AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (kibővített ötödik tanács)

2002. június 6.( )

„Verseny – 4064/89/EGK rendelet – Az összefonódást a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító határozat – Megsemmisítés iránti kereset – Érintett piac – A kollektív erőfölény fogalma – Bizonyítás”

A T‑342/99. sz. ügyben,

az Airtours plc (képviselik: J. Swift QC és R. Anderson barristerek, M. Nicholson, J. Holland és A. Gomes da Silva solicitorok, kézbesítési cím: Luxembourg)

felperesnek

az Európai Közösségek Bizottsága (képviseli: R. Lyal, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

alperes ellen

az összefonódást a közös piaccal és az EGT‑Megállapodással összeegyeztethetetlennek nyilvánító, 1999. szeptember 22‑i C (1999) 3022 végleges bizottsági határozat (IV/M.1524 – Airtours/First Choice ügy, közzétéve a 2000/276/EK számon [HL 2000. L 93., 1. o.]) megsemmisítése iránti kereset tárgyában,

AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA

(kibővített ötödik tanács),

tagjai: P. Lindh elnök, R. García‑Valdecasas, J. D. Cooke, M. Vilaras, N. J. Forwood bírák,

hivatalvezető: J. Palacio González tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2001. október 11‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

A tényállás és az eljárás

1 1999. április 29‑én az Airtours plc brit társaság, amelynek fő tevékenysége utazásszervezés és szervezett utazások szolgáltatása, bejelentette, hogy meg kívánja szerezni egyik versenytársa, a First Choice plc egyesült királysági utazásszervező valamennyi részvényét.

2 Az Airtours ugyanezen a napon – a legutóbb az 1997. június 30‑i 1310/97/EK tanácsi rendelettel (HL 1997. L 180., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 164. o.) módosított, a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló, 1989. december 21‑i 4064/89/EGK tanácsi rendelet (HL 1989. L 395., 1. o., helyesbítés: HL 1990. L 257., 13. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 31. o., a továbbiakban: 4064/89 rendelet) 4. cikkének megfelelően bejelentette a Bizottságnak a tervezett összefonódást.

3 1999. június 3‑án kelt határozatában a Bizottság megállapította, hogy az összefonódás komoly kétségeket vet fel a közös piaccal való összeegyeztethetőség tekintetében, és úgy döntött, hogy a 4064/89 rendelet 6. cikke (1) bekezdésének c) pontjának megfelelően megindítja a részletes vizsgálatot.

4 1999. július 9‑én a Bizottság a 4064/89 rendelet 18. cikke alapján kifogásközlést küldött a felperes részére, amelyben ismertette azokat az okokat, amelyek alapján prima facie arra az álláspontra helyezkedett, hogy a tervezett összefonódás kollektív erőfölényt eredményezne a közeli úti célú külföldi szervezett utazások piacán az Egyesült Királyságban. A felperes a kifogásközlésre 1999. július 25‑én válaszolt.

5 A 4064/89 rendeletben előírt bejelentésekről, határidőkről és meghallgatásokról szóló. 1998. március 1‑jei 447/98/EK bizottsági rendelet (HL 1998. L 61., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 61. o.) 14., 15. és 16. cikkének megfelelően 1999. július 28‑án és 29‑én meghallgatást tartottak a Bizottság meghallgatási tisztviselője előtt.

6 1999. szeptember 7‑én a felperes az azonosított versenyjogi aggályok eloszlatása érdekében a 4064/89 rendelet 8. cikkének (2) bekezdésével összhangban több kötelezettségvállalásra is javaslatot tett.

7 1999. szeptember 9‑én összeült az összefonódásokkal foglalkozó tanácsadó bizottság, és véleményt nyilvánított az összefonódásról, illetve a felperes által javasolt kötelezettségvállalásokról.

8 Az 1999. szeptember 15‑én tartott ülésen részt vettek a felperes, illetve a Bizottság képviselői is, ezt követően a felperes módosított kötelezettségvállalásokat javasolt.

9 1999. szeptember 22‑i határozatával (IV/M.1524 – Airtours/First Choice ügy, C (1999) 3022 végleges határozat, közzétéve a 2000/276/EK számon [HL 2000. L 93, 1. o. ], a továbbiakban: Határozat) a Bizottság a 4064/89 rendelet 8. cikkének (3) bekezdése alapján összeegyeztethetetlennek nyilvánította az összefonódást a közös piaccal, illetve az Európai Gazdasági Térség működésével, azon az alapon, hogy az kollektív erőfölényt eredményezne a közeli úti célú külföldi szervezett utazások piacán az Egyesült Királyságban, és ezért jelentősen korlátozná a hatékony versenyt a közös piacon. A Bizottság a Határozatban megállapította, hogy az Airtours által 1999. szeptember 7‑én javasolt kötelezettségvállalások nem akadályozták volna meg a kollektív erőfölény kialakulását, az 1999. szeptember 15‑én javasolt kötelezettségvállalásokat pedig túl későn terjesztették elő ahhoz, hogy azt az eljárás ezen szakaszában figyelembe lehessen venni.

Az eljárás és a felek kérelmei

10 1999. december 2‑án a felperes benyújtotta a jelen keresetet.

11 Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság úgy döntött, hogy megnyitja az eljárás szóbeli szakaszát, valamint hogy a pervezető intézkedések keretében felhívta a felperest és a Bizottságot, hogy nyújtsanak be bizonyos dokumentumokat, illetve válaszoljanak különböző kérdésekre.

12 A Bizottság 2001. július 27‑i, illetve 2001. augusztus 3‑i beadványával, a felperes pedig 2001. augusztus 31‑i beadványával teljesítette az Elsőfokú Bíróság által alkalmazott pervezető intézkedésekben foglaltakat.

13 A felek szóbeli előadásait és az Elsőfokú Bíróság által feltett kérdésekre adott válaszait a 2001. október 11‑i tárgyaláson hallgatták meg.

14 A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a Határozatot;

– kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.

15 A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– utasítsa el a keresetet;

– kötelezze a felperest a költségek viselésére.

Az ügy érdeméről

16 A felperes négy jogalapot terjesztett elő keresetének alátámasztására. Az első jogalap szerint nyilvánvaló értékelési hibák történtek az érintett termékpiac meghatározása során, illetve megsértették az EK 253. cikket. A második jogalap szerint megsértették a 4064/89 rendelet 2. cikkét, valamint a jogbiztonság elvét annyiban, hogy a Bizottság a jelen ügy értékelése során új, helytelen meghatározást alkalmazott a kollektív erőfölény tekintetében, továbbá megsértette az EK 253. cikket. A harmadik jogalap szerint megsértették a 4064/89 rendelet 2. cikkét – amennyiben a Bizottság megállapítása szerint a bejelentett összefonódás kollektív erőfölényt eredményezett –, továbbá az EK 253. cikket. A negyedik jogalap szerint megsértették a 4064/89 rendelet 8. cikkének (2) bekezdését, valamint az arányosság elvét, amikor a Bizottság nem fogadta el a felperes által javasolt kötelezettségvállalásokat.

Az érintett termékpiac meghatározása során történt hibákra, illetve az EK 253. cikk megsértésére vonatkozó első jogalapról





A – A Határozat

17 Ami az érintett termékpiac egyesült királysági külföldi szervezett utazások ágazatában történt, a felperes által kizárólag vitatott meghatározást illetően a Határozat két elkülönült piacot azonosít: a távoli úti célú szervezett utazások piacát (a továbbiakban: távoli úti célú szervezett utazások), és a közeli úti célú szervezett utazások piacát (a továbbiakban: közeli úti célú szervezett utazások). Ezzel kapcsolatban a Határozat rögzíti, hogy az utazási ágazatban azokat az úti célokat tekintik távoliaknak, amelyek esetében az Egyesült Királyságból elindulva a repülési idő lényegesen meghaladja a három órát, kivéve a Földközi‑tenger keleti medencéjében található szigetekre, illetve a Kanári‑szigetekre irányuló repülőutakat, amelyek körülbelül négy óráig is tarthatnak. Ebből következően minden európai (akár a kontinensen, akár a szigeteken található), illetve észak‑afrikai úticél a „közeli” kategóriába tartozik, szemben például a Karib‑tengeren, Amerikában vagy Délkelet‑Ázsiában található célpontokkal, amelyek esetében a repülési idő lényegesen hosszabb (jellemzően kétszer olyan hosszú, vagy még hosszabb) (lásd a Határozat (10)–(13) preambulumbekezdését).

18 A Határozat (16)–(28) preambulumbekezdése kifejti azokat az indokokat, amelyek alapján a Bizottság arra a következetésre jutott, hogy a közeli és távoli úti célú szervezett utazások közötti különbségek versenyjogi szempontból jelentősebbek, mint a hasonlóságok, és így önmagukban indokolják az elkülönült piacok meghatározását a bejelentett összefonódás vizsgálata szempontjából. Ezek az indokok következők:

a) egyrészt a légitársaságok (és így a vertikálisan integrált utazásszervezők) szempontjából korlátozottan helyettesíthetők a közeli és távoli úti célú járatok, tekintettel arra, hogy kismértékben van csak lehetőség azonos repülőgépek használatára mind közeli, mind távoli úti célok elérésére, illetve tekintettel a nagyobb repülőgépek üzemeltetései költségeinek különbségére a kisebb repülőgépek üzemeltetési költségeihez képest, valamint azokra a nehézségekre, amelyekkel a charter‑légitársaságoknak (ideértve az összefonódás által érintett feleket is) kell megküzdeniük, amennyiben megpróbálják „lényegesen átalakítani flottájuk közeli és távoli végcélelérési kapacitását”, vagyis a szükséges tőkeberuházásokat, az igényelt időt, valamint a rövid távú repülőgépbérlés problémáit, figyelemmel arra is, hogy a költségek csökkentése, a minőség fenntartása és az ellátás folyamatosságának biztosítása érdekében a charter‑légitársaságok (beleértve a feleket is) repülőgépeik nagy részének tulajdonosai, illetve azokat viszonylag hosszú távra bérlik (jellemzően legalább öt évre) (a Határozat (16)–(18) preambulumbekezdése);

b) másrészt az a tény, hogy a végső fogyasztó szempontjából számos jelentős különbség van a közeli és távoli úti célú szervezett utazások között:

– i. az utazásról alkotott kép, illetve elképzelés: a távoli úti célú utazások egzotikusabbnak tűnnek, ezért inkább vonzanak egyedülállókat, illetve gyermektelen párokat; a közeli úti célú utazások viszont, például a földközi‑tengeri célpontokba irányulók, inkább a családokat érdeklik (a Határozat (20) preambulumbekezdése);

– ii. az utazás időpontja: a távoli úti célú utazások kevésbé felelnek meg a családdal utazó egyesült királysági fogyasztók igényeinek, mivel az előbbiek főként a nyári szezonban (nagyjából július közepétől augusztus végéig) utaznak külföldre, mivel erre az időszakra esik az iskolai szünet (illetve bizonyos területeken az üzemek leállítása is) (a Határozat (20) preambulumbekezdése);

– iii. az út időtartama: a hosszabb repülőutak eltántoríthatnak egyes fogyasztókat attól, hogy a távoli úti célú szervezett utazásokat válasszák, még ha azok egyéb szempontokból összehasonlíthatók is a közeli úti célú utazásokkal, például az időjárás, a helyszín, az árak, a vízumok, az orvosi előírások és más hasonló szempontok tekintetében (a Határozat (21) preambulumbekezdése);

– iv. a közeli és távoli úti célok árai helyettesíthetőségének hiánya: a távoli úti célú szervezett utazások árai érzékelhetően magasabbak, valamint csak korlátozott mértékben közelítenek egymáshoz az ilyen utazások és az összehasonlítható közeli úti célú szervezett utazások árai. Bár a kétféle szervezett utazás árai, különösen az év bizonyos szakaszaiban (például amikor rossz idő van), azonosak vagy alig különböznek, ez az igen kis mértékű átfedés nem elegendő ahhoz, hogy korlátozza az árakat a közeli úti célok piacán, mivel a távoli úti célú szervezett utazásokat csak a fogyasztók igen kis hányada tekinti az előbbiek hatékony helyettesítőinek (a Határozat (22)‑(26) preambulumbekezdése).

B – Az érintett termékpiac meghatározása

19 Az Elsőfokú Bíróság kiindulásképpen megjegyzi, hogy a jelen ügyben alkalmazni kívánt 4064/89 rendelet vonatkozásában az érintett piac megfelelő meghatározása szükséges előfeltétele az összefonódás versenyre gyakorolt hatása értékelésének (lásd ezzel kapcsolatban a C‑68/94. és C‑30/95. sz., Franciaország és társai kontra Bizottság, ún.„Kali & Salz” egyesített ügyekben 1998. március 31‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑1375. o.] 143. pontját).

20 Az összefonódás által érintett termékpiac meghatározásánál a teljes gazdasági összefüggésrendszert figyelembe kell venni annak érdekében, hogy értékelni lehessen a szóban forgó vállalkozás vagy vállalkozások tényleges gazdasági erejét, ezért először meg kell határozni azokat a termékeket, amelyek nem helyettesíthetők más termékekkel, azonban kellőképpen felcserélhetők a vállalkozás saját termékeivel, mind objektív jellemzőik és a versenyfeltételek, mind pedig a piaci kereslet és kínálat szerkezete szempontjából (lásd ebben az értelemben a C‑333/94. P. sz., Tetra Pak kontra Bizottság ügyben 1996. november 14‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑5951. o.] 10. és 13. pontját, valamint a T‑83/91. sz., Tetra Pak kontra Bizottság ügyben 1994. október 6‑án hozott ítélet [EBHT 1994., II‑755. o.] 63. pontját).

21 A felperes vitatja az érintett termékpiac Határozatban adott meghatározását. Ahelyett, hogy az érintett piacot a közeli úti célú külföldi szervezett utazásokra korlátozza, a Bizottságnak azt valamennyi külföldi szervezett utazást magában foglaló piacként kellett volna meghatároznia, beleértve a távoli úti célú utazásokat is. A felperes kifogásolja, hogy a Bizottság a külföldi szervezett utazások tekintetében eltért a korábbi gyakorlattól, valamint fenntartja, hogy a Bizottság értékelése a keresleti és kínálati oldal felcserélhetősége kapcsán helytelen. A Bizottság érvelésének ezen hibája folytán a Határozatban foglalt értékelés nyilvánvalóan hibás, és így az jogilag is hibás.

22 Ami a Bizottságnak azon felvetését illeti, hogy a távoli és közeli úti célú szervezett utazások között nem áll fenn keresleti oldali felcserélhetőség, ezzel kapcsolatban a felperes előadja, hogy a Bizottság azon érvei, amelyek egyrészt a különböző termékek jellemzőire, másrészt a távoli és közeli úti célú szervezett utazások átlagárai közötti különbségekre vonatkoznak, tévesek.

23 A felperes először a termékjellemzőkre utal, és vitatja a Bizottság állítását, mely szerint a távoli úti célú utazások egzotikusabbak, kevésbé felelnek meg a családoknak, valamint hosszabb repülési idővel járnak. A közeli úti célok, például Törökország vagy Észak‑Afrika „egzotikusabbak” az olyan távoli úti céloknál, mint Florida vagy a Dominikai Köztársaság, mely utóbbiak inkább „családbarát” helyszínek. A helyszínre való utazás időtartama ugyanolyan hosszú lehet a közeli úti célok esetében is, mint a távoli úticéloknál, ugyanis az utazás teljes időtartama a lényeges – beleértve az utasfelvétel (check‑in) és az átszállások idejét is –, nem pedig a szigorúan vett repülési idő. A felperes végül azt állítja, hogy az utazásszervezők által a különböző életstílusok (például családos vagy nem családos), illetve a különböző ízlések (különösen az elhelyezés, az étkezés, a tevékenységek, az érdeklődési kör és hasonlók tekintetében) figyelembevétele érdekében nyújtott eltérő típusú utazások mind a távoli, mind a közeli úti célú szervezett utazások szegmensében léteznek.

24 Másodszor az utazások árainak különbségét illetően a felperes úgy érvel, hogy nem releváns azon megállapítás, mely szerint a távoli úti célok árai magasabbak, mint a közeli úti célok árai, amennyiben – mint a jelen esetben is – a termékek maguk nyilvánvalóan megkülönböztethetők. A felperes rámutat arra is, hogy a két utazástípus között fennáll egyfajta árkonvergencia is, mivel bizonyos közeli úti célú utazások ugyanabba az ártartományba esnek, mint egyes távoli úti célú utazások.

25 Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy az aktából kitűnik, hogy a Bizottság figyelembe vette a fogyasztói preferenciákat, az átlagos repülési időt, az átlagos árszintet, valamint a különböző típusú úti célok esetében használt repülőgépek felcserélhetőségének korlátozott voltát, amikor arra a következtetésre jutott, hogy a közeli úti célú szervezett utazások eltérő piachoz tartoznak a távoli úti célú szervezett utazásokhoz képest. A Bizottság e következtetés kialakítása során ugyanakkor nem vitatta, hogy a távoli úti célú szervezett utazások egyre népszerűbbek a fogyasztók körében, illetve azt sem, hogy a felperes által a kifogásközlésre adott válaszban hivatkozott piackutatások (lásd British National Travel Survey, 1998, 4. kötet, The 1998 Holiday Market, valamint Mintel, Holidays: The booking procedure, 1997) azt mutatják, hogy az egyesült királysági fogyasztók egyre távolabbi úti célokat választanak utazásaikhoz, különösen az Atlanti‑óceán másik partját. A Bizottság azt a tényt sem vitatta, hogy a közeli úti célú szervezett utazások résztvevőinek jelentős része (36%) távoli úti célú utazáson is részt vett az utolsó öt évben, és még nagyobb részük (62%) esetében „erősen” vagy „meglehetősen” valószínű, hogy a következő öt évben így tesz, ahogy azt a felperes a kifogásközlésre adott válaszában található 2.4. táblázatban feltüntette.

26 Az Elsőfokú Bíróságnak tehát azt kell megvizsgálnia, hogy a Bizottság nyilvánvalóan hibás értékelést végzett‑e, amikor arra a következtetésre jutott, hogy ezek a tényezők az érintett piac szűkítő meghatározását indokolják, és kizárják abból a távoli úti célú szervezett utazásokat, amelyeket nem tekintett kellőképpen felcserélhetőnek a közeli úti célú szervezett utazásokkal.

27 Először is, az átlagos repülési idő kapcsán a Bizottság rámutatott – ezzel kapcsolatban egyébként a felperes sem tett ellenvetést –, hogy jelentős a különbség a távoli úti célokra vonatkozó átlagos repülési idő, amely több mint nyolc óra, és a közeli úti célokra vonatkozó átlagos repülési idő között, amely rendszerint kevesebb mint három óra (az Egyesült Királyságból a Földközi‑tenger keleti részén található szigetekre, illetve a Kanári‑szigetekre tartó repülőút négy óra körüli időtartamot is igényelhet). A felperes érvelése szerint a gyakorlatban a fogyasztók szempontjából nem a repülési idő számít, hanem az otthonuk és a helyszín közötti utazás teljes ideje. Erre az érvre azonban nem lehet hivatkozni az átlagos repülési idők közötti vitathatatlan különbség (átlagosan három óra a közeli úti célokba irányuló repülőutak esetén, a távoli úti célokba irányuló repülőutak átlagosan nyolcórás időtartamához képest) jelentőségének csökkentése céljából, mivel a repülőtér és a helyszín közötti utazás időtartama valójában az úti céltól függetlenül eltérő lehet.

28 Másodszor ami a két különböző típusú utazás árainak, illetve azok fogyasztókra gyakorolt hatásainak jelentőségét illeti, a Bizottság megállapításai szerint a távoli és közeli úti célú szervezett utazások átlagárai közötti különbségek igazolják az elkülönült piacok meghatározását. Ezzel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy a Bizottság elfogadja, hogy fennáll egyfajta konvergencia a kétféle utazás árai között. Ugyanakkor azt állítja, hogy a konvergencia nem olyan jellegű, hogy annak alapján a két terméket egymás helyettesítőinek lehetne tekinteni, vagy hogy az egyik árai korlátoznák a másik árait.

29 A Határozat (23) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejti indokait azon megállapítása vonatkozásában, mely szerint a kétfajta utazás árai között nem állt fenn helyettesíthetőség. A Bizottság szerint a fogyasztónak ajánlott árak a távoli úti célú szervezett utazások esetében jelentősen magasabbak, ahogy az a felperes által a Bizottság részéről hozzá intézett információkérésre 1999. június 29‑én adott válasz 1a. mellékletéből is kitűnik.

30 Először is, a Bizottság megállapította, hogy az 1998‑as nyári szezonban több mint 100%‑os árkülönbség volt a távoli és közeli úti célú szervezett utazások katalógusárai között. A kérdést oly módon is vizsgálta, hogy összehasonlított hasonló (14 éjszaka, háromcsillagos szállás, önellátás), Floridába és Spanyolországba irányuló utazásokat, és arra jutott, hogy az utóbbi átlagosan fele annyiba kerül, mint az előbbi. A hasonló összehasonlítás Florida és Görögország, illetve a Kanári‑szigetek között nagyjából ugyanilyen eredményeket hozott (30–40%‑os különbség az étkezéssel nyújtott szállás esetében). A Határozat részletes példákat hoz az Airtours katalógusában kínált egyes közeli és távoli úti célú turistautak árainak összehasonlítására, amelyek azt mutatják, hogy jelentős árkülönbség áll fenn a két különböző úticéltípus között.

31 A felperes vitatja, hogy az átlagárak relevánsak lennének az árak fogyasztók döntéseire gyakorolt hatásainak összehasonlítása szempontjából, amennyiben a termékek nyilvánvalóan megkülönböztethetők. Előadja, hogy az érintett termékpiac meghatározása szempontjából a „határhelyzetben lévő fogyasztók” magatartása a jelentős, illetve az a kérdés, hogy az utóbbiak készek‑e a távoli úti célú szervezett utazásokat közeli úti célú szervezett utazásokkal helyettesíteni, amennyiben az utóbbiak ára emelkedne. A Bizottság elismeri, hogy az átlagárak nem szükségszerűen tükrözik a határárakat, azonban úgy véli, hogy amennyiben – mint a jelen ügyben is – a különbségek ilyen nagyok, akkor nem valószínű, hogy kellően széles skálája érhető el a hitelesen összehasonlítható távoli úti célú szervezett utazásoknak olyan árakon, amely kellőképpen hasonlóak a közeli úti célú szervezett utazások árainak korlátozásához, tekintettel arra, hogy az érintett távoli úti célú szervezett utazásokat csak a fogyasztók igen kis hányada tekinti megfelelő helyettesítőnek.

32 Meg kell tehát vizsgálni, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát vétett‑e a határhelyzet jelentőségének vonatkozásában, vagyis abban a tekintetben, hogy azon fogyasztók száma, akik készek arra, hogy a közeli úti célú szervezett utazások árának emelkedése esetén távoli úti célú szervezett utazást vásároljanak, hogyan aránylik azon fogyasztók összesített számához, akik rendszeresen vásárolnak közeli úti célú szervezett utazásokat az utazásszervezőktől.

33 Ezzel kapcsolatban előzetesen meg kell jegyezni, hogy a felek egyike sem vitatja, hogy a külföldi szervezett utazások egyesült királysági fogyasztói általában igen érzékenyek a termékek áraira.

34 A Bizottság érvelését a Határozat (24) preambulumbekezdése tartalmazza, amelyben az előbbi elismeri, hogy „bizonyos távoli úti célú utazások árai, különösen az év egyes szakaszaiban (például amikor rossz idő várható) megfelelnek a közeli úti célú utazások ár/minőség skálájának felső részén található utazások (nyári csúcsidő, jobb minőségű elhelyezés) árainak, vagy megközelítik azokat”. Ugyanakkor továbbra is azon az állásponton van, mely szerint „nem várható, hogy ez az igen kis mértékű átfedés elegendő lesz ahhoz, hogy korlátozza az árakat a közeli úti célok piacán, mivel a távoli úti célú szervezett utazásokat – akár az árak, akár más szempont alapján – csak a fogyasztók igen kis hányada tekinti az előbbiek hatékony helyettesítőinek”.

35 E megállapítás alátámasztása érdekében a Bizottság a Határozat (25) preambulumbekezdésében hangsúlyozza, hogy a felperes által a kifogásközlésre adott válaszban (2.6. táblázat) az árkonvergenciával kapcsolatos véleménye alátámasztása érdekében hivatkozott egyik távoli úti cél sem tartozott ugyanabba az árkategóriába, mint amelyet korábban bemutatott.

36 A felperes által a Bizottság 1999. június 15‑i és 21‑i információkéréseire válaszul küldött 1999. június 29‑i levél 1a. és 2. mellékletének (a Bizottság által a pervezető intézkedések keretében benyújtott dokumentumok, lásd a Bizottság által benyújtott első dokumentumcsomag 6b/7b. mellékletét) vizsgálata alapján megállapítható, hogy a Bizottság helyesen állította, hogy az átlagárak közötti különbségek jelentősek, különösen, ha az összehasonlítás ugyanarra a (nyári vagy téli) szezonra vonatkozik. Az 1a. melléklet ténylegesen azt mutatja, hogy az 1996., 1997. és 1998. évi nyári szezonokban a közeli úti célú egyhetes szervezett utazások átlagára 354, 378 és 369 GBP volt, míg a távoli úti célú szervezett utazásokra vonatkozó megfelelő érték 676, 757 és 781 GBP volt.

37 Emellett e dokumentumok vizsgálata megerősíti, hogy a Bizottság által a Határozat (25) preambulumbekezdésében adott értékelés megalapozott. A felperes 1999. június 29‑i levelének 2. mellékletéből kitűnik, hogy a közeli úti célok esetében a felperes közlése szerint egy tipikus utazás, tehát például egy hét egy háromcsillagos hotelben Mallorcán félpanziós ellátással, 2000 júliusában vagy augusztusában 485 GBP‑be került. Ezek a számok lényegesen kisebbek, mint a kifogásközlésre adott válasz 21. oldalán a 2.6. táblázatban megadottak, amely válaszra a Határozat (25) preambulumbekezdése utal. Kizárólag az 1999 decemberében Jamaicára (699 GBP), Mexikóba (649 GBP) és Srí Lankára (699 GBP) kínált utazások árai állnak közelebb a közeli úti célú utazások 2000 nyári szezonjára vonatkozó átlagáraihoz.

38 A felperes által benyújtott dokumentumok hasonlóképpen megerősítik a Bizottság érvelését. Látható, ahogy az a Határozat (26) preambulumbekezdésében is szerepel, hogy a BA Holidays távoli úti célú utazásokra vonatkozó hirdetésében, amelyet a felperes a Bizottság előtti meghallgatáson nyújtott be (lásd a Határozat (26) preambulumbekezdésének 23. lábjegyzetét) négy utazási célt kínáltak igen versenyképes árakon: Barbadost (399 GBP), Tobagót (499 GBP), Grenadát (529 GBP) és Santa Luciát (799 GBP). Ugyanakkor, ahogy arra a Bizottság is rámutat, csak a Santa Luciába irányuló utazás tartalmazta az étkezést, a többi utazás csak a repülésből és a szállásból tevődött össze. Emellett az árak szezonon kívüli árak voltak, amelyek 1999 szeptemberére és októberére vonatkoztak.

39 Ehhez hozzá kell fűzni, hogy a Bizottság 1999. június 15‑i és 21‑i megkeresésére adott 1999. június 29‑i válaszában a felperes saját jellemző termékeként egy nyári mallorcai utazásra hivatkozott, háromcsillagos hotelben való elhelyezéssel, amely körülbelül 485 GBP‑be került, kiegészítő repülési díj mellett.

40 Emellett a felperes a tárgyaláson elismerte, hogy külön katalógusokat bocsát ki a közeli és távoli úti célú szervezett utazások esetében.

41 Ilyen körülmények között a Bizottság azon állítása, mely szerint az ár–érték arány („value for money”) szempontjából a jelentős egyesült királysági utazásszervezők fogyasztóinak csak igen kis hányada tekinti a távoli úti célú szervezett utazásokat a közeli úti célú szervezett utazások helyettesítőinek, nem tekinthető nyilvánvalóan helytelennek.

42 A felperes által előterjesztett további érvek nem érvénytelenítik ezt a megállapítást.

43 A felperes érvelése szerint a teljes ágazatra vonatkozó tanulmányok a főáram részeiként kezelik a távoli úti célú szervezett utazásokat. A felperes különösen Mintel „Holidays – The Booking procedure” című tanulmányára hivatkozik, amely szerint: „a távoli úti célú utazások betörtek a fő utazási piacra. Bár a távolabb való utazás, illetve az Európán kívüli világ megismerése iránti vágyon alapulnak, az árképzés elkerülhetetlenül kulcseleme a fogyasztói döntésnek”. Emellett a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie a vizsgálata során a harmadik fél utazásszervezőktől beszerzett nyilatkozatokat, amelyek szintén hangsúlyozzák a távoli és közeli úti célú szervezett utazások közötti helyettesíthetőség növekvő jelentőségét.

44 Ugyanakkor a jelen ügy körülményei között, illetve figyelemmel a piac meghatározására, az a tény, hogy a Bizottság nem tekintette döntőnek i. sem a fogyasztói ízlés változásait, ii. sem az olyan távoli úti célokba, mint Florida és a Dominikai Köztársaság, irányuló szervezett utazások, és a közeli úti célú szervezett utazások közötti helyettesíthetőség fokozódó jelentőségét, sem pedig iii. a távoli úticélú szervezett utazások piacának az utóbbi években bekövetkezett növekedését, nem elegendő azon megállapítás megalapozására, mely szerint a Bizottság túllépte mérlegelési jogköre korlátait, amikor arra a következtetésre jutott, hogy a közeli úti célú szervezett utazások nem ugyanazon a termékpiacon szerepelnek, mint a távoli úti célú szervezett utazások.

45 Harmadszor, ami a felperesnek a kínálati oldali helyettesíthetőségre, illetve a közeli és távoli úti célok elérésére használt repülőgépek felcserélhetőségére vonatkozó érvelését illeti, a Bizottságnak nem róható fel, hogy arra az álláspontra helyezkedett, mely szerint az a tény, hogy egyes kettős célt szolgáló repülőgépek, mint például a Boeing 757, bizonyos mértékig használhatók mind távoli, mind közeli célok esetében, nem volt kellőképpen meggyőző egy szélesebb piacmeghatározás szempontjából, figyelemmel a termékek keresleti oldali helyettesíthetőségére vonatkozó egyéb megállapításokra. E tekintetben utalni kell ‑ ahogy azt maga a felperes is tette ‑ az érintett piac versenyjog szempontjából történő meghatározásáról szóló bizottsági közlemény 12. pontjára (HL 1997. C 372., 5. o.):

„Közgazdasági szempontból az érintett piac meghatározását tekintve a keresleti oldali helyettesíthetőség azonnali és hatékony fegyelmező erőt képez egy adott termék szolgáltatóira nézve, különösen az árazást illető döntéseik vonatkozásában.” [nem hivatalos fordítás]

46 Végül a felperes nem hivatkozhat az indokolási kötelezettség elmulasztására az érintett piac meghatározása tekintetében.

47 A Bizottság a Határozat jelentős részét (5)–(28) preambulumbekezdés) szentelte annak bemutatására, hogy miért véli úgy, hogy az érintett piac a közeli úti célú szervezett utazások piacára korlátozódik. A Határozat tehát világosan és egyértelműen tartalmazza a Bizottság érvelését az érintett piac meghatározását illetően, olyan módon, amely lehetővé teszi egyrészt a közösségi bíróságok számára, hogy gyakorolhassák felülvizsgálati jogkörüket, másrészt az érintett személyek számára, hogy jogaik védelme érdekében megismerhessék az intézkedés indokait (lásd a C‑350/88. sz., Delacre és társai kontra Bizottság ügyben 1990. február 14‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I–395. o.] 15. pontját).

48 Ebből következően az első jogalapot mint alaptalant el kell utasítani.

A második jogalapról: a 4064/89 rendelet 2. cikkének, a jogbiztonság elvének, valamint az EK 253. cikk megsértése annyiban, amennyiben a Bizottság a jelen ügy értékelése során a kollektív erőfölény tekintetében helytelen meghatározást alkalmazott

49 A felperes azt kifogásolja, hogy a Bizottság a Határozat alkalmazásában a „kollektív erőfölény” új és helytelen meghatározását alkalmazta, amelyet általánosságban a Határozat (51)–(56) preambulumbekezdésében fejt ki, és amely eltér korábbi meghatározásaitól, a közösségi ítélkezési gyakorlattól, illetve az ésszerű közgazdasági alapelvektől, továbbá sérti a 4064/89 rendelet 2. cikkét. A Bizottság ezzel megsértette továbbá a jogbiztonság elvét, valamint az EK 253. cikket annyiban, amennyiben a Határozat indokolása hibás.

50 A Bizottság tagadja, hogy új megközelítést fogadott volna el, és fenntartja, hogy ugyanazt a tesztet alkalmazta a kollektív erőfölény vonatkozásában, mint a korábbi ügyekben, amelyet az Elsőfokú Bíróság is jóváhagyott a T‑102/96. sz., Gencor kontra Bizottság ügyben 1999. március 25‑én hozott ítéletében (EBHT 1999., II‑753. o.).

51 Hangsúlyozni kell, hogy a Határozat fent említett (51–56) preambulumbekezdése a Határozat VA. részében található, amelyben a Bizottság – pusztán bevezető, illetve összefoglaló jelleggel –azokat az indokokat ismerteti, amelyek alapján arra a következtetésre jutott, hogy az összefonódás erőfölényt hozna létre, és amelyben általános jelleggel válaszol azokra az észrevételekre, amelyeket a felperes a közigazgatási eljárás során a kollektív erőfölény egyes jellegzetességeivel kapcsolatban tett.

52 A bejelentett összefonódást érintő jogi elemzésének bevezetésében a Bizottság pusztán felvázolja az összefonódás hatásaira vonatkozó megállapításainak körvonalait, amelyeket ezt követően a Határozat (57)–(180) preambulumbekezdésében fejt ki és részletez.

53 Mivel a Határozat olyan intézkedés, amely a 4064/89 rendelet 2. cikkét alkalmazza egy konkrét összefonódásra, az Elsőfokú Bíróságnak a Határozat jogszerűségi felülvizsgálatát a bejelentett összefonódás kapcsán a Bizottság által képviselt álláspontra kell korlátoznia, vagyis azt a módot kell megvizsgálnia, ahogyan a jogszabályt a tényállásra alkalmazták, illetve döntenie kell a Bizottságnak az összefonódás versenyre gyakorolt hatásaira vonatkozó álláspontja megalapozottságáról. A jelen ügyben az összefonódás versenyre gyakorolt hatásait illető egyes megállapításokat, amelyek alapján a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy az összefonódást meg kell tiltani, a Határozat (57)–(180) preambulumbekezdésében fejti ki, a felperes pedig a harmadik jogalapja keretében vitatja ezeket.

54 Először tehát meg kell vizsgálni a felperes által a harmadik jogalapban felhozott érvek megalapozottságát, ezzel egyidejűleg pedig figyelembe kell venni a Bizottság által a Határozat (51)–(56) preambulumbekezdésében tett megállapításokra vonatkozó érvelését is.

A harmadik jogalapról: i. a 4064/89 rendelet 2. cikkének megsértése annyiban, amennyiben a Bizottság megállapítása szerint az összefonódás kollektív erőfölényt eredményezett, illetve ii. az EK 253. cikk megsértése

55 E jogalappal a felperes azt igyekszik bizonyítani, hogy a Bizottság értékelési hibát vétett, amikor úgy határozott, hogy a tervezett összefonódást meg kell tiltani. Állítása szerint a Határozat nem bizonyítja a jogilag megkövetelt módon, hogy az összefonódás olyan jellegű kollektív erőfölényt eredményezne, amely jelentősen korlátozná a versenyt az érintett piacon. Az összefonódás megtiltásával a Bizottság tehát megsértette a 4064/89 rendelet 2. cikkét.

A – Általános megfontolások

56 A 4064/89 rendelet 2. cikkének (2) bekezdése szerint azt az összefonódást, amely nem hoz létre vagy nem erősít meg olyan erőfölényt, amelynek következményeként a közös piacon vagy annak egy jelentős részén a hatékony verseny jelentősen korlátozódna, a közös piaccal összeegyeztethetőnek kell nyilvánítani.

57 A rendelet 2. cikkének (3) bekezdése szerint azt az összefonódást, amely olyan erőfölényt hoz létre vagy erősít meg, amelynek következményeként a közös piacon vagy annak egy jelentős részén a hatékony verseny jelentősen korlátozódna, a közös piaccal összeegyeztethetetlennek kell nyilvánítani.

58 Amikor a Bizottság a 4064/89 rendelet alkalmazása céljából megvizsgál egy esetleges kollektív erőfölényes helyzetet, meg kell állapítania, hogy az összefonódás közvetlen és azonnali hatása‑e az olyan jellegű helyzet kialakítása vagy megerősítése, amely jelentősen és tartósan korlátozná a versenyt az érintett piacon (lásd ezzel kapcsolatban a Gencor kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 94. pontját). Amennyiben a tényleges versenyt nem éri jelentős módosulás, az összefonódást jóvá kell hagyni (lásd ezzel kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság T‑2/93. sz., Air France kontra Bizottság ügyben 1994. május 19‑én hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑323. o.] 78. és 79. pontját, valamint a fent hivatkozott Gencor kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 170., 180. és 193. pontját).

59 Az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy „amennyiben állítólagos kollektív erőfölényről van szó, a Bizottság […] köteles, – egy, a referenciapiac jövőbeni fejleményeire irányuló elemzésben – értékelni, hogy az összefonódás, amellyel hozzá fordultak, olyan helyzethez vezetne‑e, amelyben az összefonódásban részt vevő felek és egy vagy több külső vállalkozás a szóban forgó piacon a hatékony piaci versenyt együttesen jelentősen korlátozná, méghozzá azáltal, hogy a közöttük fennálló összefüggési tényezők folytán lehetőségük lenne azonos piaci magatartást elfogadni, és érzékelhető függetlenséggel eljárni a többi versenytárstól, az ügyfelektől és a fogyasztóktól” (lásd a fent hivatkozott Kali & Salz egyesített ügyekben hozott ítélet 221. pontját, valamint a fent hivatkozott Gencor kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 163. pontját).

60 Az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy „[...] jogilag vagy gazdaságilag semmi sem indokolja, hogy a gazdasági kapcsolatok fogalmába ne tartozzon bele az a kölcsönös függőségi viszony, amely egy szűk oligopólium tagjai között fennáll, s amelynek keretein belül egy – különösen a piaci koncentráció, az átláthatóság és a termékhomogenitás vonatkozásában – megfelelő jellegzetességekkel bíró piacon, képesek előre látni egymás magatartását, és ennélfogva érdekükben áll piaci magatartásukat összehangolni oly módon, hogy az árfelhajtás szándékával csökkentik termelésüket a közös profit maximalizálása érdekében. Tulajdonképpen egy ilyen helyzetben minden szereplő tudja, hogy ha erőszakos versengő intézkedéseket tenne a piaci részesedése növelése érdekében (például árcsökkentéssel), akkor a többiek ugyanígy cselekednének, úgyhogy semmilyen előnye sem származna egy ilyen kezdeményezésből. Tehát az árcsökkentés valamennyi szereplőt érintette volna.” (a fent hivatkozott Gencor kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 276. pontja).

61 Az olyan kollektív erőfölényes helyzet tehát, amely jelentősen korlátozza a hatékony versenyt a közös piacon vagy annak egy jelentős részén, olyan összefonódás eredményeként állhat elő, amelynek folytán – figyelemmel az érintett piac tényleges jellemzőire, illetve az összefonódás által annak szerkezetében okozott változásokra – az erőfölényben lévő oligopólium minden tagja, mikor tudatára ébred a közös érdekeknek, lehetségesnek, gazdaságilag racionálisnak, és így kedvezőnek tartja tartós jelleggel olyan közös piaci politika elfogadását, amelynek célja a versenyképes árak szintje feletti eladás, anélkül hogy az EK 81. cikk értelmében meg kellene állapodniuk, vagy összehangolt magatartáshoz kellene folyamodniuk (lásd ezzel kapcsolatban a fent hivatkozott Gencor kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 277. pontját), anélkül hogy a tényleges vagy potenciális versenytársak, netán az ügyfelek, illetve a fogyasztók erre képesek lennének hatékonyan reagálni.

62 Ahogy azt a felperes kifejtette, és a Bizottság is elfogadta beadványaiban, az így meghatározott kollektív erőfölény kialakításához három feltétel szükséges:

– először, az erőfölényben lévő oligopólium minden tagjának képesnek kell lennie megismerni a többi tag magatartását, annak érdekében, hogy ellenőrizhesse, elfogadják‑e a közös politikát, vagy sem. Ahogy azt a Bizottság is kifejezetten elismeri, nem elegendő, ha az erőfölényben lévő oligopólium minden tagja tudatában van annak, hogy az egymástól kölcsönösen függő piaci magatartás mindannyiuk számára hasznos, mindegyik tagnak lehetőséggel kell bírnia annak megismerésére, hogy a többi szereplő ugyanazt a stratégiát fogadja‑e el, illetve hogy azt fenntartja‑e. A piacnak tehát kellően átláthatónak kell lennie az erőfölényben lévő oligopólium valamennyi tagja számára ahhoz, hogy kellőképpen pontosan és gyorsan megismerhessék a többi tag piaci magatartásának alakulását;

– másodszor szükséges, hogy a hallgatólagos együttműködés hosszabb ideig fenntartható legyen, vagyis fenn kell állnia valamilyen ösztönző erőnek ahhoz, hogy ne térjenek el a közös piaci politikától. Ahogy a Bizottság is megjegyzi, csak abban az esetben jár jól az oligopólium minden tagja, ha valamennyien fenntartják párhuzamos magatartásukat. E feltétel szerves részét képezi tehát a megtorlás fogalma a közös politikától eltérő magatartás esetén. Ezzel kapcsolatban a felek egyetértenek abban, hogy a kollektív erőfölény fenntarthatóságához megfelelő elrettentő eszközökre van szükség annak biztosításához, hogy fennálljon a hosszú távú ösztönző erő a közös politikától történő eltéréstől való tartózkodásra, vagyis az erőfölényben lévő oligopólium valamennyi tagjának tudatában kell lennie annak, hogy ha erőszakos versengő intézkedéseket tenne a piaci részesedése növelése érdekében, akkor a többiek ugyanígy cselekednének, úgyhogy semmilyen előnye sem származna egy ilyen kezdeményezésből (lásd ezzel kapcsolatban a fent hivatkozott Gencor kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 276. pontját);

– harmadszor, a kollektív erőfölény fennállásának a jog által megkívánt szintű bizonyítása érdekében a Bizottságnak meg kell állapítania, hogy a jelenlegi és jövőbeli versenytársak, valamint fogyasztók előrelátható reakciói nem veszélyeztetik a közös politikától várt eredményeket.

63 A kollektív erőfölényt illetően a Bizottság által az összefonódás ellenőrzésének keretében elvégzendő, jövőre vonatkozó elemzés szükségessé teszi mindenekelőtt azon körülmények részletes vizsgálatát, amelyek az adott esettől függően relevánsnak mutatkoznak annak az értékelésekor, hogy az összefonódás milyen hatásokat gyakorol a referenciapiacon fennálló versenyre (lásd a fent hivatkozott Kali & Salz egyesített ügyekben hozott ítélet 222. pontját). Ahogy maga a Bizottság is hangsúlyozta a Price Waterhouse / Coopers & Lybrand ügyben 1998. május 20‑án hozott határozatának (IV/M.1016. sz. ügy [HL 1999. L 50., 27. o.]) 104. pontjában, a Kali & Salz egyesített ügyekben hozott ítéletből az is kitűnik, hogy amennyiben a Bizottság úgy véli, hogy az összefonódást meg kell tiltani, mivel kollektív erőfölényt eredményezne, erre meggyőző bizonyítékokat kell szolgáltatnia. E bizonyítékoknak különösen azon tényezőkre kell vonatkozniuk, amelyek jelentős szerepet játszanak a kollektív erőfölény esetleges kialakításának értékelésében, így például az erőfölényben levő oligopólium állítólagos tagságát képező piaci szereplők közötti hatékony verseny hiányára, illetve az egyéb piaci szereplők által esetlegesen gyakorolt, a versenyre irányuló nyomás gyengeségére.

64 Emellett meg kell állapítani, hogy a 4064/89 rendelet alapvető szabályai – különösen a 2. cikke – bizonyos diszkrecionális jogkört biztosítanak a Bizottságnak, mindenekelőtt a gazdasági jellegű értékelések vonatkozásában, következésképpen e jogkör gyakorlásának felülvizsgálatakor, amely jogkör nélkülözhetetlen az összefonódásra vonatkozó szabályok meghatározásakor, a közösségi bíróságnak figyelembe kell vennie azon mérlegelési lehetőséget, amely az összefonódásokra vonatkozó szabályozás részét képező gazdasági jellegű szabályok alapjául szolgál (a fent hivatkozott Kali & Salz egyesített ügyekben hozott ítélet 223. és 224. pontja, valamint a fent hivatkozott Gencor kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 164–165. pontja).

65 A fenti megfontolások fényében meg kell tehát vizsgálni a felperes által hivatkozott jogalapok megalapozottságát, annak bizonyítása érdekében, hogy a Bizottság értékelési hibát vétett, amikor megállapította, hogy a bejelentett összefonódás jóváhagyása esetén a kollektív erőfölény feltételei, illetve jellemzői fennállnának.

B – A Határozat

66 A Határozat kétfajta szereplőt azonosít az érintett piacon (lásd a 72. és (75) preambulumbekezdést), egyfelől a nagy utazásszervezőket, másfelől a másodlagos vagy kis utazásszervezőket:

– a nagy utazásszervezőket viszonylag nagy méret jellemzi – mindegyikük piaci részesedése meghaladja a 10%‑ot (a Bizottság adatai szerint a Thomson részesedése az értékesítésből 27%, az, Airtoursé 21%, a Thomas Cooké 20%, a First Choice‑é pedig 11%, vagyis együttesen 79%; az Airtours adatai szerint a Thomson részesedése 30,7%, a Thomas Cooké 20,4%, az Airtoursé 19,4%, a First Choice‑é pedig 15%, együttesen 85,5%). További jellemző, hogy ezek az utazásszervezők mind upstream (charter légitársaságok működtetése), mind downstream (utazási irodák) szempontból integráltak;

– a másodlagos utazásszervezők kisebbek, egyikük piaci részesedése sem haladja meg az 5%‑ot, és általában nem rendelkeznek saját charter légitársasággal, illetve utazási irodákkal. A Cosmostól (amely mivel a Monarchhoz, az Egyesült Királyság egyik legnagyobb charter légitársaságához kapcsolódik, kivételt képez a vertikálisan nem integrált másodlagos utazásszervezők között), a Manostól és a Kosmartól eltekintve – az ötödik, hatodik és hetedik legnagyobb utazásszervezőről van szó, 2,9, 1,7 és 1,7%‑os piaci részesedéssel – több száz versengő kis utazásszervező létezik, amelyek értékesítésből való részesedése egyik esetében sem haladja meg az 1%‑ot.

67 A Határozatból kitűnik (lásd a Bizottság értékelésének összefoglalását a Határozat (168)–(172) preambulumbekezdésében), hogy a Bizottság arra az álláspontra helyezkedett, mely szerint a tervezett összefonódás erőfölényt eredményezne a közeli úti célú külföldi szervezett utazások piacán az Egyesült Királyságban, ami a 4064/89 rendelet 2. cikkének (3) bekezdése értelmében jelentősen korlátozná a versenyt a közös piacon, mégpedig a következő indokok alapján:

– a tervezett összefonódás megszüntetné a versenyt az összefonódás után megmaradó három nagy utazásszervező (az Airtours / First Choice csoport, a Thomson és a Thomas Cook) között. A piac szerkezeti jellegzetességei, illetve a kapacitásokra vonatkozó döntésektől függő működési módja, valamint a piac magas fokú koncentrációja (a három megmaradó nagy utazásszervező piaci részesedése az összefonódás esetén 80% körül lenne, lásd a Határozat (169) preambulumbekezdését) következtében a fentieket semmi sem ösztönözné arra, hogy egymással versenyezzenek;

– az összefonódás fokozná az átláthatóságot és a már létező kölcsönös függőséget, azzal az eredménnyel, hogy a három fennmaradó nagy utazásszervezőnek mindenképp érdekében állna a párhuzamos magatartás elfogadása a piacra dobandó utazások száma tekintetében, a kapacitásokat ezzel a piaci trendek eredményeképp igényelt szint alá csökkentve (a Határozat (170) preambulumbekezdése);

– a korábbi verseny vizsgálata megerősíti ezt a következtetést, mivel azt mutatja, hogy az érintett piacon már létezik a kollektív erőfölény irányába mutató tendencia (a Határozat (128)–(138) preambulumbekezdése);

– léteznek elrettentő tényezők, illetve megtorlási lehetőségek, amelyek ahhoz a tényhez kapcsolódnak, mely szerint amennyiben a három fennmaradó nagy utazásszervező közül valamelyik úgy határozna, hogy nem csökkenti a kapacitásait, ez azzal a veszéllyel járna, hogy a másik kettő hasonlóképpen jár el, így túlkínálat alakulna ki, ami komoly pénzügyi következményekkel járna minden szereplőre nézve (a Határozat (170) preambulumbekezdése);

– a kisebb utazásszervezők, illetve az új belépők, vagyis a jelenlegi és jövőbeli versenytársak az összefonódás következtében még inkább marginális helyzetbe kerülnének, mivel elveszítenék a First Choice‑t, egyrészt mint a repülőgép–ülőhelyek szolgáltatóját, másrészt mint értékesítési csatornát. Ezek az utazásszervezők semmiképpen nem lennének képesek kompenzálni a három fennmaradó nagy utazásszervező által csökkentett kapacitásokat (a Határozat (171) preambulumbekezdése).

68 Ami az összefonódás által a hatékony versenyre gyakorolt hatást illeti, a Bizottság megállapította, hogy az összesített piaci kapacitások csökkentése szűkítené a piacot, illetve növelné az árakat és az erőfölényben lévő oligopólium tagjainak nyereségét (lásd különösen a Határozat (56) preambulumbekezdését, valamint a (168) preambulumbekezdés befejező részét).

C – A Bizottság által elkövetett állítólagos értékelési hibákról

69 A felperes érvelése szerint a Bizottság állításával szemben az utóbbi által a Határozatban a helyzet kollektív erőfölényként való jellemzése érdekében ismertetett tényezők nem léteztek a bejelentés időpontjában, továbbá nem lépnének fel az összefonódás megtörténte esetén sem.

70 A felperes konkrétan azt állítja, hogy először, figyelemmel az érintett piac jellemzőire, a Bizottság nem bizonyította meggyőzően, hogy az összefonódás megtörténte esetén a fennmaradó három nagy utazásszervezőre az egymással való versengés abbahagyására ösztönző erő hatna.

71 Másodszor a felperes szerint még ilyen ösztönző erő fennállásának feltételezése esetén is, az elrettentés, illetve a megtorlás megfelelő eszközeinek hiánya megakadályozná az állítólagos kollektív erőfölény kialakulását.

72 Harmadszor és mindenféleképpen, a kisebb utazásszervezők, illetve az új belépők, vagyis a jelenlegi és jövőbeli versenytársak minden kapacitáscsökkentés ellen fellépnének, amire a fogyasztók is reagálnának, így a három fennmaradó nagy utazásszervező az összefonódás következtében nem lenne képes arra, hogy értékelhető mértékben az egyéb versenytársaktól, illetve a fogyasztóktól független, együttes magatartást tanúsítson.

73 Negyedszer a felperes állítása szerint a Bizottság hibásan értékelte az összefonódás versenyre gyakorolt hatását az érintett piacon.

1. Előzetes észrevételek

74 A felperes előzetes megjegyzése szerint az érintett piac szereplőinek a kapacitások óvatos kialakítására vonatkozó természetes törekvése semmiképpen nem akadályozta meg őket abban, hogy egymással versenyezzenek a múltban, és semmi ok nincs annak feltételezésére, hogy a tervezett összefonódás megtörténte véget vetne ennek a versenynek, olyan helyzetet hozva létre, amelyben a három fennmaradó nagy utazásszervező kollektív erőfölénybe kerülne.

75 A Határozat különösen hiányos a bejelentéskori versenyhelyzet leírása tekintetében. Ugyanakkor nem vitatott, hogy a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy a tervezett összefonódás kollektív erőfölényt hozna létre az érintett piacon, nem pedig megerősítené azt (a Határozat 194. pontja). A Bizottság megerősítette beadványaiban, hogy nem állítja azt, hogy oligopolisztikus erőfölény állt volna fenn a bejelentés időpontjában, illetve azt, hogy kollektív erőfölény létrehozásáról, nem pedig annak megerősítéséről van szó. Nem tagadja tehát azt, hogy a tervezett összefonódást megelőzően a nagyobb utazásszervezők nem találták lehetségesnek, illetve nyereségesnek a kapacitásoknak az árak és bevételek növelése érdekében való csökkentését.

76 Ebből következően a jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság által végzett vizsgálat kiindulási pontját olyan helyzetnek kell képeznie, amelyben – a Bizottság álláspontja szerint is – a négy nagy utazásszervező nem képes közös piaci politikát elfogadni, így nem egységes egészként lép fel versenytársaival, kereskedelmi partnereivel és fogyasztóival szemben, és amelyben ezek tehát nem rendelkeznek a kollektív erőfölényes helyzettel járó erővel.

77 Ilyen körülmények között a Bizottságnak kellett azt bizonyítania, hogy figyelemmel a közeli úti célú szervezett utazások egyesült királysági piacának jellemzőire, illetve a bejelentett összefonódásra, az utóbbi jóváhagyása versenyt korlátozó kollektív erőfölényt hozna létre, amennyiben az Airtours / First Choice, a Thomson és a Thomas Cook a korábbiakkal ellentétben képes lenne olyan közös piaci politika elfogadására, a kapacitásokat alacsonyabb szintre csökkentve, mint amilyen szinten azok egy versengő, azonban a kapacitások kapcsán bizonyos fokú, már fennálló óvatossággal jellemezhető piacon általában állnának.

78 Mindezek alapján a felperes által a jelen ügyben előterjesztett jogalapokat és érveket a fenti megfontolások fényében kell megvizsgálni.

2. Arról a megállapításról, mely szerint ha az összefonódás megtörténne, az a három fennmaradó nagy utazásszervezőt arra ösztönözné, hogy hagyjanak fel az egymással való versengéssel

79 A felperes előadja, hogy az a megállapítás, mely szerint ha az összefonódás megtörténne, az a három fennmaradó nagy utazásszervezőt arra ösztönözné, hogy hagyjanak fel az egymással való versengéssel, hibás, mivel a Bizottság először is elmulasztotta figyelembe venni a vezető utazásszervezők között a bejelentés időpontjában fennálló versenyt, másodszor pedig hibásan értékelte a piac azon jellemzőit, amelyek alapján bizonyítottnak tekintette, hogy kollektív erőfölény jönne létre, különösen a kereslet múltbeli és jövőbeli alakulása, a kereslet ingadozása, valamint a piac átláthatóságának szintje tekintetében.

a) A vezető utazásszervezők közötti verseny értékeléséről

80 A felperes előadja, hogy a bejelentés előtti verseny (a továbbiakban: a korábbi verseny) elemzése alapvető fontosságú a jelen ügyben, mivel a Bizottság által hivatkozott fő ösztönző erők, vagyis a kapacitások állítólagos merevségei, a piac rendes működésével járnak, az egész ágazatot érintik, valamint azokra a tervezett összefonódás nem lenne hatással. A felperes állítása szerint az érintett piac versengő jelleggel működött az utóbbi években, és vitatja a Bizottság azon állítását, mely szerint már most is létezik a kollektív erőfölény irányába mutató tendencia. A felperes különösen azt a módszert vitatja, amelyet követve a Bizottság figyelembe vette a kollektív erőfölény irányába mutató állítólagos tendenciát, azelőtt, hogy megvizsgálta volna a tervezett összefonódás végrehajtását, illetve a piaci részesedések történeti ingadozását.

81 A Bizottság állítása szerint az a mód, ahogy a piac korábban működött, illetve az a tény, hogy a verseny korábban fennállt, nem jelentős tényezők, mivel a Határozat azon a megállapításon alapul, mely szerint kollektív erőfölény jöhet létre a tervezett összefonódás eredményeként, vagyis a piaci feltételek oly módon változnának meg, hogy a korábban megvizsgált ösztönzők, illetve magatartások nem képzenének megfelelő iránymutatást annak meghatározásához, hogy miként reagálnának a szereplők az új piaci helyzetre. Éppen ezért a Bizottság érvelése szerint a döntő kérdés az, hogy a javasolt ügylet oly módon változtatná‑e meg a jelenlegi piaci feltételeket, hogy annak következtében a vezető piaci szereplők a múltbeli magatartásuktól eltérő magatartást tanúsítanának. Az, hogy a piac a négy nagy utazásszervező jelenléte mellett versengő jellegű volt, nem jelenti azt, hogy továbbra is versengő jellegű maradna, ha az előbbiek száma háromra csökkenne. A Bizottság emellett vitatja a felperes által annak bizonyítása érdekében előterjesztett érveket is, hogy a fő piaci szereplők közötti verseny erős, és az is fog maradni.

82 Az Elsőfokú Bíróság ugyanakkor megállapítja, hogy az egyik olyan kérdés, amellyel az állítólagos kollektív erőfölény kapcsán a Bizottságnak foglalkoznia kell, az, hogy az általa vizsgálandó összefonódás a hatékony verseny jelentős korlátozását eredményezné‑e az érintett piacon (lásd a fent hivatkozott Kali & Salz egyesített ügyekben hozott ítélet 221. pontját, valamint a fent hivatkozott Gencor kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 163. pontját). Amennyiben a korábban létező verseny szintje nem változik jelentősen, az összefonódást jóvá kell hagyni, mivel nem korlátozza a versenyt (lásd a fenti 58. pontot). Ebből következően az érintett piacon a bejelentés időpontjában fennálló verseny szintje döntő fontosságú tényező annak megállapítása szempontjából, hogy a 4064/89 rendelet alkalmazásában létrejött‑e a kollektív erőfölény.

83 Ahogy a felperes is előadta, a bejelentés időpontja előtti verseny elemzése különösen fontos a jelen ügyben, mivel a Bizottság előadása szerint az összefonódás után kialakuló hallgatólagos együttműködés korlátozná a három fennmaradó integrált utazásszervező által a piacra bocsátott kapacitásokat. A korlátozás szélesebb körű lenne, mint amit a kapacitástervezés kapcsán fennálló természetes óvatosságuk indokolna, mely utóbbit egyébként a Bizottság is a piac rendes működése részének tekint.

i. A kollektív erőfölény irányába mutató állítólagos tendenciának a tervezett összefonódást megelőző fennállásáról

84 Először rá kell mutatni, hogy bár a Bizottság a Határozat egy részét a „korábbi verseny” vizsgálatának szentelte ((128)–(138) preambulumbekezdés), e rész részletes elemzéséből kiderül, hogy a Bizottság itt valójában nem nyilvánított véleményt a piacon fennálló verseny szintjével kapcsolatban. A Bizottság itt ((128)–(138) preambulumbekezdés) pusztán csak megállapít bizonyos körülményeket, illetve tényezőket, amelyek a piacot jellemezték a bejelentést megelőző években, és arra a következtetésre jut (a Határozat (138) preambulumbekezdése), hogy „bizonyítható, hogy a piacon már jelenleg is fennáll egy, a kollektív erőfölény irányába mutató tendencia (különösen a kapacitások kialakítása kapcsán)”. Ugyanakkor a Határozat ezen szakaszai nem utalnak arra, hogy a bejelentést megelőzően a piacon csökkent volna a verseny szintje.

– Arról a tényről, hogy a nagy utazásszervezők óvatos megközelítést alkalmaznak a kapacitástervezés területén, és különös figyelmet fordítanak a fő versenytársak becsléseire

85 A Határozat (135) és (136) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejti, hogy a nagy utazásszervezők óvatos megközelítést alkalmaznak a kapacitástervezés területén, és különös figyelmet fordítanak a fő versenytársak becsléseire (a Határozat a (136) preambulumbekezdésben idézi az egyesült királysági integrált utazásszervezők vezető tisztségviselőinek bizonyos nyilatkozatait, amelyek bizonyítják ezt az óvatos megközelítést a tervezésben). Az előző preambulumbekezdésben ((135) preambulumbekezdés) a Határozat leír egy 1995 nyarán történt eseményt, amely a Bizottság állítása szerint jól illusztrálja a túlkínálat következményeit a piacon: az 1994. évi tervezési időszak során minden utazásszervező túlbecsülte az 1995‑ös nyári szezon keresletét, és nem értékesített kapacitásokkal rendelkezett, amelyeket jelentős árengedményekkel kellett értékesíteni, ami súlyos veszteségeket jelentett számukra.

86 A felperes állítása szerint a nagy utazásszervezők tekintetében nem kifogásolható, hogy óvatos megközelítést alkalmaztak a kapacitástervezés vonatkozásában, különös figyelmet fordítva a többi vezető utazásszervező terveiben szereplő becslésekre, mivel a közösségi bíróságok elismerték, hogy a függetlenség követelménye nem szünteti meg a gazdasági szereplők azon jogát, hogy ésszerűen alkalmazkodjanak versenytársaik fennálló, illetve várható magatartásához (a 40/73–48/73., 50/73., 54/73–56/73., 111/73., 113/73. és 114/73. sz., Suiker Unie és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1975. december 16‑án hozott ítélet [EBHT 1975., 1663. o.] 173. és 174. pontja). A felperes szerint az ilyen óvatosság nem összeegyeztethetetlen a piaci részesedés fenntartását, vagy a versenytársak rovására való növelését célzó agresszív versennyel. Ezzel kapcsolatban a felperes a növekedési szándékaikat ismertető nagy utazásszervezők nyilatkozatait idézi.

87 A Bizottság előadja, hogy a nagyobb utazásszervezőknek a felperes által tulajdonított szándékok a tervezett összefonódás előtti helyzetet tükrözik, így azok eltérő körülményekre vonatkoznak. Nem állítja, hogy korábban erőfölényben lévő oligopólium állt fenn. Emellett az „agresszív növekedés”, amelyre bizonyos nyilatkozatok utalnak, mind a múltban, mind a jövőben részesedésszerzés útján lett volna elérhető. A Thomas Cook legutoljára azt jelezte a Bizottságnak, hogy fő célkitűzése nem a növekedés, hanem a nyereségesség volt (a Határozat (131) preambulumbekezdése).

88 Az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy a Határozat több helyen elismeri, hogy az óvatos kapacitástervezésre vonatkozó természetes tendencia az érintett piac jellemzője, annak jelen állapotában, amelyben nem áll fenn a versenyt korlátozó kollektív erőfölény, valamint az minden szereplőre hat, nem csak a nagy utazásszervezőkre, még ha az utóbbiakat jobban is érinti (lásd a Határozat (60)–(66), (87) és (136) preambulumbekezdését). Ennek megfelelően a Határozat (97) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapítja, hogy „a kereslet ingadozása ésszerűen indokolja a tervezett kapacitások korlátozását, illetve azt, hogy azokat csak akkor növelik, ha a kereslet különösen megnő. A szolgáltatók ilyen módon védekeznek a kereslet lefelé irányuló ingadozásával szemben”, a (136) preambulumbekezdésben pedig, hogy „a nagy utazásszervezők óvatos megközelítést alkalmaznak a kapacitástervezés területén, és különös figyelmet fordítanak a többi nagy utazásszervező terveiben szereplő becslésekre”.

89 Ilyen körülmények között, illetve mivel a Bizottság nem tagadta, hogy az érintett piac a bejelentés előtt versengő jellegű volt (különösen az 1995‑ös válság idején), az említett évben történt esemény, amelynek a Bizottság nagy jelentőséget tulajdonít, mint olyan nem képezhet bizonyítékot arra nézve, hogy az ágazatban már létezett kollektív erőfölény irányába mutató tendencia. Az a tény, hogy az 1994. évi tervezési időszakban az utazásszervezők rosszul számoltak, és súlyos veszteségeket szenvedtek el, miután túlbecsülték az 1995‑ös nyári szezon keresletét, nem tekinthető többnek, mint az ezt a piacot jellemző kockázatokra utaló példának, amelynek sajátos működését a Határozat (59)–(66) preambulumbekezdése ismerteti.

90 Bár a Határozat (136) preambulumbekezdésében idézett megjegyzésekből elég világosan kitűnik, hogy a nagy utazásszervezők vezető tisztségviselői tudatában vannak a terjeszkedési stratégiákkal járó kockázatoknak az érintett piacon, különösen az 1995‑ben történt eseményekből tanultak alapján, illetve mivel a kapacitások kereslethez igazítása létfontosságú a nyereségesség szempontjából (lásd a Határozat (60) preambulumbekezdését), e megjegyzések a legkevésbé sem utalnak arra, hogy ne lenne verseny a nagy utazásszervezők között.

91 Végül, szemben a Bizottság állításával (lásd a Határozat (137) és (138) preambulumbekezdését), az a tény, hogy bizonyos mértékig (a részvények 30–40%‑áig) ugyanazok az intézményi befektetők a tulajdonosai az Airtoursnak, a First Choice‑nak és a Thomsonnak, nem tekinthető bizonyítéknak arra nézve, hogy az ágazatban már létezik kollektív erőfölény irányába mutató tendencia. E tekintetben elegendő arra rámutatni, hogy – ahogyan a Bizottság maga is elismerte ellenkérelmében (73. pont) – a Határozat nem utal arra, hogy az intézményi részvényesek csoportja homogén testületet alkotna, amely ellenőrzést gyakorolna e tőzsdére bevezetett társaságok felett, vagy információcserét célzó mechanizmust működtetne a három vállalkozás között. Emellett a Bizottság nem állíthatja, hogy ezek a részvényesek további ösztönzést képeznek az óvatos kapacitásirányítás felé, amennyiben nem vizsgálta meg, hogy milyen mértékben vesznek részt az érintett társaságok irányításában. Végül, még ha azt feltételezzük is, hogy előbbiek bizonyítottan képesek valamilyen befolyást gyakorolni a vállalkozások irányítására, mivel a közös intézményi befektetők növekedéssel (és így a kapacitásokkal) kapcsolatos megfontolásai csupán az érintett piac jellegzetességét tükrözik, a Bizottságnak még így is meg kell alapoznia, hogy az a tény, miszerint az intézményi befektetők a négy vezető utazásszervező közül háromban részvényekkel rendelkeznek, azt bizonyítja, hogy már fennáll a kollektív erőfölényre irányuló tendencia.

92 A fentiekből következik, hogy mivel nem tagadta, hogy a piac versengő jellegű, a Bizottságnak nem volt joga ahhoz, hogy úgy kezelje a rendes körülmények között a piacot jellemző óvatos kapacitástervezést, mint azon előfeltevése megalapozottságának bizonyítékát, mely szerint az ágazatban már fennállt a kollektív erőfölényre irányuló tendencia.

– A Monopolies and Mergers Commission [monopóliumok és összefonódások vizsgálatával foglalkozó bizottság] jelentésének közzététele óta a piacot jellemző horizontális és vertikális integráció értékeléséről

93 A felperes rámutat, hogy az Egyesült Királyságban a Monopolies and Mergers Commission (a továbbiakban: MMC) 1997‑ben megvizsgálta a verseny helyzetét az érintett piacon, és benyújtott egy jelentést „Foreign package holidays: a report on the supply in the UK of tour operators' services and travel agents’ services in relation to foreign package holidays” címmel (a továbbiakban: MMC‑jelentés). Fenntartja, hogy az MMC e jelentésben arra a következtetésre jutott, hogy a piac alapjában versengő jellegű.

94 A Bizottság előadja, hogy a piaci helyzet az MMC‑jelentés 1997‑ben történt közzététele óta jelentősen megváltozott, nem csupán a nagyobb utazásszervezők vertikális integrációjának fokozódása miatt, ahogy azt a felperes állítja, hanem mivel jelentős horizontális koncentráció is történt.

95 A Határozat (128)–(134) preambulumbekezdésében a Bizottság a kollektív erőfölényre irányuló tendencia bizonyítása érdekében utal az utóbbi években az egyesült királysági külföldi szervezett utazás piacot jellemző horizontális koncentrációra és vertikális integrációra, amely folyamatok az MMC jelentés 1997 decemberében történt közzététele óta felgyorsultak, különösen mivel a négy nagy utazásszervező több közepes méretű utazásszervezőt is megszerzett.

96 Az Elsőfokú Bíróság megjegyzi ugyanakkor, hogy e trendek alapos vizsgálata alapján kitűnik, hogy az utazásszervezők, légitársaságok és utazási irodák nagy utazásszervezők általi megszerzése, amelyre a Határozat (134) preambulumbekezdése is utal, nem von maga után olyan jellegű jelentős piaci változásokat, amelyek 1999‑ben érvénytelenítenék az MMC piaci versennyel kapcsolatosan 1997 végén tett megállapításait, így ezek a tulajdonszerzések nem tekinthetők a kollektív erőfölényre irányuló tendencia bizonyítékainak.

97 Először is meg kell állapítani ugyanis, hogy ‑ ahogy azt a felperes is megjegyezte – az MMC 1997‑ben közzétett jelentésében azt állapította meg, hogy a külföldi szervezett utazások piaca dinamikus, a verseny erős, a belépésnek pedig nincsenek jelentős akadályai. E következtetésre egy kiemelkedően részletes (több mint 300 oldalas), az utazási ágazat állapotáról és működéséről készült tanulmány alapján jutott. A tanulmány több mint 12 hónapos kutatáson alapult, melynek során nagy mennyiségű adatot vizsgáltak meg, illetve megismerték a külföldi szervezett utazások egyesült királysági piacán jelen lévő összes szereplő különféle véleményeit. A jelentés összeállítása érdekében az MMC négy piaci tanulmányt rendelt külső szakértőktől, maga a jelentés pedig 1997 novemberében készült el, alig másfél évvel azelőtt, hogy a Bizottság a bejelentett ügylet kapcsán megvizsgálta a piacot.

98 Az MMC a jelentés 1.6. pontjában pontosan így fogalmaz:

„Az utazási ágazat egyáltalán nem volt statikus az utóbbi tíz évben, és az összkép folyamatosan változik, egy, az erősebb vertikális integráció felé irányuló trend mellett. A külföldi szervezett utazásokra vonatkozó 1986‑os vizsgálatunk résztvevői közül egyedül a Thomson őrizte meg kiemelkedő szerepét. Számos bizonyítékot kaptunk arra nézve, hogy az ágazatban erős a verseny, és általánosságban egyetértünk ezzel a véleménnyel. Bár a koncentráció fokozódott az elmúlt öt évben, nem különösebben magas szintű. Az évente termelődő nyereség nem kiemelkedően magas. A piaci szereplők jönnek és mennek. Nincsenek jelentős akadályai a piacra lépésnek, sem az utazásszervezés, sem az utazási irodák esetében.”

99 A Bizottság nem vitatta ezt az elemzést a Határozatban, bár több helyen utal az MMC által más kérdésekkel kapcsolatban a jelentésben tett megállapításokra (a Határozat (9), (11), (47), (70), (76), (81), (114), (115), (123), (128), (129), (131), (133) és (134) preambulumbekezdése). Ebből következően nem vitatja az MMC azon megállapítását sem, hogy 1997‑ben ezen a piacon a verseny erős volt.

100 A Bizottság ugyanakkor úgy érvel (a Határozat (123) preambulumbekezdése), hogy a piaci verseny feltételei jelentősen megváltoztak 1997 óta, különösen a koncentráció és a vertikális integráció fokozódása következtében, ahogy az a Határozat (134) preambulumbekezdésében is szerepel. E tekintetben a közepes méretű utazásszervezők megszűnése nagy változást jelent a verseny szerkezetét illetően, és fokozza a párhuzamos magatartás érvényesülési területét a nagy utazásszervezők körében.

101 Ugyanakkor az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy az MMC jelentésének közzététele óta a külföldi szervezett utazások ágazatában az Egyesült Királyságban bekövetkezett horizontális és vertikális integráció a Bizottság állításához képest kevésbé jelentős.

102 Ami ugyanis horizontális koncentrációt illeti, az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott dokumentumokból (a keresetlevél 5. mellékletéhez csatolt, a Bizottságot az összefonódásról tájékoztató dokumentum 33a. oldala, az 1997. évi MMC jelentés 4.18. pontja, valamint a Határozat (72) preambulumbekezdése) kitűnik, hogy a Thomson, az Airtours és a First Choice piaci részesedésének 1996 és 1999 közötti alakulása nem bizonyítja azt, hogy a közeli úti célú piacon részesedésük jelentősen megnőtt volna. Az utazásszervezők piaci részesedését valamennyi úti cél vonatkozásában ábrázoló grafikonon (a keresetlevél 5. melléklete, 33a. oldal) látszik, hogy a Thomson értékesítései a külföldi szervezett utazások terén, amelyek az összes értékesített külföldi szervezett utazás 25%‑át tették ki 1996‑ban, 1998‑ra 22%‑ra csökkentek, míg az Airtours értékesítései 1996‑ban és 1998‑ban is 16%‑ot tettek ki, a First Choice esetében pedig az 1996‑os 10% 1998‑ra 9%‑ra esett vissza. Az 1997‑ben működő három vezető utazásszervező tehát 1996‑ban a külföldi szervezett utazások értékesítéseinek 51%‑át mondhatta magáénak, míg 1998‑ban csak a 47%‑át. Ezt a megállapítást igazolja a kizárólag a közeli úti célokra vonatkozó adatok vizsgálata is. Az MMC jelentés 4.18. pontjából kitűnik, hogy 1997‑ben az MMC oly módon is megvizsgálta az integrált utazásszervezők piaci részesedéseit, hogy a termékpiacnak a Határozatban használt szűk meghatározását vette alapul, mivel a Thomas Cook akkor rámutatott az ilyen meghatározáson is alapuló vizsgálat előnyeire. Az 1996‑os (az MMC jelentés 4.18. pontja) és az 1998‑as (a Határozat (72) preambulumbekezdése) piaci részesedések összevetéséből kiderül, hogy a Thomson részesedése 33%‑ról 30, illetve 27%‑ra csökkent (az adatok forrásától függően), az Airtours részesedése 20%‑ról 19%‑ra, illetve 21%‑ra változott (attól függően, hogy melyik adatot vesszük figyelembe), a First Choice részesedése pedig 12%‑ról 15, illetve 11%‑ra módosult (ugyancsak attól függően, hogy melyik adatot vesszük figyelembe). Kizárólag a Thomas Cook növelte jelentősen piaci részesedését, amely 6%‑ról 20%‑ra nőtt.

103 Mindebből nyilvánvaló, hogy az 1997 óta a külföldi szervezett utazások ágazatában bekövetkezett konszolidáció kulcseleme a Thomas Cook, amely néhány év alatt kis utazásszervezőből nagy utazásszervezővé vált, néhány, a növekedést tulajdonszerzések révén szolgáló ügylet révén (1996 júniusában a Sunworld megszerzése, 1998‑ban a Flying Colours megszerzése, amely a külföldi szervezett utazások 3%‑át értékesítette, valamint ugyancsak 1998‑ban a Carlson/Inspirations megszerzése, amely 1‑3%‑os részesedéssel bírt) (MMC jelentés 4.1. táblázat, 76. oldal; a Határozat (131) és (134) preambulumbekezdése). E növekedés következtében a Thomas Cook 1998‑ra a negyedik nagy utazásszervezővé vált, amely emellett vertikálisan is integrálódott, ezáltal jobb helyzetben volt a többi integrált utazásszervezővel való verseny tekintetében. Ezt a tényt nem lehet a piaci verseny hiányára utaló bizonyítékként értelmezni.

104 Amennyiben a Thomas Cookot nem vizsgáljuk, az utazásszervezőknek a Határozat (134) preambulumbekezdésében hivatkozott tulajdonszerzései lényegében kisebb szereplők megszerzését jelentik, amelyek nem növelték jelentősen a nagy utazásszervezők részesedéseit a külföldi szervezett utazások piacán. Ezért a közepes méretű utazásszervezők megszűnése, amely a Bizottság szerint jelentős változást idézett elő a verseny szerkezetét illetően, továbbá fokozta a párhuzamos magatartás érvényesülési területét a nagy utazásszervezők körében, valójában azt eredményezte, hogy egy új nagy utazásszervező jött létre, a Thomas Cook, amelynek piaci részesedése 6%‑ról 20%‑ra nőtt.

105 A Bizottság azt állítja, hogy a nagy utazásszervezők fokozott szintű vertikális integrációja, amelyre szintén sor került 1997 óta, ugyancsak az ágazatban érvényesülő kollektív erőfölényre irányuló tendencia bizonyítéka (a Határozat (138) preambulumbekezdése). Ezzel kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy a Határozat következetlen, mivel egyidejűleg azon előfeltevésen alapul, mely szerint a vertikális integráció stratégiája szükséges a nagy utazásszervezőkkel való verseny érdekében. Ennek megfelelően a Bizottság a Határozat (132) preambulumbekezdésében megállapítja, hogy a First Choice az értékesítés területén 1998‑ban elfogadta a vertikális integráció politikáját, melynek célja az volt, hogy megvédje magát a többi nagy utazásszervező üzleti gyakorlatától, elkerülve a részükre való díjfizetést, illetve megalapozottabb információkat szerezve a piaci trendek alakulásáról. A vertikális integráció szükségessége egyike a Bizottság által levont következtetések kulcselemeinek, mivel utóbbi úgy véli, hogy a jelen ügyben kollektív erőfölény kialakulásáról van szó, különösen, mivel az összefonódás a szolgáltatási lánc mindhárom szintjén megszüntetné a First Choice‑t mint versenytársat (a Határozat (168) preambulumbekezdése).

106 Mindebből következik, hogy a Bizottság maga is elismeri a Határozatban, hogy a vertikális integráció fokozott szintje kedvező a verseny szempontjából, mivel növeli a hatékonyságot, és korlátozza a nagy utazásszervezők kölcsönös függőségét, amelyek előnyben részesítik saját értékesítési csatornáikat a többi nagy utazásszervező értékesítési csatornáival szemben. Az a tény, hogy a vertikális integráció az MMC‑jelentés 1997‑ben történt közzétételét követően valósult meg, nem tekinthető egyúttal a kollektív erőfölényre irányuló tendencia bizonyítékának is. Emellett az MMC jelentésében elemezte a vertikális integrációra irányuló, egyre fokozódó tendenciát is, és arra a következtetésre jutott, hogy az feltehetően inkább ösztönözni fogja a versenyt, nem pedig fékezni (lásd az MMC‑jelentés 2.193. pontját). Az MMC különösen kiemelte, hogy a vertikális integráció versenyellenes hatásai – figyelembe véve az ágazat koncentrációs szintjeit – gyengék voltak 1997‑ben.

107 Ebből következően a Bizottság tévedett, amikor arra az álláspontra helyezkedett, mely szerint a horizontális koncentráció és a vertikális integráció, amely az MMC jelentés 1997‑ben történt közzétételét következően zajlott le, szükségessé tette az utóbbi által az érintett piacon zajló, létező verseny szintjét illetően tett megállapítások figyelmen kívül hagyását.

108 A fentiekből kitűnik, hogy a Bizottság tévesen vonta le azt a következtetést a Határozat (138) preambulumbekezdésében, hogy a (128)–(137) preambulumbekezdésben azonosított tényezők „bizonyítják, hogy már jelenleg is létezik a piacon a kollektív erőfölényre irányuló tendencia (különös tekintettel a kapacitások kialakítására)”.

ii. A történeti piaci részesedések ingadozásának értékeléséről

109 A felperes a piac versengő jellegének bizonyítékaként a továbbiakban arra a tényre hivatkozik, mely szerint a múltban a nagy utazásszervezők piaci részesedései ingadozók, dinamikusak és változékonyak voltak.

110 A Bizottság szerint az érintett piacon az utóbbi időben semmiféle ilyen ingadozás nem figyelhető meg. A nagy utazásszervezők piaci részesedéseinek felperes által hivatkozott változásai a tulajdonszerzések eredményei, nem pedig az előbbiek piaci teljesítményének tudhatók be. Amennyiben nem vesszük figyelembe a tulajdonszerzéseket, a nagy utazásszervezők piaci részesedései nagyon kevés mozgást mutatnak az utóbbi években, ami arra utal, hogy a szerves növekedés nehézségekbe ütközik (a Határozat (128) preambulumbekezdése és 86. lábjegyzete).

111 Rá kell mutatni, hogy a kollektív erőfölény fennállásának megállapítása szempontjából a piaci részesedések történeti stabilitása elősegíti a hallgatólagos megállapodást, mivel megkönnyíti a piac felosztását az erős versengés helyett, oly módon, hogy az egyes szereplők történeti piaci részesedésükre utalnak, annak érdekében, hogy termelésüket ennek arányában rögzítsék.

112 A jelen ügyben a Bizottság azon megállapítása, mely szerint a Thomson, az Airtours, a Thomas Cook és a First Choice piaci részesedése stabil maradt az elmúlt öt évben, azon az előfeltevésen alapul, hogy a tulajdonszerzéseket nem kell figyelembe venni. A Bizottság szerint amennyiben a piaci részesedések változásai főként a versenytársak megszerzésének tudhatók be, az egyes társaságokra jutó „kvóta” úgy állapítható meg, hogy a tulajdonszerző piaci részesedéséhez hozzáadjuk a célpont piaci részesedését, így a piaci részesedésüket a múltbeli csúcsértékhez igazítani igyekvő piaci szereplők kérdésköre fel sem vetődik.

113 A jelen ügyben ugyanakkor nem igazolható a tulajdonszerzés révén történő növekedés kizárása a piaci részesedések ingadozásának értékelése során annyiban, amennyiben a vállalkozások méretét, illetve vertikális integrációjuk fokát jelentős tényezőnek tekintjük az érintett piacon zajló verseny szempontjából (lásd többek között a Határozat (73), (75), (77), (78), (99), (100), (114) és (115) preambulumbekezdését). Ilyen körülmények között az a tény, hogy a nagy utazásszervezők több tulajdonszerzést is eszközöltek a múltban, akár az MMC‑jelentés közzététele előtt, akár az után, az erős verseny jelének tekinthető azon piaci szereplők között, amelyek további tulajdonszerzéseket hajtanak végre annak érdekében, hogy megakadályozzák főbb versenytársaik előnybe kerülését a méretgazdaságosság szempontjából kulcsfontosságú területeken.

114 Emellett az az előfeltétel, mely szerint a tulajdonszerzés révén megvalósuló növekedést figyelmen kívül kell hagyni, ellentmondásban áll a Bizottság által a Határozatban tett több, arra utaló megjegyzéssel is, hogy ellentétben a beadványokban előterjesztettekkel, a nagy utazásszervezők egyike részéről megvalósult tulajdonszerzés a többi nagy utazásszervező szempontjából nem a tulajdonszerző és a célpont piaci részesedéseinek matematikai összeadását eredményezik, hanem versengő reakciókat a részükről.

115 A Határozat tehát arra mutat rá a (137) preambulumbekezdésben, hogy „[m]ikor az Airtours által a First Choice vonatkozásában tett ajánlat ez év áprilisában nyilvánossá vált, a Thomson által tett nyilatkozat, mely szerint meg fogja védeni piaci részesedését, részvényei árfolyamának azonnali 9%‑os esésével járt a bejelentés napján, a »társaság által kezdeményezett árháborútól való félelem« következtében, ezért a Thomson vezetése kénytelen volt jelentős erőfeszítéseket tenni az intézményi befektetők arról való meggyőzése érdekében, hogy a nyilatkozatot félreértelmezték, és a társaságnak nem áll szándékában a piacon lévő kapacitások növelése, csupán meg kívánja szerezni azokat a kapacitásokat, amelyek az Airtours/First Choice összefonódása révén felszabadulnak”.

116 A Határozat a (145) preambulumbekezdésben hasonlóképpen megállapítja, hogy „az ágazatban láthatóan széles körben úgy vélik, hogy az összefonódások a szereplők piaci részesedéseinek időszakos csökkenését eredményezik, mivel a fogyasztók és beszállítók egy része elpártol az előbbiektől a kínálatukban szereplő kettősségek megszűnése miatt”. A felperes által a piaci részesedések történeti alakulása tárgyában benyújtott dokumentumok (a válasz 6. melléklete, 2. oldal, lásd még a piaci részesedések alakulásáról szóló táblázatot a keresetlevél 8. oldalán) megerősítik ezen aggodalmak megalapozottságát. Így a Horizon Thomson általi megszerzésénél 1989‑ben az új társaságnak 32%‑os piaci részesedéssel kellett volna rendelkeznie (25%‑kal a Thomsonból, míg 7%‑kal a Horizonból eredően), ez azonban gyorsan 25% körüli értékre csökkent.

117 Hangsúlyozni kell, hogy az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott adatok elemzése azt mutatja ‑ ahogy azt a felperes is előadta, anélkül hogy a Bizottság vitatta volna ‑, hogy amennyiben figyelembe veszik a tulajdonszerzés révén megvalósult növekedést, jelentős változatosság figyelhető meg a nagy utazásszervezők részesedései tekintetében a külföldi szervezett utazások piacán. Ez tűnik ki az utazásszervezők részesedéseit bemutató táblázatból, amelyet a felperes nyújtott be bejelentésében (másolata a keresetlevél 8. oldalán szerepel). 1990‑ben tehát a Thomson piaci részesedése 21,81% volt, a First Choice‑é 5,82%, az Airtoursé 4,27%, a Thomas Cooké pedig 2,13%. 1994‑ben a Thomson piaci részesedése 23,13% volt, az Airtoursé 15,52%, a First Choice‑é 5,88%, a Thomas Cooké pedig 2,41%. 1998‑ban a Thomson piaci részesedése 19,28% volt, az Airtoursé 14,26%, a First Choice‑é 7,47%, míg a Thomas Cooké 11,38%.

118 Mindebből következik, hogy a Bizottság tévedett, amikor azt állapította meg, hogy a tulajdonszerzésekből eredő piaci részesedéseket nem kell figyelembe venni, illetve amikor ennek alapján arra a következtetésre jutott, hogy a nagy utazásszervezők piaci részesedései stabilak voltak az elmúlt években.

119 Végül az érintett piacon fennálló verseny tekintetében hozzá kell mindehhez tenni, hogy a felperesnek a Bizottság által sem vitatott állítása szerint a nagy utazásszervezők teljesítménye változó lehet egy adott szezonban (győztesekkel és vesztesekkel), illetve az egyes szezonokban is eltérhet. Ezt a tényt bizonyítéknak kell tekinteni arra nézve, hogy a piac versengő jellegű, és az következésképpen ellentétes a kollektív erőfölényre vonatkozó bármilyen megállapítással.

iii. A vezető utazásszervezők közötti verseny értékelésére vonatkozó következtetésről

120 A fentiekből következően a Bizottság értékelési hibákat vétett az érintett piacon a bejelentést megelőzően fennálló versenyre vonatkozó elemzésében. Először is, nem szolgáltatott megfelelő bizonyítékot azon megállapításának alátámasztására, mely szerint az ágazatban már létezik a kollektív erőfölényre, és így a verseny korlátozására irányuló tendencia, különösen a kapacitások kialakítása vonatkozásában. Másodszor, annak ellenére, hogy ez szükséges lett volna, nem vette figyelembe azt a tényt, hogy a nagy utazásszervezők piaci részesedései ingadoztak a múltban, és hogy ez az ingadozás bizonyítja, hogy a piac versengő jellegű.

b) A kereslet, a kereslet ingadozása, illetve a piac átláthatósága múltbeli és várható alakulására vonatkozó értékelésről

121 A Határozat „A piac jellemzői (oligopolisztikus erőfölény)” ((87)–(127) preambulumbekezdés) című részében több olyan jellemző is szerepel, amely a Bizottság szerint nyitottá teszi az érintett piacot az oligopolisztikus erőfölény irányába. Ezek közé tartozik többek között a termékek homogenitása, a kereslet alacsony szintű növekedése, a kereslet alacsony árérzékenysége, a nagy szolgáltatók azonos árstruktúrái, az átláthatóság magas szintje, a nagy szolgáltatók egymástól való kölcsönös függése, illetve a köztük fennálló kereskedelmi kapcsolatok, a piacra lépés jelentős akadályai, valamint a fogyasztók alacsony fokú vásárlóereje. A Határozat szerint ((87) preambulumbekezdés) e jellemzők már most is érvényesek, és érvényesek maradnának akkor is, ha a bejelentett összefonódásra sor kerülne.

122 A felperes vitatja azokat a megállapításokat, amelyek alapján a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy e jellemzők már most is érvényesek az érintett piacra, és azok nyitottá teszik az érintett piacot az oligopolisztikus erőfölény irányába, ha az összefonódás megtörténik. Érvelésében hangsúlyozza, hogy a kereslet növekedésének mértéke és a kereslet érintett piacon való ingadozásának, valamint a piac átláthatóságának szintje olyan tényezők a jelen ügyben, amelyek a Bizottság állításával ellentétben megnehezítik a kollektív erőfölény kialakítását.

i. A kereslet alacsony szintű növekedésére vonatkozó megállapításokról

123 A felperes lényegében úgy érvel, hogy a Bizottság értékelési hibát vétett, amikor a kereslet növekedését általában véve alacsony szintűnek ítélte meg, miközben mind a közigazgatási eljárásban szolgáltatott adatok, mind az a tény, hogy a kereslet növekedése gyorsabb, mint a bruttó hazai termék növekedése, az ellenkezőjét bizonyítják.

124 A Határozat (92) és (93) preambulumbekezdésében a Bizottság ismerteti megállapításait a kereslet érintett piacon való növekedési szintjéről.

125 A (92) preambulumbekezdésben a Bizottság megállapítja, hogy „[e]gy nagy utazásszervező részére készített tanulmány, amelyre a Bizottság információkérésére adott válaszban is utalnak, kimutatja […], hogy az összesített éves átlagos növekedés (3‑4% az évtized folyamán) meglehetősen alacsony volt”. Azt is megállapítja, hogy „[a] kereslet növekedése a következő két évben több ágazati becslés szerint várhatóan nullához közelít majd, ugyanakkor ezt követően bizonyos fokú fellendülés várható”.

126 Ezt követően a (93) preambulumbekezdésben a Bizottság megállapítja, hogy „a jelen ügyben végzett vizsgálat alapján” arra a következtetésre jutott, hogy „a közeli úti célú szervezett utazások piacán a kereslet összesített növekedése továbbra is visszafogott marad, ahogy az 1990‑es években is az volt”. A Bizottság ezután végkövetkeztetésként „megállapítja, hogy nem valószínű, hogy a piac növekedése a belátható jövőben ösztönzőleg hatna a versenyre”.

127 Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a Bizottság megállapításai a közigazgatási eljárás során számára szolgáltatott adatok nem teljes körű és helytelen értékelésén alapulnak.

128 Először rá kell mutatni arra, hogy az azon pervezető intézkedésre adott válaszban, amelyben az Elsőfokú Bíróság felhívta a Bizottságot, hogy nyújtsa be a Határozat (92) preambulumbekezdésében említett tanulmányt, az utóbbi jelezte, hogy a tanulmány teljes szövege a közigazgatási eljárás egyik pontján sem állt rendelkezésére, és így az Elsőfokú Bíróság részére csak egy kivonatot tud szolgáltatni, amelyet az egyik utazásszervező csatolt az információkérésre adott válaszhoz. A kivonat egy oldalt tartalmazott a „Forecasting Holiday Demand” című, az Ogilvy & Mather által ismeretlen időpontban készített dokumentumból.

129 A kivonat szerint „[a] a külföldi utazások egyesült királysági piaca jelentősen megnőtt az elmúlt 20 évben. A British National Travel Survey szerint a britek közel 30 millió (négy éjszakánál hosszabb) külföldi utazást tettek, vagyis az 1978‑as mennyiség több mint háromszorosát. Az utóbbi évtizedben a piac évente átlagosan 3,7%‑kal nőtt.” A kivonat a keresleti ingadozással kapcsolatban is megállapítja, hogy „[m]íg az alapvető piaci növekedés folyamatos volt, az éves növekedési mutatók távol álltak a kiegyensúlyozottságtól. A 10%‑os vagy azt meghaladó éves növekedési arányokat hamar jelentős visszaesések követték”; illetve hogy „az utazások iránti kereslet nemcsak ingadozóbb, mint a bruttó hazai termék, illetve a fogyasztók tartós kiadásai, hanem emellett még a gazdasági ciklussal sincs teljesen összhangban (a piac például több mint 10%‑kal nőtt az 1980/81‑es recesszió kellős közepén)”; továbbá hogy „[a] kereslet ingadozása igen bonyolulttá teszi a mennyiségek előrejelzését”.

130 Ugyanakkor e dokumentum felületes vizsgálatából is kitűnik, hogy a Bizottság azt hibásan értelmezte. A Határozat (92) preambulumbekezdésében megállapította ugyan, hogy „[a tanulmány] azt is megjegyzi, hogy az összesített éves átlagos növekedés […] meglehetősen alacsony volt”, azonban az Elsőfokú Bíróságnak megküldött kivonatban ilyen megállapítás nem szerepel. Éppen ellenkezőleg, a Bizottság figyelmen kívül hagyta, hogy a kivonat szerzője kifejezetten hangsúlyozza, hogy a külföldi utazások értékesítése jelentősen megnőtt az elmúlt 20 évben. Ebből következően a Bizottság úgy értelmezte e dokumentumot, hogy nem volt tekintettel annak tényleges szövegére, illetve általános céljára, még ha úgy is döntött, hogy mint kulcsfontosságú dokumentumot, csatolja azon megállapításához, mely szerint a piac növekedése szerény volt az 1990‑es években, és a jövőben is az marad (a Határozat (93) preambulumbekezdése).

131 Másodszor, a Határozat e szakaszaiból ((92) és (93) preambulumbekezdés) kitűnik, hogy a Bizottság nem vette figyelembe a kereslet növekedését a bejelentést megelőző két évben, vagyis 1997‑ben és 1998‑ban, amelyek ugyanakkor fontos viszonyítási pontoknak bizonyultak, mivel az 1995‑ös események hatásait a piac addigra feldolgozta. Az 1998. évi British National Travel Survey (készült 1999 februárjában) 4. kötetében szereplő, a felperes által az összefonódásról szóló bejelentés 9. mellékletében szolgáltatott adatok alapján nyilvánvaló, hogy a külföldi utazások ágazata erős növekedésen esett át az évtized folyamán, vagyis az utóbbi években is. A 113. oldalon írtakból (és a 112. oldalon szereplő táblázatból) ugyanis kitűnik, hogy a külföldre indított utazások száma az 1989‑es 21 millióról 1998‑ra 29,25 millióra nőtt (több mint 39,2%‑os növekedés az utóbbi évtizedben). Az 1995‑ös válságot követően, amely folytán a külföldi utazások száma az 1995‑ös 26 millióról 1996‑ban 23,25 millióra esett (körülbelül 10,5%‑os csökkenés), 1997‑re ez a szám 23,25 millióról 27,25 millióra nőtt (több mint 17,2%‑os növekedés), 1998‑ban pedig 27,25 millióról 29,25 millióra (több mint 7,3%‑os növekedés). 1998 kapcsán kifejezetten szerepel, hogy valódi növekedésről van szó, nem pedig arról a szokásos gyakorlat által okozott eltérésről, amelynek során felfelé kerekítik az adatokat, ha az egyik évről a másikra bekövetkező változás kicsi. Az a tény, hogy ezek az adatok a távoli úti célú szervezett utazásokra is vonatkoznak, nem csökkenti bizonyító erejüket a tartós növekedés tendenciáját illetően, mivel az ilyen jellegű utazások csupán az összes utazás egyötödét tették ki az elmúlt években (lásd a British National Travel Survey 116. oldalát).

132 A Bizottság elmulasztotta figyelembe venni ezeket az adatokat az érintett piac növekedésének szintjére vonatkozó becsléseiben, ehelyett a következő két év trendjére utalt, a Határozat (92) preambulumbekezdésében kiemelve, hogy „a kereslet növekedése a következő két évben több ágazati becslés szerint várhatóan nullához közelít majd, ugyanakkor ezt követően bizonyos fokú fellendülés várható.” Amikor a tárgyaláson ezzel kapcsolatban kérdezték, a Bizottság azt válaszolta, hogy a megállapítás a közigazgatási eljárás során előterjesztett információkérésre válaszul benyújtott ökonometrikus tanulmányon alapul. Érdemes megjegyezni, hogy sem az említett ökonometrikus tanulmány jellege, sem szerzője, sem elkészítésének körülményei nem szerepelnek a Határozatban. Végül hozzá kell tenni, hogy a kereslet nullához közeli növekedésére vonatkozó becslés ellentétben áll a Határozat következő preambulumbekezdésével ((93) preambulumbekezdés), amelyben maga a Bizottság is „elismeri, hogy a közeli úti célú külföldi szervezett utazások piaca valószínűleg tovább növekszik”, illetve hogy „[l]ehetséges, hogy a piac – a szabadságok időtartama, illetve az általános jólét növekedése következtében –valamivel gyorsabban fog növekedni, mint az összesített GDP”.

133 A fentiekből kitűnik, hogy a Bizottság pontatlanul értelmezte a kereslet növekedése tekintetében rendelkezésére álló adatokat, mivel nem vette figyelembe azt a tényt, hogy a kereslet egyik évről a másikra ingadozást mutató jellege ellenére a piacot általában határozott, jelentős növekedéssel járó tendencia jellemezte az elmúlt évtizedben, továbbá hogy a kereslet növekedésének üteme különösen az utóbbi években fokozódott. Ilyen növekedési helyzetben, illetve mivel nem ismertetett egyéb konkrét bizonyítékokat arra nézve, hogy a növekedési tendencia a következő években megfordulna, a Bizottság nem volt jogosult olyan következtetést levonni, mely szerint a piac alakulását alacsony szintű növekedés jellemzi, ami a jelen ügyben a kollektív erőfölény kialakítását ösztönözte a három fennmaradó nagy utazásszervező részéről.

ii. A kereslet ingadozását érintő megállapításokról

134 A felperes előadja, hogy a kereslet ingadozása nehezebbé teszi annak bizonyítását, hogy fennáll a kollektív erőfölény, mivel az ingadozás „zajosabbá” teszi a piacot, megnehezítve a keresletben a piaci ingadozás okozta változások és a közös politikától való eltérésnek betudható kapacitásnövekedés közötti különbségtételt. Az a tény, hogy nehéz különbséget tenni a kétfajta esemény között, nyilvánvalóan azt mutatja, hogy az esetlegesen megkísérelt összejátszás instabil lenne.

135 A Bizottság elismeri a Határozatban, hogy a kereslet bizonyos fokig ingadozó a piacon (a Határozat (92) és (95) preambulumbekezdése). Ugyanakkor úgy érvel (a Határozat (97) preambulumbekezdése), hogy a jelen ügyben az ingadozás nem zárja ki kollektív erőfölény kialakulását, éppen ellenkezőleg „[n]yitottabbá teszi a piacot az oligopolisztikus erőfölényre. Ennek oka, hogy a kereslet ingadozása azzal a ténnyel együtt, hogy könnyebb növelni, mint csökkenteni a kapacitásokat, arra vezet, hogy a nagy utazásszervezők szempontjából racionális a kapacitásokat érintő döntésekkel kapcsolatos óvatos megközelítés elfogadása (»wait and see megközelítés«). A kereslet ingadozása különösen indokolttá teszi a tervezett kapacitások korlátozását, amelyeket csak akkor növelnek meg, ha a kereslet később különösen erősnek bizonyul. Ilyen módon a szolgáltatók megvédik magukat a kereslet hirtelen zuhanásával szemben”.

136 Mindenesetre a Bizottság a Határozat (94)–(96) preambulumbekezdésében vitatja azokat az érveket, amelyeket a felperes a közigazgatási eljárásban a kereslet ingadozása és annak okai tárgyában terjesztett elő, amelyek a bruttó hazai termékhez, a fogyasztói ízlés, illetve a költségek változásához (a diszkont légitársaságok hatása) kapcsolódnak. A Bizottság állítása szerint ((95) preambulumbekezdés) „minden utazásszervezőre hatnak az üzleti ciklusok, és előrejelzéseikben figyelembe kell venniük a makrogazdaság alakulását”. Ezért valószínű, hogy az egyes utazásszervezők kilátásai hasonlók lesznek a piac alakulását illetően.

137 A Bizottság elismeri (a Határozat (96) preambulumbekezdése, valamint 73. és 74. lábjegyzete), hogy bizonyos külső sokkhatások, mint például a turistákat ért terrorista támadások Egyiptomban vagy Törökországban, megzavarhatják az utazásszervezők tervezését, ugyanakkor elutasítja, hogy ezeket olyan tényezőkként vegye számításba, amelyek zártabbá teszik a piacot a kollektív erőfölény irányába, mivel az ilyen események, amelyek kivételes jellegűek, nem kifejezetten a közeli úti célú szervezett utazások piacának sajátjai, ugyanis azok bármely piachoz kapcsolódhatnak.

138 A Bizottság végül elismeri, hogy a felperes azon nehézségekre vonatkozó megjegyzései, amelyeket az ilyen ingadozás a kollektív erőfölény kialakulása tekintetében hordoz, összhangban állnak a közgazdaságtan elméletével, ugyanakkor azt állítja, hogy azok a jelen ügyben nem relevánsak. A Bizottság szerint mivel egyszerűbb kapacitást növelni, mint csökkenteni, a piaci szereplők jellemzően óvatosan fognak eljárni annak érdekében, hogy megvédjék magukat az esetleges ingadozásokkal szemben. Emellett könnyű megkülönböztetni egymástól a kereslet esését és a másik szereplő kapacitásnövelését, ugyanis az utóbbi tevékenysége közvetlenül megfigyelhető.

139 Az Elsőfokú Bíróság előzetesen megállapítja, hogy – ahogy azt a Bizottság is elismeri – a közgazdaságtan a kereslet ingadozását a kollektív erőfölény kialakulását nehezítő tényezőnek tekinti. Ezzel szemben a kevéssé ingadozó, stabil kereslet olyan releváns tényező, amely kollektív erőfölény fennállására utal, amennyiben a közös politikától való „eltérést” (vagyis a csalást) könnyebben felderíthetővé teszi, lehetővé téve utóbbiak megkülönböztetését az ingadozó piac bővüléséhez, illetve szűküléséhez igazodó kapacitásváltoztatásoktól.

140 A jelen ügyben a Bizottság elismeri, hogy a kereslet ingadozásának bizonyos foka az érintett piac jellemzője (a Határozat (92), (95) és (97) preambulumbekezdése). Ugyanakkor az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott több dokumentumban is szerepel, hogy a piacon a kereslet ingadozása jelentős. A Határozat (92) preambulumbekezdésében idézett tanulmány kivonata szerint „[a]z utazások iránti kereslet nemcsak ingadozóbb, mint a bruttó hazai termék, illetve a fogyasztók tartós kiadásai, hanem emellett még a gazdasági ciklussal sincs teljesen összhangban (a piac például több mint 10%‑kal nőtt az 1980/81‑es recesszió kellős közepén)”; továbbá „[a] kereslet ingadozása igen bonyolulttá teszi a mennyiségek előrejelzését”. Ehhez hasonlóan az 1998. évi British National Travel Survey adatai alapján bizonyítható a piac magas fokú ingadozó jellege. Az 1995‑ös válságot követően, amely folytán a külföldi utazások száma az 1995‑ös 26 millióról 1996‑ban 23,25 millióra esett (körülbelül 10,5%‑os csökkenés), 1997‑re ez a szám 23,25 millióról 27,25 millióra nőtt (több mint 17,2%‑os növekedés), 1998‑ban pedig 27,25 millióról 29,25 millióra (több mint 7,3%‑os növekedés).

141 A Bizottság ugyanakkor azt állítja, hogy ez a tény nem releváns a jelen ügyben, mivel a piaci szereplők jellemzően óvatosan járnak el annak érdekében, hogy mindenfajta ingadozással szemben megvédjék magukat.

142 A Bizottság ugyanakkor nem hivatkozhat arra a tényre, hogy az utazásszervezők, annak érdekében, hogy megvédjék magukat a kereslet hirtelen zuhanásától, óvatosan tervezik kapacitásukat, amelyet csak akkor növelnek meg, ha a kereslet később különösen erősnek bizonyul (a Határozat (92) preambulumbekezdése), azért, hogy ez alapján tagadja a jelen ügyben egy olyan tényező relevanciáját, amely az oligopolisztikus monopólium jelentős bizonyítéka, mint például a piac stabilitásának és kiszámíthatóságának szintje. Bár az bizonyos, hogy a piac rendes működéséhez kapcsolódó óvatosság alapján figyelembe kell venni a kereslet alakulására vonatkozó lehető legpontosabb becslés szükségességét, a tervezési folyamat igen nehéz marad, mivel minden szereplőnek előre kell látnia (a piac megkülönböztető jellegzetességei miatt körülbelül 18 hónapra), hogy miként fog alakulni a kereslet – az a kereslet, amelyet jelentős ingadozás jellemez, és amely így bizonyos fokú spekulációval is jár. Emellett a Bizottság nem tekintette sem a szereplők óvatosságát, sem a kereslet ingadozását olyan tényezőnek, amely korlátozná a versenyt az összefonódás előtti piacon. Az óvatosság ennélfogva nem értelmezhető önmagában a kollektív erőfölény bizonyítékának, ahelyett hogy azt a bejelentés időpontjában fennálló versengő piac jellegzetességének tekintenék.

143 Végül a Bizottság által a felperes álláspontját illetően előterjesztett érvelés (a Határozat (94)–(96) preambulumbekezdése) nem fogadható el.

144 Ami az üzleti ciklusokhoz kapcsolódó ingadozást illeti, a Bizottság nem juthat pusztán arra a következtetésre – ahogy az a Határozat (95) preambulumbekezdésében szerepel –, hogy „valószínű, hogy az egyes utazásszervezőknek hasonló kilátásaik lesznek a piac alakulását illetően”, anélkül hogy e kijelentés alátámasztására bármiféle bizonyítékra hivatkozna, figyelemmel arra, hogy a kapacitásokat eredetileg körülbelül 18 hónappal a szezon kezdete előtt alakítják ki (lásd a Határozat (63) preambulumbekezdését). Ebben az időpontban nem lehet pontosan előre jelezni, hogy a makrogazdasági változók, mint például a bruttó hazai termék, az átváltási árfolyamok vagy a fogyasztói bizalom miként alakulnak.

145 A Bizottság által a külső sokkhatásokhoz kapcsolódó ingadozás tekintetében alkalmazott megközelítés szerint az utazásszervezők a piac ingadozására vonatkozó adatokat figyelembe veszik a kapacitások kialakításánál (a Határozat (96) preambulumbekezdése, valamint 73. és 74. lábjegyzete). E megközelítés a saját maga által kritizált eljáráshoz vezet, ugyanis amikor a kereslet előrejelzésénél figyelembe veszi a külső sokkhatásokat, belső változókként kezeli azokat. Az utazásszervezők azonban láthatóan nem így járnak el. Ez tűnik ki a Thomson 1999 májusi nehézségeiből, amikor súlyos veszteségeket szenvedett el kelet‑földközi‑tengeri szervezett utazásai értékesítése tekintetében, a koszovói háború, valamint a törökországi terrorista fenyegetések folytán, míg az Airtourst, ahogy arra a felperes a Bizottság által sem vitatott módon rámutatott, mindez nem érintette.

146 Végül az Elsőfokú Bíróság kénytelen elutasítani a Bizottság azon érvét, amely szerint nem nehéz megkülönböztetni a kereslet esését és a másik szereplő kapacitásnövelését, ugyanis az utóbbi tevékenysége közvetlenül megfigyelhető. Az Elsőfokú Bíróság azon az alapon utasítja el ezt az érvet, hogy egy integrált utazásszervező a piac átláthatóságának vizsgálata során alább kifejtettek miatt nehezen lesz képes pontosan értelmezni a többi utazásszervező kapacitásokra vonatkozó döntéseit.

147 A fentiekből következik, hogy a Bizottság nem bizonyította be, hogy a közgazdaságtani magyarázat nem alkalmazható a jelen ügyben, illetve tévesen jutott arra a következtetésre, mely szerint a kereslet ingadozása domináns oligopólium kialakítását ösztönzi a fennmaradó három nagy utazásszervező részéről.

iii. A piaci átláthatóság szintjének értékeléséről

148 A Határozat (102) preambulumbekezdésében a Bizottság az átláthatóság kapcsán megállapítja, hogy „különbséget kell tenni a tervezési időszak és az értékesítési szezon között, amikor a katalógusokat kibocsátják”, „[a]zonban a négy nagy integrált utazásszervező esetében a piac átláthatósága mindkét időszakban magas”.

149 A (103), (104) és (105) preambulumbekezdésben a Bizottság megállapítja, hogy „[a] tervezési időszakban hozzák meg a következő szezont érintő, kapacitásokról szóló legfontosabb döntéseket”, valamint hogy „[…] a négy nagy integrált utazásszervező kapacitásokról szóló döntései átláthatók leszne