19

A Törvényszék ezt követően megvizsgálta az első jogalapot, illetve a második jogalap első részét, amelyek a személyzeti szabályzat V. melléklete 4. cikkének, illetve a személyzeti szabályzat 1e. cikke (2) bekezdésének megsértésére vonatkoznak; az alábbiak szerint határozva az említett ítélet 38–56. pontjában: „38 [...] [a Közszolgálati Törvényszék] úgy ítélte meg, hogy a személyzeti szabályzat 1e. cikkének (2) bekezdése [...] értelmében a személyzeti szabályzatnak a munkaidő‑szervezésre és különösen az éves szabadságra vonatkozó rendelkezései meg kell, hogy feleljenek a 2003/88 irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében meghatározott, a Bíróság ítélkezési gyakorlatában és különösen a fent hivatkozott Schultz‑Hoff és társai egyesített ügyekben hozott ítéletben adott értelmezése szerinti minimumkövetelményeknek, vagy legalább egyenértékűnek kell lenniük azokkal. [...] 40 Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy az irányelvek címzettjei a tagállamok, és nem az Unió intézményei. Következésképpen az 2003/88 irányelv rendelkezéseit nem lehet olyannak tekinteni, mint amelyek kötelezettségeket rónak az intézményekre a személyi állományukkal való kapcsolatukat illetően [...] […] 42 Azonban az a körülmény, hogy valamely irányelv önmagában nem köti az intézményeket, és nem képezheti a személyzeti szabályzat valamely rendelkezésével szembeni jogellenességi kifogás alapját, nem zárja ki, hogy az ebben az irányelvben megfogalmazott szabályok vagy elvek az intézményekkel szemben is felhozhatók legyenek, amennyiben azok pusztán sajátos kifejeződését jelentik az [EK‑] Szerződés alapvető szabályainak és az általános jogelveknek, amelyek az említett intézményekre közvetlenül alkalmazandók (lásd ebben az értelemben a C-25/02. sz. Rinke-ügyben 2003. szeptember 9-én hozott ítélet [EBHT 2003., I-8349. o.] 25–28. pontját [...]). 43 Ugyanígy, valamely irányelv akkor is kötelező lehet az intézmények számára, amikor az a szervezeti önállósága keretében és a személyzeti szabályzat szabta korlátok között az irányelvben szereplő különleges kötelezettségnek tesz eleget, vagy abban az esetben, ha valamely általános hatályú belső végrehajtási aktus kifejezetten az uniós jogalkotó által a szerződések alapján meghozott intézkedésekre utal (a [Közszolgálati Törvényszék] F-65/07. sz., Aayhan és társai kontra Parlament ügyben hozott ítéletének [EBHT-KSZ 2009., I-A-1-1054. o. és II‑A‑1‑567. o.] 116. pontja). […] 45 Mindazonáltal a fent említett kivételek, amelyek értelmében valamely irányelv rendelkezései közvetetten köthetnek valamely intézményt bizonyos körülmények között [...] nem alkalmazhatók a jelen esetben. 46 E tekintetben ki kell emelni először is, [...] hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a minden munkavállalót megillető, a 2003/88 irányelv 7. cikkében említett fizetett éves szabadsághoz való jogot az uniós szociális jog különleges fontossággal bíró elvének kell tekinteni, amelytől nem lehet eltérni, és amelynek az illetékes nemzeti hatóságok általi érvényesítése csak a magában az irányelvben kifejezetten meghatározott korlátok között történhet (lásd a C‑282/10. sz. Dominguez‑ügyben 2012. január 24‑én hozott ítélet 16. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). 47 Másodszor megjegyzendő, hogy a fizetett éves szabadsághoz való jogot kifejezetten biztosítja [a Charta] 31. cikkének (2) bekezdése, amely esetében az EUSZ 6. cikk (1) bekezdése a Szerződésekkel megegyező jogi kötőerőt ismer el (lásd ebben az értelemben a Bíróság C-214/10. sz. KHS-ügyben 2011. november 22-én hozott ítéletének [EBHT 2011., I-11757. o.] 37. pontját, a C‑337/10. sz. Neidel‑ügyben 2012. május 3‑án hozott ítéletének 40. pontját és a C‑78/11. sz. ANGED‑ügyben 2012. június 21‑én hozott ítéletének 17. pontját). 48 Harmadszor a fizetett éves szabadsághoz való jogot nem lehet megszorítóan értelmezni (lásd a fent hivatkozott ANGED‑ügyben hozott ítélet 18. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). 49 Azonban, még ha fel is tesszük, hogy a fizetett éves szabadsághoz való jog egy, a fenti 42. pontban említett ítélkezési gyakorlat értelmében vett általános jogelvnek tekinthető, amely az intézményekre közvetlenül alkalmazandó, és amely alapján azok valamely aktusának jogszerűsége megállapítható, semmiképpen nem tekinthető úgy, hogy a személyzeti szabályzat V. mellékletének 4. cikke megfosztotta G. Strackot e jog gyakorlásának lehetőségétől. 50 Ez a cikk ugyanis csupán a ki nem vett éves szabadságnapok átvitele és ellentételezése módjának meghatározására szorítkozik, azzal, hogy engedélyezi tizenkét ki nem vett éves szabadságnap automatikus átvitelét a következő évre, és lehetőséget biztosít az e küszöböt meghaladó napok átvitelére is, ha az éves szabadság szolgálati érdekből nem került felhasználásra. Így nem állapítható meg, hogy a személyzeti szabályzat V. mellékletének 4. cikke az éves szabadsághoz való jog biztosítását vagy gyakorlását olyan feltételhez köti, amely lényegétől fosztja meg e jogot, vagy hogy az említett cikk összeegyeztethetetlen a 2003/88 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének rendszerével és céljával. Ezzel együtt az, hogy a ki nem vett szabadságnapok átvitelét és ellentételezését bizonyos feltételekhez kell kötni, indokoltnak tűnik mind a ki nem vett szabadságnapok korlátlan halmozódása elkerülésének szükségessége, mind az Unió pénzügyi érdekeinek védelme miatt. […] 52 Végül ki kell emelni, hogy a személyzeti szabályzat 1.e cikke (2) bekezdésének megszövegezéséből nem állapítható meg, hogy ez a cikk a fenti 43. pontban vázolt helyzetre vonatkozik, amely szerint az intézmények e cikknek a személyzeti szabályzatba való beillesztésével a 2003/88 irányelvben található meghatározott kötelezettségnek akartak volna eleget tenni, illetve az sem állapítható meg, hogy az ebben a cikkben a Szerződések alapján az egészségügyi és biztonsági területen elfogadott intézkedések folytán alkalmazandó minimumkövetelményekre található utalás az említett irányelv 7. cikkének (1) bekezdésére vonatkozik, mivel ez utóbbinak a tárgya eltér a személyzeti szabályzat 1.e cikkének tárgyától. 53 Először is ki kell ugyanis emelni, hogy a személyzeti szabályzat 1.e cikke, amely annak I. címének általános rendelkezései között található, az aktív státuszban lévő tisztviselők munkakörülményeinek a „megfelelő egészségügyi és biztonsági szabványoknak” való megfelelésére utal, amely úgy tűnik, hogy a munkavállalóknak a munkahelyükön való egészségügyi védelmére és biztonságára vonatkozó, a személyzeti szabályzat más rendelkezései által nem érintett minimális technikai szabványokat jelenti, és nem a biztonsági és egészségvédelmi minimumkövetelményeket általánosságban, amelyekbe beletartoznak a 2003/88 irányelvnek a munkaidő‑szervezésre, köztük az éves szabadságra vonatkozó követelményei. Amint arra a Bizottság hivatkozik, a személyzeti szabályzat 1.e cikke (2) bekezdésének ilyen tág értelmezése szembe menne az uniós jogalkotónak a közszolgálat területén az EUMSZ 336. cikkben biztosított autonómiájával. 54 Másodszor a személyzeti szabályzat IV. címében és az V. mellékletében különös rendelkezések találhatók a munkaidő‑szervezésre és a szabadságokra vonatkozóan. A jelen esetben felmerülő kérdés a ki nem vett éves szabadságnapoknak a következő évre való átvitele vagy ellentételezése vonatkozásában külön szabályozásra került a személyzeti szabályzat V. mellékletének 4. cikkében. Mivel ez a rendelkezés egy világos és pontos szabályt tartalmaz, amely korlátozza az éves szabadság átvitelének és ellentételezésének jogát a ki nem vett éves szabadságnapok tekintetében, a fent hivatkozott Schultz‑Hoff és társai egyesített ügyekben hozott ítéletben található érvelés analógiájára, nem alkalmazhatók a 2003/88 irányelv rendelkezései a személyzeti szabályzat valamely másik rendelkezésére – például annak 1e. cikkére – hivatkozással, azon az alapon, hogy ez utóbbi általánosan alkalmazandó, és eltérést enged a személyzeti szabályzatnak e területre vonatkozó különös rendelkezéseitől. Ez a személyzeti szabályzat contra legem értelmezéséhez vezetne, ahogyan arra a Bizottság helyesen hivatkozott a Közszolgálati Törvényszék előtt. 55 Ebből következően a Közszolgálati Törvényszék tévesen alkalmazta a személyzeti szabályzat 1e. cikkének (2) bekezdését, ahelyett hogy annak V. mellékletének 4. cikke alapján hozta volna meg ítéletét. 56 Következésképpen meg kell állapítani, hogy a Közszolgálati Törvényszék két szempontból is tévesen alkalmazta a jogot, amikor G. Strack helyzetére a 2003/88 irányelv 7. cikkét alkalmazta a személyzeti szabályzat 1e. cikkének (2) bekezdése alapján, a személyzeti szabályzat V. mellékletének 4. cikkében található korlátozások ellenére és annak megállapításával, hogy az adott ügyben felmerült kérdés nem tartozik ez utóbbi hatálya alá.”