij bírák,

hivatalvezető: J. Plingers tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2003. március 19., 20. és 21-i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

Tényállás és eljárás

1 A jelen eljárás tárgya az EK‑Szerződés 81. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/E‑1/35.860‑B „varrat nélküli acélcsövek”-ügy) 1999. december 8-án hozott 2003/382/EK bizottsági határozat (HL 2003. L 140., 1. o., a továbbiakban: a megtámadott határozat).

2 A Bizottság a megtámadott határozatot nyolc vállalkozásnak címezte, amelyek varrat nélküli acélcsöveket gyártanak (a továbbiakban: a megtámadott határozat címzettjei). A vállalkozások közül négy európai (a továbbiakban: az európai termelők vagy a közösségi termelők): a Mannesmannröhren-Werke AG (a továbbiakban: Mannesmann), a Vallourec SA, a Corus UK Ltd (korábban British Steel plc, később British Steel Ltd, a továbbiakban: Corus) és a Dalmine SpA. A négy további címzett japán (a továbbiakban: a japán termelők vagy a japán felperesek): az NKK Corp., a Nippon Steel Corp. (a továbbiakban: Nippon), a Kawasaki Steel Corp. és a Sumitomo Metal Industries Ltd (a továbbiakban: Sumitomo).

A – Közigazgatási eljárás

3 Az Európai Szabadkereskedelmi Társulás (EFTA) Felügyeleti Hatósága 1994. november 17-i határozatával az Európai Gazdasági Térségről szóló Megállapodás – amelyet az Európai Közösségek, azok tagállamai, valamint az Osztrák Köztársaság, a Finn Köztársaság, az Izlandi Köztársaság, a Liechtensteini Hercegség, a Norvég Királyság, a Svéd Királyság és a Svájci Államszövetség között az Európai Gazdasági Térségről létrejött megállapodás megkötéséről szóló, 1993. december 13-i 94/1/ESZAK, EK tanácsi és bizottsági határozat hagyott jóvá (HL 1994. L 1., 1. o., a továbbiakban: EGT-megállapodás) – 23. jegyzőkönyve 8. cikkének (3) bekezdése alapján eljárva, felhatalmazta a versenyügyekért felelős tagját arra, hogy felkérje a Bizottságot a norvég olajiparban fúráskor és szállításkor használt szénacél csöveket érintő lehetséges versenyellenes magatartásra vonatkozó vizsgálat lefolytatására a Közösségen belül.

4 A Bizottság 1994. november 25-i, közzé nem tett határozatával vizsgálatot indított (IV/35.304 ügy, a továbbiakban: az 1994. november 25-i határozat, másolatát lásd a Bizottság aktájának 3. oldalán), amelyet a Szerződés [81.] és [82.] cikke végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6-i 17. tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o.) 14. cikke (3) bekezdésének és az EFTA Felügyeleti Hatóság 1994. november 17-i határozatának kettős jogalapjára hivatkozva fogadtak el. A vizsgálat tárgya az EFTA Felügyeleti Hatóság 1994. november 17-i határozatában leírt magatartás volt, amennyiben az nem kizárólag az EGT-megállapodás 53. cikkét (a továbbiakban: EGT 53. cikk), hanem az EK 81. cikket is sérti. A Bizottság 1994. november 25-i határozatának másolatát nyolc vállalkozásnak küldte meg, így a Mannesmann-nak, a Corus-nak, a Vallourec-nek és a Sumitomo csoporthoz tartozó Sumitomo Deutschland GmbH-nak. A fent említett határozat alapján a Bizottság tisztviselői és a tagállami versenyhatóságok képviselői 1994. december 1-jén és 2-án vizsgálatot végeztek a vállalkozásoknál.

5 Az EFTA Felügyeleti Hatóság 1995. december 6-i határozatával megállapította, hogy az előtte lévő ügy az EGT-megállapodás 56. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében az EK‑Bizottság hatáskörébe tartozik, mivel az jelentős hatással van a Közösség tagállamai közötti kereskedelemre. Ezért úgy döntött, hogy átadja az ügyet a Bizottságnak az EGT-megállapodás 23. jegyzőkönyve 10. cikkének (3) bekezdése alapján. Ettől a naptól számítva a Bizottság új számmal jelölte meg az ügyet (IV/E‑1/35.860).

6 1996 szeptembere és 1997 decembere között a Bizottság további vizsgálatokat folytatott le a 17. rendelet 14. cikkének (2) bekezdése alapján a Vallourec, a Dalmine és a Mannesmann vállalkozásoknál. A Vallourec vállalkozásnál 1996. szeptember 17-én folytatott vizsgálatot, amely során a Vallourec Oil & Gas elnöke nyilatkozatot tett (a továbbiakban: Pierre Verluca 1996. szeptember 17-i nyilatkozata, másolatát lásd a Bizottság aktájának 6356. oldalán), amelyre a Bizottság a megtámadott határozatot alapozta. Ezt követően a Bizottság a 17. rendelet 11. cikke alapján információkérő levelet küldött a megtámadott határozat összes címzettjének, valamint bizonyos más vállalkozásoknak.

7 Mivel a Dalmine és az argentin Siderca SAIC (a továbbiakban: Siderca), illetve a Techint Group megtagadta bizonyos információk szolgáltatását, a Bizottság 1997. október 6-én határozatot intézett hozzájuk a 17. rendelet 11. cikkének (5) bekezdése értelmében [C(1997) 3036, IV/35.860 acélcsövek-ügy, nem tették közzé]. A Siderca és a Dalmine keresetet indított az Elsőfokú Bíróság előtt a határozat megsemmisítése iránt. Az Elsőfokú Bíróság a T‑596/97. sz., Dalmine kontra Bizottság ügyben 1998. június 24-én hozott végzésében (EBHT 1998., II‑2383. o.) nyilvánvalóan elfogadhatatlannak minősítette a Dalmine keresetét, míg a Siderca megsemmisítés iránti keresetét a T‑8/98. sz., Siderca kontra Bizottság ügyben 1998. június 7-én hozott végzésével (az EBHT-ban nem tették közzé) törölte, miután a Siderca elállt keresetétől.

8 A Mannesmann szintén megtagadta a Bizottság által kért bizonyos információk szolgáltatását. Bár 1998. május 15-i határozatával a Bizottság információk szolgáltatását követelte a 17. rendelet 11. cikkének (5) bekezdése értelmében [C(1998) 1204, IV/35.860 „acélcsövek”-ügy, nem tették közzé], a Mannesmann továbbra is megtagadta azt. A Mannesmann ugyancsak keresetet indított az Elsőfokú Bíróság előtt a határozat ellen. Az Elsőfokú Bíróság a T‑112/98. sz., Mannesmannröhren-Werke kontra Bizottság ügyben 2001. február 20-án hozott ítéletével (EBHT 2001., II‑729. o.) a határozatot részben megsemmisítette, és a keresetet ezt meghaladó részében elutasította.

9 1999 januárjában a Bizottság elfogadott két kifogásközlést, amelyek közül az egyik a hegesztett acélcsövekkel, a másik a varrat nélküli acélcsövekkel volt kapcsolatos. Ezzel az ügyet kettéosztotta, a hegesztett acélcsövekre vonatkozó IV/E‑1/35.860‑A ügyre és a varrat nélküli acélcsövekre vonatkozó IV/E‑1/35.860‑B ügyre.

10 A varrat nélküli acélcsövekre vonatkozó ügyben a Bizottság elküldte a kifogásközlést a megtámadott határozat nyolc címzettjének, valamint a Sidercának és a mexikói Tubos de Acero de México SA-nak. 1999. február 11-e és április 20-a között a vállalkozások betekinthettek a Bizottság által az ügyben összeállított aktába. Ezen túlmenően a Bizottság az 1999. május 11-i leveleivel megküldte a vizsgálatokkal kapcsolatos, 1994. novemberi határozatok másolatát azoknak a vállalkozásoknak, amelyek e határozatnak nem voltak címzettjei, és emiatt azokról nem szereztek tudomást.

11 Miután a két kifogásközlés címzettjei benyújtották írásbeli észrevételeiket, a Bizottság meghallgatta őket, 1999. június 9-én a hegesztett, 1999. június 10-én a varrat nélküli acélcsövekre vonatkozó ügyben. 1999 júliusában a Bizottság tájékoztatta a hegesztett acélcsövekre vonatkozó IV/E‑1/35.860‑A ügyben a kifogásközlés címzettjeit, hogy nem folytatja tovább az e termékekkel kapcsolatos eljárást. A IV/E‑1/35.860‑B ügyben viszont folytatta az eljárást.

12 E körülmények között fogadta el a Bizottság 1999. december 8-án a megtámadott határozatot.

B – Érintett termékek

13 A IV/E‑1/35.860‑B ügyben érintett termékek az olaj- és gáziparban használt varrat nélküli acélcsövek, amelyeknek két fő csoportja van.

14 Az első csoportba a fúrócsövek tartoznak, amelyet általában „Oil Country Tubular Goods”-nak vagy „OCTG”-nek neveznek. Menet nélküli (sima végű) vagy menetes változatban árulják őket. A menet arra szolgál, hogy az OCTG csöveket egymáshoz lehessen csatlakoztatni. Az American Petroleum Institute (API) szabványainak megfelelően (e csövek megnevezése a továbbiakban: szabvány menetes OCTG csövek), vagy speciális, általában szabadalmaztatott eljárással gyárthatók. Az utóbbi esetben a menet vagy „illesztés” „kiváló minőségű” vagy „kiváló” (e módszer szerint gyártott csövek elnevezése a továbbiakban: kiváló minőségű menetes OCTG csövek).

15 A második termékcsoportba az olaj vagy gáz szállítására szolgáló, varrat nélküli acél csővezetékek tartoznak („line pipe”), amelyek között megkülönböztethetők a szabvány gyártási előírások alapján készült és a meghatározott projektek kivitelezésére gyártott csővezetékek (a továbbiakban: egyedileg gyártott csővezetékek).

C – A megtámadott bizottsági határozatban megállapított jogsértések

16 A megtámadott határozatban a Bizottság egyrészt úgy vélte, hogy a határozat nyolc címzettje megállapodást kötött többek között egymás nemzeti piacának tiszteletben tartása céljából (a megtámadott határozat 62-67. preambulumbekezdése). A megállapodás szerint minden egyes vállalkozás kötelezte magát arra, hogy nem ad el szabvány menetes OCTG csövet vagy egyedileg gyártott csővezetéket a megállapodás többi felének nemzeti piacán. A megállapodást a közösségi és a japán gyártók közötti „Európa-Japán klub” nevű találkozókon kötötték. A nemzeti piacok tiszteletben tartásának elvét az „alapszabályok” („Fundamentals”) névvel illették. A Bizottság azt is megállapította, hogy a klub tagjai az alapszabályokat ténylegesen tiszteletben tartották, és hogy ennek következtében a megállapodásnak a közös piacon versenykorlátozó hatása volt (a megtámadott határozat 68. preambulumbekezdése).

17 A Bizottság úgy vélte, hogy a megállapodásra vonatkozik az EK 81. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalom (a megtámadott határozat 109. preambulumbekezdése). Következésképpen a Bizottság a megtámadott határozat 1. cikkében megállapította, hogy megsértették az EK 81. cikk (1) bekezdését, és az érintett nyolc vállalkozásra bírságot szabott ki.

18 A jogsértés időtartamával kapcsolatban a Bizottság úgy vélte, hogy bár az Európa-Japán klub először 1977-ben gyűlt össze (a megtámadott határozat 55. preambulumbekezdése), a bírságkiszabás céljára az 1990-es évet kell a jogsértés kezdő időpontjának tekinteni, mivel 1977 és 1990 között az Európai Közösség és Japán megállapodásokat kötött az export önkéntes korlátozásáról (a megtámadott határozat 108. preambulumbekezdése, a továbbiakban: önkorlátozási szerződések). A Bizottság szerint a jogsértés 1995-ben megszűnt (a megtámadott határozat 96-97. preambulumbekezdése).

19 A megtámadott határozat nyolc címzettjére kiszabott bírság összegének meghatározása céljából a Bizottság a jogsértést különösen súlyosnak minősítette azon az alapon, hogy a megállapodást a nemzeti piacok tiszteletben tartása céljából kötötték, és így az egységes piac megfelelő működését veszélyeztette. A Bizottság azonban azt is megállapította, hogy a négy érintett tagállamban a varrat nélküli acélcsöveknek a címzett vállalkozások általi értékesítése évente csak kb. 73 millió eurót tett ki. Következésképpen a jogsértés súlyára tekintettel kiszabott bírság összegét a nyolc vállalkozásra nézve 10-10 millió euróban állapította meg. Mivel mind nagyméretű vállalkozások voltak, a Bizottság úgy vélte, hogy nem kell különbséget tenni a kiszabott összegek között (a megtámadott határozat 162-163. és 165. preambulumbekezdése).

20 Mivel a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a jogsértés közepes időtartamú volt, az egyes vállalkozásokra kiszabott bírság alapösszegének rögzítése végett a jogsértésben való részvétel minden egyes éve után 10%-kal megnövelte a jogsértés súlya alapján megállapított bírságösszeget (a megtámadott határozat 166. preambulumbekezdése). A Bizottság azonban enyhítő körülmény címén az alapösszeget 10%-kal csökkentette arra tekintettel, hogy az acélcsőágazat már régóta válságban volt, és 1991-től az ágazat helyzete romlott (a megtámadott határozat 168-169. preambulumbekezdése). Végül a Bizottság a kartell ügyek esetében a pénzbírságok alóli mentességről és a pénzbírságok csökkentéséről szóló, 96/C 207/04 bizottsági közlemény (HL 1996. C 207., 4. o., a továbbiakban: engedékenységi közlemény) D.2. pontjával összhangban a Vallourec-re kiszabott bírságot 40%-kal, a Dalmine-ra kiszabott bírságot pedig 20%-kal csökkentette annak figyelembevétele érdekében, hogy a közigazgatási eljárás során a két vállalkozás együttműködött a Bizottsággal (a megtámadott határozat 170-173. preambulumbekezdése).

21 Az előbbi két pontban leírt számításokat követően az egyes vállalkozásokra kiszabott bírság összegét a megtámadott határozat 4. cikke jelöli meg (lásd lent a 33. pontban).

22 A megtámadott határozat 2. cikkében a Bizottság másrészt azt állapította meg, hogy a közösségi gyártók között létrejött, a sima végű csöveknek a brit piacon történő értékesítésével kapcsolatos szerződések jogsértést valósítanak meg (a megtámadott határozat 116. preambulumbekezdése). Ennek ellenére e jogsértésre nézve nem szabott ki további bírságot, mivel e szerződések végső soron csak a nemzeti piacok tiszteletben tartására irányuló azon elv végrehajtásának módját képezték, amelyben az Európa-Japán klub keretei között megállapodtak (a megtámadott határozat 164. preambulumbekezdése).

D – A Bizottság által a megtámadott határozatban megállapított lényeges tények

23 Az Európa-Japán klub 1977-től kezdve tartott üléseket, körülbelül évente kétszer, 1994-ig (a megtámadott határozat 60. preambulumbekezdése). A Bizottság többek között azt állapította meg, hogy Pierre Verluca 1996. szeptember 17-i nyilatkozata szerint ilyen találkozót tartottak 1992. április 14-én Firenzében, 1992. október 23-án Tokióban, 1993. május 19-én Párizsban, 1993. november 5-én Tokióban és 1994. március 16-án Cannes-ban. A Bizottság továbbá arra hivatkozott, hogy a Vallourec „Tájékoztató az Európai-Japán klub kapcsán” című, 1991. november 4-i feljegyzése (a továbbiakban: tájékoztató, másolatát lásd a Bizottság aktájának 4350. oldalán) és az „1990. július 24-i találkozó a British Steellel” című 1990. július 24-i feljegyzése (a továbbiakban: 1990. július 24-i találkozóról szóló feljegyzés, másolatát lásd a Bizottság aktájának 15586. oldalán), arra utalnak, hogy az Európa-Japán klub 1989-ben és 1991-ben is összeült.

24 Az Európa-Japán klubban született megállapodás három részből állt: az első a nemzeti piacokra vonatkozó alapszabályok (leírását lásd fent a 16. pontban), amelyek a megtámadott határozat 1. cikkében megállapított jogsértést valósítják meg; a második árak rögzítése a pályázati felhívásokra és minimum árak rögzítése a „különleges piacokra” („special markets”) nézve; a harmadik rész pedig a világpiac többi részének (Kanada és az Amerikai Egyesült Államok kivételével) felosztása „piacfelosztási kulcsok” útján („sharing keys”) (a megtámadott határozat 61. preambulumbekezdése). A Bizottság az alapszabályok létezésére vonatkozó következtetését a megtámadott határozat 62-67. preambulumbekezdésében felsorolt dokumentumokra és a 68. preambulumbekezdésben foglalt táblázatra alapozta. Ebből a táblázatból kitűnik, hogy a nemzeti gyártók részesedése nagyon magas volt az OCTG csöveknek és a csővezetékeknek a megtámadott határozat címzettjei által Japánban és a négy közösségi gyártó saját hazai piacán megvalósított értékesítésében. A Bizottság ebből arra következtetett, hogy a megállapodás felei egészében véve ténylegesen tiszteletben tartották a nemzeti piacokat. Ami a megállapodás másik két részét illeti, a Bizottság az ezekre vonatkozó bizonyítékokat a megtámadott határozat 70-77. preambulumbekezdésében adja elő.

25 Amikor 1990-ben a Corus megszüntetni készült a sima végű csövek gyártását, a közösségi gyártóknál felvetődött a kérdés, hogy az alapszabályokkal összefüggésben a nemzeti piacok tiszteletben tartásának elve továbbra is alkalmazandó marad-e az egyesült királysági piacra nézve. E körülmények között a Vallourec és a Corus felvetette a „javított alapszabályok” („fundamentals improved”) ötletét, amely a Corus visszavonulása esetére fenn kívánta tartani a japán termelőknek a brit piacra való belépésére vonatkozó korlátozásokat. 1990 júliusában, amikor a VAM menetvágási technológiával kapcsolatos hasznosítási szerződést megújították, a Vallourec és a Corus egyúttal megállapodtak abban, hogy a sima végű csövek Corus-nak történő szállítását elosztják a Vallourec, a Mannesmann és a Dalmine között (a megtámadott határozat 78. preambulumbekezdése).

26 1991 áprilisában a Corus bezárta a Clydesdale-ben (Egyesült Királyság) található üzemét, ahol a sima végű csövek körülbelül 90%-át gyártották. A Corus ezután megállapodást kötött a sima végű csövek szállítására, 12 havi felmondási idő mellett automatikusan meghosszabbodó ötéves kezdeti időszakra, a Vallourec (1991. július 24.), a Dalmine (1991. december 4.) és a Mannesmann (1993. augusztus 9.) vállalkozásokkal (a továbbiakban: a szállítási szerződések). E három szerződés alapján (másolatukat lásd a Bizottság aktájának 12867., 12910. és 12948. oldalán) a kedvezményezett vállalkozások a kis átmérőjű csövek kivételével a Corus szükségletei 40%, 30% és 30%-ának megfelelő szállítási kvótához jutottak (a megtámadott határozat 79-82. preambulumbekezdése).

27 1993-ban három tényező az Európa-Japán klub működési elveinek felülvizsgálatához vezetett. Egyrészt átalakult az európai acélipar. Az Egyesült Királyságban a Corus a varrat nélküli menetes csövek gyártásának megszüntetését tervezte. Belgiumban a New Tubemeuse vállalkozást (a továbbiakban: NTM), amelynek fő tevékenysége a Közel- és Távol-Keletre történő exportálás volt, 1993. december 31-én felszámolták. Másrészt a latin-amerikai termelők beléptek az európai piacra, ami az Európa-Japán klub keretében megállapodott piaci részesedéseket fenyegette. Végül, harmadrészt az olaj- és gázkitermelésre és -szállításra szolgáló csövek világpiacán a hegesztett acélcsövek aránya jelentősen megnőtt, bár az erős regionális különbségek megmaradtak (a megtámadott határozat 83-84. preambulumbekezdése).

28 E körülmények között találkoztak az Európa-Japán klub tagjai 1993. november 5-én Tokióban, hogy új piacfelosztó megállapodást kössenek a latin-amerikai termelőkkel. Az e találkozón elért megállapodás tartalmát az eljárásban félként részt nem vevő informátor által a Bizottságnak 1997. november 12-én átadott dokumentum tartalmazza (másolatát lásd a Bizottság aktájának 7320. oldalán), amelyben többek között szerepel a „piacfelosztási kulcs” („sharing key”) (a továbbiakban: a piacfelosztási kulcs-dokumentum). Az informátor szerint a dokumentum forrása a találkozó egyik résztvevőjének kereskedelmi ügynöke. A dokumentum különösen az európai ipar átalakulása következményeinek vonatkozásában megállapítja, hogy az NTM felszámolása lehetővé tette, hogy a közösségi termelők engedményeket szerezzenek a japán és latin-amerikai termelőktől, amelyek a fő haszonélvezői voltak az NTM exportpiacokról történő kivonulásának (a megtámadott határozat 85-89. preambulumbekezdése).

29 A Corus a maga részéről úgy döntött, hogy megszünteti a varrat nélküli csövek még fennmaradó gyártását. 1994. február 22-én a Vallourec irányítást szerzett a Corus csőmenetmetszési és -termelő üzemei felett, és erre a célra megalapította a Tubular Industries Scotland Ltd-t (a továbbiakban: TISL). 1994. március 31-én a TISL átvette a szállítási szerződéseket, amelyeket a Corus a Dalmine-nal és a Mannesmann-nal kötött. Így 1997. április 24-én a Mannesmann-nal kötött szerződés még hatályban volt. 1999. március 30-án a Dalmine felmondta a TISL-lel kötött szállítási szerződését (a megtámadott határozat 90-92. preambulumbekezdése).

30 A Bizottság úgy ítélte meg, hogy e szerződések útján a közösségi termelők felosztották a sima végű csövek brit piacra történő szállítását, amely az OCTG csövek közösségi fogyasztásának több mint felét képviseli. A Bizottság következésképpen megállapította, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdése által tiltott kartellről van szó (lásd fent a 22. pontban).

E – A megtámadott határozat rendelkező része

31 A megtámadott határozat 1. cikkének (1) bekezdése szerint a nyolc vállalkozás – a határozat címzettjei – „[…] megsértette az EK‑Szerződés 81. cikke (1) bekezdését azáltal, hogy többek között a varrat nélküli szabvány menetes OCTG csövek és az egyedileg gyártott csővezetékek nemzeti piacainak tiszteletben tartását célzó […] megállapodásban vettek részt.”

32 A megtámadott határozat 1. cikkének (2) bekezdése szerint a jogsértés 1990-től 1995-ig tartott a Mannesmann, a Vallourec, a Dalmine, a Sumitomo, a Nippon, a Kawasaki Steel Corp. és az NKK Corp. esetén. A határozat szerint a jogsértés a Corus esetében 1990-től 1994 februárjáig tartott.

33 A megtámadott határozat egyéb vonatkozó rendelkezései a következők:

„2. cikk

1. A [Mannesmann], a Vallourec […], a [Corus] és a Dalmine […] megsértették az EK‑Szerződés 81. cikke (1) bekezdését azáltal, hogy az 1. cikkben leírt jogsértés keretében olyan szerződéseket kötöttek, amelyek eredménye az OCTG csövek [Corus] számára történő szállításának felosztása volt (a Vallourec számára 1994-től).

2. A [Corus] esetében a jogsértés 1991. július 24-től 1994 februárjáig tartott. A Vallourec […] esetében a jogsértés 1991. július 24-től 1999. március 30-ig tartott. A Dalmine […] esetében a jogsértés 1991. december 4-től 1999. március 30-ig tartott. A [Mannesmann] esetében a jogsértés 1993. augusztus 9-től 1997. április 24-ig tartott.

[...]

4. cikk

A Bizottság a következő bírságokat szabja ki az 1. cikkben említett vállalkozásokra az ott leírt jogsértések elkövetése miatt:

(1) [Mannesmann] 13 500 000 euró

(2) Vallourec […] 8 100 000 euró

(3) [Corus] 12 600 000 euró

(4) Dalmine […] 10 800 000 euró

(5) Sumitomo […] 13 500 000 euró

(6) Nippon […] 13 500 000 euró

(7) Kawasaki Steel Corp. […] 13 500 000 euró

(8) NKK Corp. […] 13 500 000 euró

[...]”

F – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás

34 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2000. február 28-án és április 3-án benyújtott hét keresetlevéllel a Mannesmann, a Corus, a Dalmine, az NKK Corp., a Nippon, a Kawasaki és a Sumitomo keresetet indított a megtámadott határozat ellen.

35 A 2002. április 23-i három végzés megengedte az EFTA Felügyeleti Hatóságnak a T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz. ügyekbe való beavatkozását a Bizottság kérelmeinek támogatása végett, az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 116. cikkének (6) bekezdésével összhangban.

36 A felek meghallgatása után az Elsőfokú Bíróság 2002. június 18-i végzésével a szóbeli szakasz lefolytatása végett egyesítette a hét ügyet, és az ítélethozatal céljából egyesítette a japán felperesek által indított négy ügyet (T‑67/00., T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz. ügyek), az eljárási szabályzat 50. cikkével összhangban. Az ügyek egyesítését követően a hét ügy felperesei az Elsőfokú Bíróság Hivatalánál betekinthettek a jelen eljárásra vonatkozó összes aktába. Az Elsőfokú Bíróság pervezető intézkedéseket is elfogadott.

37 Az Elsőfokú Bíróság (második tanács) az előadó bíró jelentésének meghallgatását követően megnyitotta a szóbeli szakaszt. A felek, ideértve az EFTA Felügyeleti Hatóságot mint beavatkozót a T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz. ügyekben, előadták szóbeli előterjesztéseiket, és a 2003. március 19-i, 20-i és 21-i tárgyaláson megválaszolták az Elsőfokú Bíróság kérdéseit.

A felek kérelmei

38 A T‑67/00. sz. ügyben az NKK Corp. azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a megtámadott határozatot annyiban, amennyiben az őt érinti;

– semmisítse meg a rá kiszabott bírságot;

– másodlagosan, ha a megtámadott határozatot egészben vagy részben helyben hagyja, csökkentse a rá kiszabott bírságot;

– a Bizottságot kötelezze a jelen eljárásban felmerült költségeinek viselésére;

– tegyen meg minden más intézkedést, amely az Elsőfokú Bíróság ítéletének végrehajtásához szükséges.

39 A T‑68/00. sz. ügyben a Nippon azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a megtámadott határozatot, amennyiben az a Nippont érinti;

– semmisítse meg vagy csökkentse a rá kiszabott bírságot;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

40 A T‑71/00. sz. ügyben a Kawasaki Steel Corp. azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a megtámadott határozatot;

– másodlagosan csökkentse a rá kiszabott bírságot;

– a Bizottságot kötelezze az eljárás kiadásainak és költségeinek viselésére.

41 A T‑78/00. sz. ügyben a Sumitomo azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a megtámadott határozat 1-5. cikkét annyiban, amennyiben azok a Sumitomót érintik;

– másodlagosan semmisítse meg a megtámadott határozat 4. cikkét annyiban, amennyiben az a Sumitomóra 13,5 millió euró bírságot szab ki, és állapítson meg jelentősen alacsonyabb bírságot;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

42 Mind a négy ügyben a Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– utasítsa el a keresetet;

– a felperest kötelezze a költségek viselésére.

A Kawasaki Steel Corp. és az NKK Corp. közötti összefonódás hatásáról

43 A 2003. május 9-i különálló leveleikkel az NKK Corp. és a Kawasaki Steel Corp. tájékoztatta az Elsőfokú Bíróságot arról, hogy megváltozott a nevük azon két vállalatcsoportot érintő összefonódás következtében, amelyekhez tartoznak, és ezentúl JFE Steel Corp-nek hívják őket. A levelükhöz a névváltozás bizonyítékaként csatolt iratok fényében az Elsőfokú Bíróság kérte e két felperest és a Bizottságot, hogy tisztázzák számára az összefonódás eredményeként előállt helyzetet. A két felperes külön-külön a 2003. szeptember 11-i levelükkel, a Bizottság pedig a 2003. szeptember 22-i levelével válaszolt.

44 Ezen iratokból és válaszokból kitűnik, hogy a Kawasaki Steel Corp. megváltoztatta nevét, és elnevezése JFE Steel Corp. lett. Meg kell azonban jegyezni, hogy az NKK Corp. neve is megváltozott, és JFE Engineering Corp. néven működött tovább. Mindezek ellenére a felperesek 2003. szeptember 11-i leveleikben azt állították, hogy az NKK Corp. vasipari vállalkozás jogai és kötelezettségei átszálltak a JFE Steel Corp. vállalkozásra.

45 Először is rá kell mutatni arra, hogy a közösségi bíróságok tudomást vehetnek az eljárás felei nevének megváltozásáról.

46 Az ítélkezési gyakorlat elismeri továbbá, hogy valamely jogi aktus címzettje által indított megsemmisítés iránti keresetet folytathatja az utóbbi egyetemes jogutódja, különösen természetes személy halála esetén vagy jogi személy megszűnése esetén, ha az összes joga és kötelezettsége átszáll a jogutódra (lásd ilyen értelemben a Bíróság 92/82. sz., Gutmann kontra Bizottság ügyben 1983. október 20-án hozott ítéletének [EBHT 1983., 3127. o.] 2. pontját, és a 294/83. sz., Les Verts kontra Parlament ügyben 1986. április 23-án hozott ítéletének [EBHT 1986., 1339. o.] 13-18. pontját). Meg kell állapítani, hogy ilyen esetben az egyetemes jogutód a megtámadott ítélet címzettjeként szükségszerűen teljes joggal helyettesíti elődjét.

47 Másfelől azonban a közösségi bíróság a szankciókkal kapcsolatban nem rendelkezik hatáskörrel arra – sem az EK 230. cikk szerinti megsemmisítés iránti kereset keretében, sem az EK 229. cikk szerinti korlátlan felülvizsgálati jogköre gyakorlásakor –, hogy módosítsa valamely közösségi intézmény határozatát a címzettnek más természetes vagy jogi személyre való kicserélésével, ha a címzett még létezik. E hatáskör a priori a kérdéses határozatot elfogadó intézményé. Következésképpen azután, hogy a hatáskörrel rendelkező intézmény elfogadta a határozatot, és ezzel meghatározta azt a személyt, akinek a határozatot címezi, nem az Elsőfokú Bíróság feladata, hogy az utóbbi személyt valamely másik személlyel helyettesítse.

48 Meg kell jegyezni továbbá, hogy valamely jogi aktus címzettjeként valamely személy által annak érdekében indított kereset, hogy jogait gyakorolja az EK 230. cikk szerinti megsemmisítés, és/vagy az EK 229. cikk szerinti módosítás iránti kereset keretében, nem szállhat át olyan személyre, aki nem címzettje a jogi aktusnak. Ha az ilyen átszállás megengedhető lenne, eltérő minőségben indították volna a keresetet, mint amelyben azt állítólag folytatják. Az ilyen átszállás a jogi aktus címzettje és a jogi aktus címzettjeként eljáró személy különbözőségéhez is vezetne.

49 Meg kell jegyezni, hogy az olyan határozatot, mint a megtámadott határozat, bár azt a Bizottság egyetlen határozat formájában írta és szerkesztette, olyan egyedi határozatok csoportjának kell tekinteni, amelyek a címzett vállalkozások terhére jogsértés(eke)t állapítanak meg, és esetleg bírságot szabnak ki rájuk. Ez a szabály az Elsőfokú Bíróság T‑227/95. sz., AssiDomän Kraft Products és társai kontra Bizottság ügyben 1997. július 10-én hozott ítélete (EBHT 1997., II‑1185. o.) 56. pontjának és a Bíróságnak a fellebbezés tárgyában a C‑310/97. P. sz., Bizottság kontra AssiDomän Kraft Products ügyben 1999. szeptember 14-én hozott ítélete (EBHT 1999., I‑5363. o.) 49. pontjának együttes olvasatából következik. Így ebben az ügyben a neki címzett határozat egyetlen címzettje az NKK Corp. volt és marad, a Kawasaki Steel Corp. pedig az ugyanabban a jogi aktusban található, jogilag elkülönülő határozat címzettje.

50 Végül pedig vitathatatlan, hogy az a személy, aki valamely vállalkozás működtetéséért felelőssé válik, a Bizottság előtti közigazgatási eljárás alatt − ilyen értelmű nyilatkozat útján − átvállalhatja a felelősséget olyan magatartásokért, amelyekért valójában az azokkal vádolt más személy felelős, még akkor is, ha a jogsértésért való felelősség főszabály szerint a kérdéses vállalkozást a jogsértés elkövetésekor vezető jogi vagy természetes személyre hárulna (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑45/98. és T‑47/98. sz., Krupp Thyssen Stainless és Acciai speciali Terni kontra Bizottság ügyben 2001. december 13-án hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑3757. o.] – bár fellebbezés van ellene folyamatban – 57. és 62. pontját). Mindazonáltal a fenti 46-49. pontban leírt megfontolásokból az következik, hogy az ilyen nyilatkozat nem eredményezheti a bizottsági határozat címzettje személyének megváltozását, ha a határozatot már elfogadták, vagy e határozat megsemmisítése iránti kereset felperese személyének megváltozását, ha a keresetet már megindították.

51 Ilyen körülmények között tudomásul kell venni a Kawasaki Steel Corp. nevének JFE Steel Corp-re történő változását, illetve azt, hogy az NKK Corp-t ezentúl JFE Engineering Corp-nek hívják. Azonban nem helyettesíthető a T‑67/00. sz. ügyben a JFE Engineering Corp. a JFE Steel Corp-nel, bármi is e két vállalkozás által kötött összeolvadási megállapodás japán jog szerinti következménye. A JFE Steel Corp. (a továbbiakban: JFE-Kawasaki) marad a T‑71/00. sz. ügy felperese, illetve a JFE Engineering Corp. (a továbbiakban: JFE-NKK) marad a T‑67/00. sz. ügy felperese.

Indokolás

A – A megtámadott határozat, különösen az 1. cikkének megsemmisítése iránti kérelmekről

52 A japán felperesek 13 különböző megsemmisítési jogalapot terjesztenek elő, amelyek közül egyes jogalapok közösek mindegyik vagy számos keresetben.

1. Az első jogalapról, amely szerint a Bizottság nem alapozta meg jogilag megkövetelt módon a megtámadott határozat 1. cikkében foglalt jogsértés fennállását

53 Az első jogalapot mind a négy japán felperes előterjesztette.

a) A felek érvei

54 A japán felperesek előzetes észrevételeket tesznek az EK 81. cikk (1) bekezdése állítólagos megsértésének bizonyításával kapcsolatban.

55 A japán felperesek egyrészt arra hivatkoznak, hogy a japán export hiánya az európai „szárazföldi” piacokon (a továbbiakban: onshore piacok) tényleges kereskedelmi megfontolásokkal magyarázható, és hogy az állítólagos kartell fennállása nem összeegyeztethető azzal a ténnyel, hogy az érintett termékeket nagy mennyiségben szállították az Északi-tenger kontinentális talapzati részének piacára, amelyen az Egyesült Királyság folytat kitermelést (a továbbiakban: az Egyesült Királyság offshore piaca vagy a brit offshore piac), és így a jogsértésnek, amellyel a japán felpereseket vádolják, semmiképpen sem lehetett versenyellenes hatása. Másrészt, a Bizottság által összegyűjtött bizonyítékok nem alapozzák meg sem azt, hogy a kartell létezett, sem azt − ha volt is kartell −, hogy az egyes japán felperesek részt vettek benne. Harmadrészt, a Bizottság elemzése következetlen a sima végű csövek szállítására vonatkozó, európai termelők közötti szerződések céljáról, amelyek a megtámadott határozat 2. cikkében foglalt jogsértést valósítják meg. Ez az elemzés támasztja alá továbbá a japán felpereseknek a megtámadott határozat 1. cikkében megállapított jogsértésben való részvételével kapcsolatos bizottsági elmélet megalapozatlanságát.

Előzetes észrevételek

56 A Sumitomo és a JFE‑NKK arra hivatkozik, hogy a jogsértés alkotóelemeire vonatkozó bizonyítási teher a Bizottságra hárul (Sir Gordon Slynn főtanácsnoknak a 100/80-103/807. sz., Musique diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekre vonatkozó indítványában [a Bíróság 1983. június 7-én hozott ítélete {EBHT 1983., 1825., 1914. o.}]; a Bíróság C‑185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben 1998. december 17-én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑8417. o.] 58. pontja és a Bíróság C‑49/92. P. sz., Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben 1999. július 8-án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑4125. o.] 86. pontja). Következésképpen, ha kétség áll fenn, azt a jogsértéssel vádolt vállalkozások javára kell értelmezni (a Bíróság 40/73-48/73., 50/73., 54/73-56/73., 111/73., 113/73. és 114/73. sz., Suiker Unie és társai kontra Bizottság ügyekben 1975. december 16-án hozott ítéletének [EBHT 1975., 1663. o.] 203., 304., 359. és 363. pontja; a Bíróság 27/76. sz., United Brands kontra Bizottság ügyben 1978. február 14-én hozott ítéletének [EBHT 1978., 207. o.] 265. pontja és a főtanácsnokként eljáró Vesterdorf bírónak a T‑1/89. sz., Rhône-Poulenc kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa [az Elsőfokú Bíróság 1991. octóber 24-én hozott ítélete {EBHT 1991., II‑867., II‑869., II‑954. o.}]). Ebből következik, hogy a Bizottságnak kell minden ésszerű kétséget kizáróan bizonyítania az általa állított tényeket (Darmon főtanácsnoknak a C‑89/85., C‑104/85., C‑114/85., C‑116/85., C‑117/85. és C‑125/85-C‑129/85. sz., Ahlström Osakeytiö és társai kontra Bizottság, ún. „Woodpulp II”-ügyre vonatkozó indítványának [a Bíróság 1993. március 31-én hozott ítélete {EBHT 1993., I‑1307., I‑1445. o. } 195. pontja]). Fordítva, ha a felperes be tudja mutatni, hogy bizonytalanság áll fenn a jogsértést megállapító határozat megalapozottságát érintően, az elegendő e határozat megsemmisítéséhez (Sir Gordon Slynn főtanácsnoknak a fent hivatkozott Musique diffusion française és társai ügyre vonatkozó indítványában [1931. o.]).

57 Ezen túlmenően, a japán felperesek szerint a jogsértés bebizonyításához a Bizottságnak pontos és ellentmondásmentes bizonyítékot kell szolgáltatnia azon szilárd meggyőződésének alátámasztására, hogy az állítólagos jogsértés megtörtént (a Bíróság 29/83. és 30/83. sz., CRAM és Rheinzink kontra Bizottság ügyekben 1984. március 28-án hozott ítéletének [EBHT 1984., 1679. o.] 20. pontja; és a „Woodpulp II”-ítélet [hivatkozás az 56. pontban] 127. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑68/89., T‑77/89. és T‑78/89. sz., SIV. és társai kontra Bizottság ügyekben 1992. március 10-én hozott ítélete [EBHT 1992., II‑1403. o.], különösen annak 193-195., 198-202., 205-210., 220-232., 249-250. és 322-328. pontja és az Elsőfokú Bíróság T‑62/98. sz., Volkswagen kontra Bizottság ügyben 2000. július 6-án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑2707. o.], 43. és 72. pontja). A bizonyítéknak egyebek mellett be kell mutatnia, hogy az állítólagos jogsértés az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében érezhetően korlátozza a versenyt (a fent hivatkozott CRAM és Rheinzink kontra Bizottság ítélet 16. és azt követő pontjai; az Elsőfokú Bíróság T‑185/96., T‑189/96. és T‑190/96. sz., Riviera Auto Service kontra Bizottság ügyben 1999. január 21-én hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑93. o.] 47. pontja; és a fent hivatkozott Volkswagen kontra Bizottság ítélet).

58 A felhozott bizonyítékoknak továbbá teljesíteniük kell a pontosság és ellentmondás nélküliség korábban említett követelményeit, a jogsértés minden elemét illetően, különösen a felek személye és a jogsértésben való részvételük (a Woodpulp II-ítélet [hivatkozás az 56. pontban] 69. pontja; Bizottság kontra Anic Partecipazioni ítélet [hivatkozás az 56. pontban] 87. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑295/94. sz., Buchmann kontra Bizottság ügyben 1998. május 14-én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑813. o.] 121. pontja), az érintett termékek és szolgáltatások (a Suiker Unie és társai kontra Bizottság ítélet [hivatkozás az 56. pontban] 301-304. pontja; és a SIV és társai kontra Bizottság ítélet [hivatkozás az 57. pontban] 175-194. és 324. pontja), a korlátozások, amelyekben a felek megegyeztek (az Elsőfokú Bíróság T‑337/94. sz., Enso-Gutzeit kontra Bizottság ügyben 1998. május 14-én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1571. o.] 102-150. pontja) és a jogsértés időtartama (az Elsőfokú Bíróság T‑43/92. sz., Dunlop Slazenger kontra Bizottság ügyben 1994. július 7-én hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑441. o.] 79. pontja, és a Volkswagen kontra Bizottság ítélet [hivatkozás az 57. pontban] 188. pontja) kapcsán. Ami a jogsértés időtartamát illeti, a Bizottságnak közvetlen vagy időben kellően közeli, vagyis egyidejű bizonyítékot kell szolgáltatnia.

59 A JFE‑NKK nevezetesen arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság T‑348/94. sz. Enso Española kontra Bizottság ügyben 1998. május 14-én hozott ítéletének (EBHT 1998., II-1875. o.) 160-171. pontja értelmében a Bizottságnak tényleges bizonyítékokra kell támaszkodnia, és nem elégedhet meg azon találkozók tartalmára és céljára vonatkozó kijelentésekkel, amelyeken az állítólagos megállapodás felei részt vettek.

60 A Bizottság előzetesen kijelenti, hogy a japán felperesek érvei, amelyek a Bizottság által megállapított tényeket más megvilágításba helyezik, nem vezethetnek a megtámadott határozat megsemmisítéséhez. A JFE‑NKK-nak e ponton előterjesztett érvei, amelyek alapja nevezetesen a CRAM és Rheinzink kontra Bizottság ítélet (hivatkozás az 57. pontban) és a „Woodpulp II”-ítélet (hivatkozás az 56. pontban) 126-127. pontja, akkor lennének alkalmazhatóak, ha a bizottsági határozat kizárólag azon a feltételezésen alapulna, hogy a megállapított tényállás másképp nem magyarázható, csak a vállalkozások közötti összehangolással. A jelen ügyben azonban nem ez a helyzet áll fenn.

61 Ami azt az érvet illeti, hogy a Bizottságnak minden ésszerű kétséget kizáróan kell bizonyítania a jogsértés fennállását, a Bizottság kijelenti, hogy az nem megalapozott. Meg kell jegyezni többek között, hogy a Bíróság a „Woodpulp II”-ítéletben (hivatkozás az 56. pontban) nem fogadta el Darmon főtanácsnoknak ez ügyre vonatkozó indítványában leírt, a kellően pontos és ellentmondásmentes bizonyíték fogalmával kapcsolatos értelmezését. Hasonlóképpen, az Elsőfokú Bíróság a T‑305/94-T‑307/94., T‑313/94-T‑316/94., T‑318/94., T‑325/94., T‑328/94., T‑329/94. és T‑335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschaapij kontra Bizottság, ún. „PVC II”-ügyben 1999. április 20-án hozott ítéletében [EBHT 1999., II‑931. o.) általános jelleggel értékelte, hogy az ügyben felhozott bizonyítékok elegendőek-e a kérdéses jogsértés megállapításához. Különösképpen a jogsértés időtartamával kapcsolatban nem kell alkalmazni a pontosság és ellentmondás nélküliség követelményeit a jogsértés fennállásának meghatározásához, e követelmények csak arra szolgálnak, hogy a jogsértés időtartamával arányosan milyen mértékű bírságot szabjanak ki. Mindenesetre a jogsértés kezdetének pontos időpontja a jelen ügyben nem lényeges abból adódóan, hogy az 1990 előtt volt, mivel a bírságkiszabás céljára a Bizottság a jogsértést csak 1990-től kezdve vette figyelembe.

Az első részről, amely szerint az állítólagos megállapodás létezése nincs összhangban a brit offshore és más európai piacokon fennálló helyzettel

62 A japán felperesek lényegében azt állítják, hogy a kereskedelmi korlátok megléte a másik hihető magyarázat arra, hogy a japán vállalkozások miért nem értékesítettek a megtámadott határozat 1. cikkében szereplő termékeket az európai piacokon. Mivel a Bizottság érvelésének alapja az a feltételezés, hogy ez nem magyarázható másképpen, csak a kifogásolt megállapodás felei közötti összehangolással, a megtámadott határozat 1. cikkét meg kell semmisíteni, a CRAM és Rheinzink kontra Bizottság ítélet (hivatkozás az 57. pontban) 16. pontjában, a „Woodpulp II”-ítélet (hivatkozás az 56. pontban) 126-127. pontjában és a „PVC II”-ítélet (hivatkozás az 61. pontban) 725. pontjában képviselt álláspontnak megfelelően.

63 A felperesek szerint alapvető ellentmondás van azon állítás, amely szerint a japán felperesek olyan megállapodásban vettek részt, amelyben vállalták, hogy tartózkodnak az európai piacokon való értékesítéstől, és az e piacon gyakorolt tényleges magatartásuk között. A Bizottság állításával ellentétben a Japán és Európa közötti kereskedelmi forgalom vizsgálata igazolja, hogy a japán termelők valójában erőteljesen versenyeztek az európai termelőkkel az offshore piacokon, különösen az Egyesült Királyság és Norvégia ilyen piacain, amelyek objektív kereskedelmi okok miatt a japán termelők számára az egyetlen érdeklődésre számot tartó piacok voltak. Ezen túlmenően a brit offshore piacon nem a megtámadott határozatban említett szabvány menetes OCTG csövekre volt kereslet, hanem főként a kiváló minőségű menetes OCTG csövekre. A Bizottság legalábbis tévedett a tények értékelése és besorolása során azzal, hogy a megtámadott határozat 1. cikkében megállapította, hogy mind az offshore, mind az onshore európai piacokon jogsértés történt.

64 Ezzel kapcsolatban a Nippon felveti, az előző pontban leírt körülmények között egyáltalán elképzelhető-e az, hogy a japán termelők csatlakozzanak olyan, az európai termelőkkel kötött megállapodáshoz, amely megtiltja számukra a termékeik európai piacokon való értékesítését. A JFE‑Kawasaki és a Sumitomo megjegyzi, hogy a megtámadott határozat 68. preambulumbekezdésében szereplő táblázat alapján egyik nemzeti termelőnek sincs 100%-os részesedése az OCTG csövek és a csővezetékek saját hazai piacán. Az egyesült királysági piacon például e termékek behozatala 16 és 22% között mozgott. A Bizottság azon érvelésére válaszul, amely szerint e tény az egyesült királysági piac különleges, az alapszabályok által részben védett (korlátozott védelmet élvező) piacnak tekintett helyzetével magyarázható, a JFE‑NKK azzal válaszol, hogy az eltérő helyzetű francia piac 1991-ben kevésbé volt védett, 1994-ben hasonlóan, amint az a táblázatból ki is tűnik. Az, hogy a japán termelők bizonyos európai piacokon egyáltalán nem értékesítettek a megtámadott határozatban említett termékekből a jogsértésnek a Bizottság által megállapított időtartama alatti néhány évben, a JFE‑NKK szerint e termékek eladásának ingadozásával magyarázható, mivel a fogyasztás erősen függ az olaj- és gázipari tevékenységtől.

65 A Sumitomo kifejezetten elismeri, hogy a megállapodás hatását érintő érvei a jelen jogalapra nézve csak akkor érdemlegesek, ha az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a Bizottság nem bizonyította a jogsértés fennállását a megtámadott határozat alapjául szolgáló okirati bizonyítékokkal. A Sumitomo ezzel kapcsolatban kijelenti, hogy a Bizottság elsődlegesen a megállapodás céljára támaszkodott, és csak korlátozott mértékben annak hatására.

66 A Bizottság érvelését illetően, amelynek alapja az Elsőfokú Bíróság T‑25/95., T‑26/95., T‑30/95–T‑32/95., T‑34/95–T-39/95., T‑42/95–T‑46/95., T‑48/95., T‑50/95–T‑65/95., T‑68/95–T‑71/95., T‑87/95., T‑88/95., T‑103/95. és T‑104/95. sz., Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság, ún. „Cement”-ügyben 2000. március 15-én hozott ítéletének (EBHT 2000., II‑491. o.) 1088. pontja, hogy a jogsértés különösen súlyos, ha a megállapodás célja a verseny megszüntetése olyan piacon, ahol az már eredetileg is korlátozott mértékű volt, a JFE‑Kawasaki megjegyzi, hogy a jelen ügy körülményei teljesen mások, mint a fenti ítélet alapjául szolgáló tényállás. A jelen ügyben a négy nagy közösségi termelő jelenléte miatt Európán belül erős verseny volt, legalábbis szerkezeti viszonylatban, és emiatt bármely lehetséges japán verseny elhanyagolható lett volna. A „Cement”-ügyben ettől eltérően több zárt földrajzi monopóliumról volt szó.

67 A JFE‑Kawasaki arra hivatkozik, hogy magában a megtámadott határozat 61-77. preambulumbekezdésében is az szerepel, hogy az alapszabályok nem voltak alkalmazandók az Egyesült Királyság offshore piacára és egyéb közösségi offshore piacokra. Nevezetesen a megtámadott határozat 62. preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az alapszabályok a nemzeti piacok helyzetét rendezték, míg az Egyesült Királyság offshore piaca „részben védett” vagy „korlátozott védelmet élvező” különleges helyzetben volt. A megtámadott határozat 102. preambulumbekezdésének állítása, hogy a megállapodás feleinek tartózkodniuk kell a kérdéses csövek hazai piacokra történő szállításától, nincs összhangban az Egyesült Királyság offshore piacának a 62. preambulumbekezdés által leírt hibrid jellegével.

68 A varrat nélküli szénacélcsöveknek Japánból az Egyesült Királyság offshore piacára történő szállítása folyamatos és nagy mennyiségű volt. Ezzel kapcsolatban a Nippon a megtámadott határozat 68. preambulumbekezdésében foglalt táblázatra támaszkodik, amely bemutatja, hogy a japán termelők jelentős mennyiségű varrat nélküli acélcsövet szállítottak az Egyesült Királyság piacára. Az a tény, hogy az adatok az összes acélcsőre vonatkoznak, nem csak a megtámadott határozat tárgyát képező csövekre, nem befolyásolja jelentőségüket, és ez csak abból ered, hogy a termelők többfajta csövet kínálnak az Egyesült Királyság kontinentális talapzatán, mégpedig szabvány menetes OCTG csövet, csővezetéket és kiváló minőségű menetes OCTG csövet. A Nippon a japán vámhatóságok által szolgáltatott, 1988 és 1996 közötti évekre vonatkozó kiviteli adatokra és a Japán Vas- és Acélexportőrök Szövetsége által kiadott, 1977 és 1987 közötti évekre vonatkozó statisztikákra is hivatkozik, amelyek megerősítik a verseny meglétét. A Sumitomo továbbá azt állítja, hogy az Európai Közösség piacára, és különösen az Egyesült Királyság kontinentális talapzatára történő szállításai jelentősek voltak, és állításának igazolására bizonyítékot terjeszt elő. Különösen a Bizottság által előadott 230 000 tonnás adatot vitatja, amely a csővezetékeknek az Európa-Japán klub tagjai által a kérdéses közösségi piacokra történő átlagos évi értékesítésre vonatkozik. Szerinte e klub összes tagja által eladott csővezeték évente 71 000 tonna volt. A JFE‑NKK pedig azokra a részletes adatokra hivatkozik, amelyeket a Bizottságnak annak információkérésére válaszul átadott, és amelyek nyilvánvalóan bemutatják, hogy nem tartózkodott a csövek európai piacokon való értékesítésétől a jogsértés időtartamaként meghatározott időszak alatt. A JFE‑Kawasaki arra hivatkozik, hogy bár az európai piacokra irányuló eladásai minimálisak maradtak, jelentős erőfeszítéseket tett az értékesítések megvalósítására, különösen az Egyesült Királyság offshore piacát illetően.

69 Ezenkívül a japán termelők által különösen az Egyesült Királyság piacán támasztott erőteljes versenyt kifejezetten igazolják a Bizottság által az európai termelőknél végzett vizsgálat során megszerzett okirati bizonyítékok. Különösképpen a „feljegyzés az elnökök számára” („Paper for Presidents”, másolatát lásd a Bizottság aktájának 4902. oldalán) című irat rögzíti a következőket: „a jelenlegi [japán] agresszió az OCTG [csövek piacá]-n”, a Vallourec által készített öt feljegyzés − a „Réflexions concernant le renouvellement du contrat VAM” című 1990. március 23-i feljegyzés (a továbbiakban: a VAM-szerződésről tett észrevételek, másolatát lásd az akta 15622. oldalán); a „Réflexions stratégiques concernant les relations de VLR” című 1990. május 2-i feljegyzés (a továbbiakban: stratégiai észrevételekről szóló feljegyzés, másolatát lásd az akta 15610. oldalán); a „Renouvellement du contrat VAM BSC” című 1990. június 1-jei feljegyzés (a VAM BSC szerződések felújítása, másolatát lásd az akta 15591. oldalán); az 1990. július 24-i találkozóról szóló feljegyzés; és végül az „Entretien BSC” című keltezés nélküli feljegyzés (a BSC tárgyalások, másolatát lásd az akta 15596. oldalán) mind alátámasztja, hogy a Vallourec a japán termelőknek az Egyesült Királyság offshore piacon történő értékesítését komoly figyelmet érdemlő gondnak tekintette. Hasonlóképpen a Mannesmanntól származó, 1993. augusztus 16-i keltezésű fax (másolatát lásd a Bizottság aktájának 2493. oldalán) is leírja, hogy a japán árverseny érdektelenné tette a Mannesmannt abban, hogy ajánlatot tegyen bizonyos pályázati felhívásokra.

70 Továbbá, az Európai Közösségi Acélcsőipari Összekötő Bizottságnak a Bizottsághoz 1994. június 6-án intézett leveléből (a továbbiakban: összekötő bizottság 1994. június 6-i levele, másolatát lásd a Bizottság aktájának 5243. oldalán) és az összekötő bizottság 1994. augusztus 24-i találkozójának összefoglalójából (másolatát lásd a Bizottság aktájának 5103. oldalán) kitűnik, hogy az európai termelők úgy vélték, hogy a japán vállalkozások agresszív versenytársak, és hogy eladásaik nagysága veszélyezteti az európai termelők helyzetét a Közösség tagállamainak offshore piacain. Az összekötő bizottság 1994. augusztus 24-i találkozójának összefoglalója is azt mutatja, hogy a japán termelők 25%-os részesedést értek el a mindenfajta acél OCTG termékek tekintetében a közösségi és a Feröer-szigeteki offshore piacokon, és 34%-ot a szénacél OCTG termékek tekintetében a közösségi és norvég offshore piacokon. A Sumitomo, a japán behozatal jelentős mennyiségére vonatkozó állítását támogatandó, hivatkozik az Európai Acélcsőipari Szövetség (a korábbi Közösségi Acélcsőipari Összekötő Bizottság) 1994. október 5-i faxára (másolatát lásd az akta 4723. oldalán) és Large úrnak, a Bizottság alkalmazottjának címzett keltezés nélküli levelére (másolatát lásd az akta 4725. oldalán). Hasonlóképpen az európai termelők nyilatkozatai, különösen a Dalmine 1997. május 29-i válasza a Bizottságnak a 17. rendelet 11. cikke szerinti kérdéseire (a továbbiakban: a Dalmine 1997. május 29-i válasza, másolatát lásd a Bizottság aktájának 15162. oldalán), és a Corus 1997. augusztus 13-i válasza (a továbbiakban: a Corus válasza, másolatát lásd a Bizottság aktájának 11916. oldalán) megerősítik ezen álláspontot. A Corus válasza szerint különösen a japán termelők megcélozták az Egyesült Királyság offshore piacait. A Nippon hangsúlyozza, hogy az egyik európai vállalkozás által írt, „g) japán” elnevezésű dokumentum („g) Japanese” dokumentum, másolatát lásd a Bizottság aktájának 4909. oldalán) szerint „a Nippon […] kifejezetten még agresszívebbé vált az Egyesült Királyság kontinentális talapzatán.”

71 A japán termelők szerint az a körülmény, hogy jelentős mennyiségű acélcsövet, különösen kiváló minőségű menetes OCTG csövet és egyedileg gyártott csővezetéket adtak el az Egyesült Királyság offshore piacain anélkül, hogy e termékekből jelentős mennyiséget adtak volna el a Közösség tagállamainak onshore piacán, tökéletesen logikus, és összhangban áll azzal, hogy – ellentétben a Bizottság véleményével – nem volt megállapodás. E termékek, amelyeket offshore használatra szánnak, kiváló minőségűek, és nagyon drágák. Egyébként pedig a külföldi termelőknek általában véve könnyebb a helyi termelőkkel differenciált termékekkel versenyezni, amilyenek a kiváló minőségű menetes OCTG csövek, mint szabvány termékekkel, amilyenek a szabvány menetes OCTG csövek.

72 Az Északi-tenger kontinentális talapzati része, főként az Egyesült Királyság offshore piaca képezi az acélcsövek európai piacának legnagyobb részét, amelyet igazol a „g) japán” dokumentum. E termékek onshore piaca így meglehetősen szűk. Ennek következtében nem tekinthető jövedelmezőnek. A brit offshore piacon uralkodó versenyfeltételek ezenfelül teljesen mások, mint a közösségi onshore piacon lévők. Az utóbbi piacon a japán értékesítést ugyanis hátrányosan sújtotta több kereskedelmi akadály halmozódó hatása, amelyek nagy része nem létezik a brit offshore piacon. A Bizottság a megtámadott határozatban nem vette figyelembe az offshore és onshore piacok közötti különbségeket, mivel nem különböztette meg a kettőt. A Nippon viszont arra hivatkozik, hogy e kereskedelmi akadályok voltaképpen lezárták az onshore piacokat a japán termelők elől, legalábbis összességében tekintve azokat. A Sumitomo szerint e körülményt a szabvány menetes OCTG csövekre nézve megerősíti az e terméket vásárló egyik vállalat levele, amelyben ez utóbbi leírja, hogy japán termelők eladási ajánlatot tettek ilyen termékekre, de áraik nem voltak versenyképesek, és a szállítási határidő hosszabb volt, mint az európai termelők által ajánlott határidő. A Sumitomo véleménye szerint ugyanezen vállalkozás internet-oldalán a japán szállítókra történő utalás – amelyre a Bizottság támaszkodik – a kiváló minőségű menetes OCTG csövekre vonatkozik, nem a szabvány menetes OCTG csövekre.

73 Ami a japán csövek Európai Közösségbe való behozatalának korlátait illeti, a japán felperesek egyrészt úgy vélik, hogy ilyen korlátot képez az Európai Közösség hagyományos kereskedelempolitikája, amely az európai piacok védelmére törekszik, különösen a Bizottság és a japán kormány közötti önkorlátozási szerződések megkötése révén. E politika célja lényegében az volt, hogy a meglévő kereskedelmi forgalmat megőrizze. A jelen esetben a japán felperesek kijelentik, hogy amikor ezen önkorlátozási szerződések hatályban voltak, nem, vagy csak nagyon kis mennyiségben exportáltak varrat nélküli acélcsöveket az Európai Közösség onshore piacára, valamint hogy e politika eltántorította őket termékeiknek e piacokra való exportálásától.

74 Az acélcsövekkel kapcsolatos első önkorlátozási szerződést 1978 márciusában kötötték meg. Az önkorlátozási kötelezettségeket megújító utolsó szerződés, amely 1989 decemberében kelt, az 1990-es év végéig volt hatályban. A Bizottság maga erősíti meg a megtámadott határozat 134. preambulumbekezdésében, hogy 1990 előtt e szerződések visszatartották a japán termelőket, hogy acélcsöveiket Európába exportálják. Így az önkorlátozási szerződés hatálya alatt a japán felperesek szándéka nem egyezhetett meg kellő mértékben az Elsőfokú Bíróság T‑141/94. sz., Thyssen StaHL kontra Bizottság ügyben 1999. március 11-én hozott ítéletének (EBHT 1999., II‑347. o.) 262. pontja és a „Cement”-ügy (hivatkozás a 66. pontban) 917. pontja értelmében véve. A JFE‑NKK hozzáteszi, hogy a Bizottság maga ösztönözte a japán termelőket a jelenleg kifogásolt kereskedelempolitika követésére, pedig nem bizonyította be, hogy az önkorlátozási szerződések mikor értek véget. A japán felperesek általában az önkorlátozási szerződések meghosszabbítására hivatkoznak a bírság összegének csökkentése végett (lásd lent a 136. és azt követő, valamint az 511-513. pontokban).

75 Másrészt, a japán acélcsőgyártókat a közös vámtarifa alapján kivetett jelentős mértékű vámok tántorították el attól, hogy a szénacél csövek közösségi onshore piacaira exportáljanak. 1977 és 1994 között a varrat nélküli acélcsöveknek a közösségi onshore piacokra történő behozatalára kivetett vám soha nem volt 9% alatt. A Bizottságnak a megtámadott határozat 138. preambulumbekezdésében foglalt állítása, hogy e tényezőt figyelembe vette, nem magyarázza meg azt, hogy a Bizottság szerint ez miért nem tekinthető a japán értékesítés akadályának. A Sumitomo ezzel kapcsolatban fenntartja, hogy a latin-amerikai termelők az Általános Preferenciális Rendszer keretében alacsonyabb szintű behozatali vám alá tartoztak. Másfelől pedig, a jogsértésnek a Bizottság által meghatározott időtartama alatt a közép- és kelet-európai országokkal kötött szabadkereskedelmi megállapodások megszüntették az ezen országokból importált acéltermékekre kivetett vámokat. Ebből következik, hogy az e harmadik országokból érkező import kedvezményezett helyzetben volt a japán importtal szemben.

76 Harmadrészt a szállítási költségek, az onshore használatra szánt csövek esetében a közösségi érkezési kikötőben való be- és kirakodás költségei, valamint a végső rendeltetési helyre történő tengeri és szárazföldi szállítás költségei súlyosbítják a japán acélcsőtermelőknek a közösségi termelőkkel szembeni versenyhátrányát a közösségi onshore piacokon. Mivel a közösségi onshore piacokon rendelt csőmennyiség kicsi, ezért a tonnánkénti szállítási költség is magasabb. Másfelől a kiszámlázott ár százalékában számítva a szállítási költségek különösen magasak a megtámadott határozatban említett szabvány menetes OCTG csövek esetén, e termék viszonylag alacsony értékét tekintve. A japán felperesek ezzel kapcsolatban számos adatot terjesztenek elő, amelyek állítólag Európában a varrat nélküli acélcsövekért kapott valós árakon alapulnak. A Bizottság azon álláspontja, miszerint a szállítási költségek csökkentése végett a rendeléseket össze lehet vonni, nem cáfolja meg érveiket, mivel el kell ismerni, hogy a költségek szintje így is visszatartó hatású. A költségeknek a japán termelők számára magas szintjét megerősíti az összekötő bizottság 1994. június 6-i levele, annak ellenére, hogy e levél célja a Bizottság figyelmének a japán csőimport által támasztott fenyegetésre való felhívása volt. E körülményt alátámasztja – bár csak közvetlen módon – a Bizottság határozathozatali gyakorlata, lásd különösen az összefonódást a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánító, 1992. november 12-i 93/247/EGK bizottsági határozatot (IV/M.222 Mannesmann/Hoesch-ügy, HL 1993. L 114., 34. o., 102. preambulumbekezdés). Hasonlóképpen, a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánító, 1998. február 26-i bizottsági határozatból (IV/M.1014 British Steel/Europipe-ügy, HL C 181., 3. o.) következik, hogy a távolság jelentős hátrányt jelent a Közösségen kívüli termelők számára, ha az kis mennyiségű, kevéssé differenciált termékek értékesítését érinti.

77 Ehhez a JFE‑Kawasaki hozzáteszi, hogy a japán termelők nemcsak az európai termelőkhöz képest voltak hátrányos helyzetben, hanem a harmadik országok termelőihez képest is. Például a szállítási költség Olaszországba vagy az Egyesült Királyságba Japánból 40-50%-kal magasabb, mint Argentínából. Ami a Bizottság azon érvelését illeti, miszerint a megtámadott határozat 5. melléklete bemutatja, hogy az olasz piac védve volt a japán import elől, de a harmadik országokból származó import elől nem, a Sumitomo megjegyzi, hogy a melléklet az összes OCTG csőre és az összes csővezetékre vonatkozik, így nem bír jelentőséggel a megtámadott határozat 1. cikke tárgyát képező termékek speciális esetének értékelésekor.

78 A JFE‑Kawasaki és a JFE‑NKK vitatja a Bizottságnak a megtámadott határozat 137. preambulumbekezdésében foglalt értékelését, amely szerint az acélcsőágazatban uralkodó szerkezeti kapacitásfelesleg miatt bármely, a változó költség feletti áron történő eladás indokolt, és az ilyen értékesítés fedezi az állandó költséget. Először is, a szállítási költség magasabb az acélcsövekre nézve, mint más acéltermékek esetén, azok nagy terjedelme miatt. Másrészt a Bizottság értékelésében nem veszi figyelembe, hogy a japán termelők acéltermelési kapacitása véges, ezért nyereségüket úgy tudják maximalizálni, hogy a lehető legtöbb acélterméket adják el a legmagasabb haszonkulccsal. Önmagában abból, hogy adott termék értékesítése fedezi a változó költségeket, nem lehet következtetni arra, hogy az ilyen értékesítés a japán termelőknek kereskedelmi érdekében áll.

79 A Bizottság megállapítására, hogy az acéltermékek termelési kapacitása különböző az egyes acéltermékek esetén, és így nem lehetséges azt a legmagasabb haszonkulcsú termékre összpontosítani, a Kawasaki azzal válaszol, hogy a termelési eljárás első szakasza minden acéltermék esetén azonos. Következésképpen ebben a szakaszban a termelési kapacitás korlátozott. A Sumitomo azt is előadja, hogy a kapacitásfelesleg az európai termelőket is ugyanolyan mértékben érintette, mint a japánokat. A következmények így mindkét oldalra nézve ugyanazok voltak, és a többi tényező miatt létrejött hátrányok is megmaradtak, még akkor is, ha a japán termelőknek minden bizonnyal érdekében állt volna a változó költség alatti értékesítés.

80 Negyedrészt a japán termelők a szállítási határidőket tekintve hátrányban voltak az európai versenytársakkal szemben. A Japánban gyártott acélcsövek Európába való szállítása 4-6 hétbe telik. Míg a Bizottság a megtámadott határozat 137. preambulumbekezdésében arra hivatkozik, hogy a kérdéses vállalkozások szerint a szállítási határidő nem képez akadályt azon kiváló minőségű menetes OCTG csövek japán exportja előtt, amelyeket többek között az Egyesült Királyság kontinentális talapzatán meghatározott beruházások céljára használnak, ez a megállapítás nem igaz a szabvány menetes OCTG csövekre. Valójában a kiváló minőségű menetes OCTG csövek vevője számára drágább lenne átállni a kiváló kötésről, ha az adott termelő által ajánlott egyik vagy másik kötést már kiválasztotta, így ezen a piacon a szállítási határidő hatása kevésbé jelentős. A szabvány menetes OCTG csövek piacán azonban a rövidebb szállítási határidő jelentős előnyt képez. Az egyedileg gyártott csővezetékeket nézve e csövek különleges kezelése azt vonja maga után, hogy a szállítónak nagyon szoros határidőkkel kell dolgoznia, így a szállítási határidők még fontosabbak. Végül, mivel az OCTG csöveket és az egyedileg gyártott csővezetékeket közvetlenül a felhasználónak értékesítik, ezen akadályt nem lehet megkerülni a nagykereskedőkön keresztül történő közvetett értékesítéssel.

81 Ötödrészt a Közösség azon négy tagállamának hazai piacát, ahol a legnagyobb onshore értékesítést lehet megvalósítani, azaz Franciaországét, Németországét, Olaszországét és az Egyesült Királyságét, egyetlen nemzeti termelő uralja. Ez a helyzet nem feltétlenül piacfelosztó megállapodások eredménye, mivel számos objektív, gazdasági vagy más tényező kedvez a nemzeti termelésnek. A nemzeti termelők helyzetét ezen a piacon többek között fő vevőik, azaz a nemzeti gázszállító és -szolgáltató vállalkozások beszerzési politikája erősítette meg, amelyek gyakran közvállalkozások. A Bizottság 93/247 határozatában elismerte e helyzet fennállását.

82 Példának okáért a Corus (korábban British Steel) a kérdéses időszakban kivételezett kapcsolatban állt a British Gas és BP (korábban British Petroleum) vállalkozásokkal, amelyet a BP esetében alátámaszt „a BP engineering/British Steel-lel történt műszaki kapcsolati találkozóról szóló feljegyzés” („Minutes of technical liaison meeting by BP engineering/British Steel”, másolatát lásd a Bizottság aktájának 681. oldalán). A Dalmine munkavállalói által tett vallomások (a továbbiakban: Dalmine munkavállalóinak vallomásai, a másolatukat lásd a Bizottság aktájának 8220 C4. oldalán) hasonlóképpen tanúsítják azt, hogy igyekeztek megvesztegetni az Agip − Olaszország legnagyobb olaj- és gázipari vállalkozása − munkavállalóit, hogy az Agip varrat nélküli acélcsövekre vonatkozó rendeléseit ne adják más gyártóknak, és hogy az Agip általában is az olasz gyártókat részesítse előnyben. Ehhez hasonlóan, a „találkozó a Distrigaz-zal” című dokumentum (másolatát lásd a Bizottság aktájának 2298. oldalán) megerősíti, hogy a Distrigaz nem kívánt a Közösségen kívül termelőktől vásárolni. A vízügyi, energiaipari, szállítási és távközlési ágazatokban működő vállalkozások beszerzési eljárásairól szóló, 1990. szeptember 17-i 90/531/EGK tanácsi irányelvnek (HL L 297., 1. o.) tizenegyedik és tizenkettedik preambulumbekezdése általában megerősíti, hogy az olaj és gáz kitermelésére, szállítására és elosztására vonatkozó beszerzési eljárások az irányelv hatályba lépése előtt zártak voltak. Az irányelv 29. cikke pedig, amely a harmadik állam termelőinek jövőbeli helyzetét szabályozza, nem ad egyenlő hozzájutást az európai közbeszerzésekhez, ellentétben azzal, ami a megtámadott határozatból kitűnni látszik. A JFE-NKK szerint a japán termelők nem részesültek a 90/531 irányelv rendelkezéseinek összes kedvezményéből, mivel a közbeszerzésekről szóló nemzetközi egyezmény (mellékelve az 1973 és 1979 közötti kereskedelmi tárgyalások eredményeként létrejött többoldalú megállapodások megkötéséről szóló, 1979. december 10-i 80/271/EGK [HL 1980. L 71., 1. o.] tanácsi határozathoz) nem alkalmazandó az olaj és gáz kitermelésére, szállítására és elosztására.

83 Hatodrészt az európai vállalkozások dömpinggel kapcsolatos panaszokat nyújtottak be a Bizottsághoz, hogy távol tartsák a közösségen kívüli termelőket a közösségi piactól. 1977 és 1998 között hét eljárás indult a varrat nélküli acélcsövek Közösségen kívüli termelői ellen, amelyek közül csak egy zárult kötelezettségvállalás vagy vám kiszabása nélkül. Igaz ugyan, hogy egyik dömpingellenes eljárás sem vonatkozott a Japánból származó importra, ezzel kapcsolatban semmi rendellenes nincs az Egyesült Királyság offshore piacát nézve, mivel az adott időszakban a közösségi dömpingellenes szabályok területi hatálya nem terjedt ki a tagállamokhoz tartozó kontinentális talapzatra. Az a lehetőség azonban, hogy dömpingellenes eljárást indítanak ellenük, a japán exportőrökre jelentős visszatartó hatással volt az onshore piacokat illetően, ellentétben a Bizottságnak a megtámadott határozat 137. preambulumbekezdésében leírt állításával. A dömpingellenes eljárás indításának puszta ténye jelentős terhet róhatott a japán termelőkre, a Bizottság esetleges vizsgálati intézkedései miatt. Ezen érv megalapozottságát alátámasztja az elnökök számára készített feljegyzés, amely szerint az európai termelők azt tervezték, hogy dömpingellenes eljárással fenyegetik meg a japán vállalkozásokat. Az európai termelők nyomást gyakoroltak a Bizottságra is, hogy terjessze ki a közösségi vámterületet a tagállamok offshore piacaira, amelyet az összekötő bizottság 1994. június 6-i levele is tanúsít.

84 Hetedrészt a Közösség tagállamai különböző nemzeti szabványainak és az erősen eltérő engedélyeztetési követelményeinek való állandó megfelelés költsége újabb jelentős kereskedelmi akadályt képez. Lényegében az „API” szabvány csak alapszabvány, így a nemzeti szabványoknak, illetve még bizonyos vevők által megkövetelt kiegészítő előírásoknak is meg kell felelni. A Nippon szerint Németországban például igazolást kértek a gyártási eljárásról, a termékvizsgálatról és a munkavállalók képesítéséről. Az igazolások megszerzéséhez minden második-harmadik évben több iratot kellett német nyelven benyújtani, és 45 000 DEM összegig terjedő díjat kellett fizetni. A 93/247 határozatában a Bizottság elismerte, hogy e nemzeti szabályok az acélcsövek Közösségen belüli kereskedelmének jelentős akadályát képezte. Ez a megállapítás különösen igaz a Japánból származó importra. A 93/247 határozatban foglalt tényszerű értékelés a jelen ügyben nem hagyható figyelmen kívül csak azért, mert a Bizottság − saját állítása szerint − határozatának elfogadásakor nem tudott a jogsértésről. Az egyes olajipari vállalkozások által támasztott saját követelményekkel kapcsolatban a JFE‑Kawasaki rámutat arra, hogy a francia Total és az olasz Agip „off-line” vizsgálatot követel meg a nekik leszállított összes acélcsőre nézve. E követelés teljesítése ezer tonnánként 100 USD feletti költséggel jár.

85 Nyolcadrészt a JFE‑NKK, a Nippon és JFE‑Kawasaki válaszaikban arra hivatkoznak, hogy a Corus részesült az Egyesült Királyság kormányának politikája által nyújtott kedvezményben, amely támogatta a brit szállítóknak az Egyesült Királyság kontinentális talapzatára történő értékesítését. Az Egyesült Királyság kormánya e politikát az offshore piac szállítási irodájának felállításával hajtotta végre (Offshore Supplies Office, a továbbiakban: OSO). Az Egyesült Királyság kontinentális talapzatán tevékenységet folytató gazdasági szereplőkre való nyomásgyakorlás útján az OSO-nak sikerült felemelnie a brit szállítók piaci részesedését az 1972-es 25-30%-ról (a brit kereskedelmi és ipari minisztérium által 1997-ben közzétett jelentés alapján, másolatát lásd a T‑67/00. sz. ügyben előterjesztett válasz 4. mellékletében, a továbbiakban: DTI-jelentés) 1984-ben 75%-ra és 1987-ben 87%-ra (az Európai Közösségek Értesítője 6/1988. sz. kiegészítésének 115. pontja alapján). Ilyen körülmények között a Corus-nak nem volt szüksége arra, hogy a japán termelőkkel megállapodást kössön az offshore piacok védelmére, mivel az OSO intézkedéseinek kedvezményéből már részesült. Az alapszabályok, különösen a javított alapszabályok maguk a Corus-nak az Egyesült Királyság offshore piacán élvezett kivételes helyzetével foglalkoznak, a nemzeti preferenciális politika eredményeként, és e helyzet más európai termelőknek is kedvezett, mivel szállítottak a Corus-nak sima végű acélcsöveket, miután az bezárta Clydesdale-ben lévő üzemét. A megtámadott határozat mindenesetre ezen a ponton nyilvánvaló hiba miatt jogellenes, mivel a Bizottság nem vette figyelembe az OSO-nak az Egyesült Királyság offshore piacán játszott szerepét. E brit nemzeti preferenciarendszer 1993 júliusáig volt hatályban, amikor is a 90/531 irányelvben foglalt közösségi preferenciarendszer lépett a helyébe. A JFE‑NKK fenntartja, hogy e tényekről nem volt tudomása, és a válaszához csatolt, ezt tanúsító dokumentumokat csak azután szerezte be, hogy benyújtotta keresetlevelét a T-67/00. sz. ügyben.

86 E három felperes állításaik alátámasztásaként arra is hivatkozik, hogy néhány bizonyíték, amelyre a Bizottság támaszkodik, megemlíti az OSO által végrehajtott politikát. Először is megjegyzik, hogy a VAM BSC szerződések felújításáról szóló feljegyzés a következőket tartalmazza: „a briteknek nem szabad megnyitniuk a brit piac kapuját a japánok előtt” („il ne faut pas ouvrir la porte aux [Japonais] en les favorisant d’un british content„), és hogy az 1990. augusztus 24-i találkozóról szóló feljegyzés szerzője szerint: „nem zárható ki, hogy az európai termelőknek [19]93-ban az OSO meg fogja adni a 3%-os preferenciát, amelyet jelenleg a brit termelőknek ad”. Az 1990. augusztus 24-i találkozóról szóló feljegyzésben szereplő utalás az Európai Közösség megerősítésére és a 3%-os preferenciának az európai termelőkre való kiterjesztésére a 90/531 irányelv hatályba lépésére vonatkozik, amely közösségi preferenciát ír elő arra az estre, ha a közösségi termelők árai maximum 3%-kal magasabbak a harmadik országokból származó termelők árainál.

87 Az a körülmény, hogy gyakorlatilag egyik európai termelő sem szállított varrat nélküli acélcsövet Japánba, amelyet igazol a megtámadott határozat 68. preambulumbekezdésében foglalt táblázat, szintén kereskedelempolitikai indokokkal magyarázható. Következésképpen nem lehetett kereskedelmi indoka annak, hogy e piacot felosztó megállapodást kössenek.

88 Az összekötő bizottság 1994. június 6-i leveléből továbbá kiderülnek a következők: a japán közbeszerzés az acélcsőágazatban az európai termelők részére teljesen zárt volt; a japán csőpiacot a csőtermelőkhöz szorosan kapcsolódó nagy konzorciumok uralták; a Japánba való szállítási költségek és értékesítési kiadások nagyon magasak volt az európai termelők részére; és az olaj- és gázkutatási és -termelési, következésképpen az OCTG ágazat mindenesetre nagyon szűk volt. Az Európai Acélcsőipari Szövetség Bizottsághoz intézett 1994. november 16-i faxából is kitűnik, hogy a Japánban értékesíteni kívánó külföldi acélcsőtermelőknek egy nagyon részletes nyomtatványt kellett kitölteniük, hogy teljesítsék a japán előírásokat.

89 A Bizottság először is arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozatot alapvetően a megállapodás versenykorlátozó céljára alapozta. Emiatt nem volt köteles arra, hogy az 1. cikkben megállapított jogsértés közösségi piacon való tényleges hatását is bizonyítsa. Még ha a japán felperesek által felsorolt kereskedelmi akadályok meg is magyaráznák, hogy miért nem értékesítettek a megtámadott határozatban említett termékekből a közösségi piacon, akkor is fennáll az, hogy a Bizottság bizonyítékot szolgáltatott egy olyan megállapodásról, amelynek célja a verseny korlátozása volt. A felperesek által hivatkozott tények, amennyiben azok valósak, egyébként a jogsértés súlyát növelik, nem pedig csökkentik, ellentétben azzal, amit a felperesek állítanak. Ezzel kapcsolatban a Bizottság a „Cement”-ügyre (hivatkozás a 66. pontban) utal, amelyben az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy az objektív kereskedelmi korlátok létezésére utaló gazdasági elemzés nem szünteti meg az okirati bizonyítás megkerülhetetlen valóságát. Az Elsőfokú Bíróság továbbá megállapította, hogy amennyiben a felperesek által javasolt gazdasági elemzés helyesnek bizonyul, az a jogsértés súlyát növelné, mert a kérdéses megállapodás megkötésével a vállalkozások igyekeztek megszüntetni azt a csekély hatékony versenyt, amely még az érintett piacon megmaradt (az ítélet 1087-1088. pontja).

90 A JFE‑Kawasaki érvelésére, amely szerint a megtámadott határozat kizárta az Egyesült Királyság offshore piacát a piacfelosztó megállapodásból, a Bizottság azzal válaszol, hogy a megtámadott határozat 62. preambulumbekezdése világosan jelzi, hogy a megállapodás érintette ezt a piacot annyiban, amennyiben az részben védett volt.

91 A Bizottság másrészt úgy véli, hogy jogilag megkövetelt módon bizonyította azt, hogy a megtámadott határozat 1. cikkében leírt megállapodásnak tényleges hatásai voltak a közösségi piacon. Különösen a megtámadott határozat 68. preambulumbekezdésében foglalt táblázat igazolja, hogy a megállapodást valóban és nagymértékben alkalmazták az európai piacokon. Az a tény, hogy a japán termelők bizonyos mértékben versenyeztek az Egyesült Királyság offshore piacán, a jogsértésnek a megtámadott határozatban való megállapítását nem hatálytalanítja, mivel a piac csak részben volt védett.

92 Ami azt az érvet illeti, hogy a Bizottság által használt néhány dokumentum, különösen az elnökök számára készített feljegyzés és a Corus-szal való találkozó jegyzőkönyve (Entretien BSC) arra utal, hogy az európai termelők féltek az Egyesült Királyság offshore piacán megjelenő japán versenytől, a Bizottság véleménye szerint e félelem annak volt betudható, hogy a piac részben védett helyzete a kartellen belül különös feszültséget idézett elő. Ez az érv tehát nem vonja kétségbe a kartell létezését.

93 A Bizottság továbbá arra hivatkozik, hogy az Egyesült Királyság kontinentális talapzatán az olajipar által használt termékekre iránya