A kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közlemény alkalmazásának keretében a Bizottság megsértette a gondos ügyintézés és az egyenlő bánásmód elvét, amikor arról biztosította az egyik együttműködő vállalkozást, hogy figyelmeztetni fogja, amennyiben más vállalkozások megpróbálnák az együttműködés terén megelőzni, még ha ezen ígéretet ezt követően ténylegesen nem is teljesítette.

A 17. rendelet 3. cikke (1) bekezdésének alkalmazása magában foglalhatja bizonyos olyan tevékenységek és magatartások folytatásának, vagy helyzetek fenntartásának megtiltását, amelyek jogellenessége megállapítást nyert, valamint a hasonló magatartás jövőbeni tanúsításának megtiltását is. A vállalkozásokat terhelő ilyen kötelezettségek azonban nem haladhatják meg a kitűzött cél elérésére alkalmas és az ahhoz szükséges mértéket. Egyébként a Bizottságnak a meghagyás elrendelésével kapcsolatos jogköre a megállapított jogsértés természetétől függ.

A közösségi versenyszabályok megsértéséért több vállalkozással szemben bírságot kiszabó bizottsági határozat – a bírság kiindulási összegének megállapítása végett az érintett vállalkozások különböző csoportokba sorolását illetően – kellően indokoltnak minősül, amennyiben a Bizottság megjelöli, hogy – az érintett termékre vonatkozó világméretű forgalom adatai alapján megállapított – világpiaci részesedéseket vette alapul, abban az esetben is, ha bizalmas mivolta miatt nem jelöli meg e forgalmat, hanem csupán a piaci részesedések alsó és felső határát jelöli meg, mivel ezen elemek kellően érthetőek.

A Bizottság szankciót megállapító, jogellenes kartellben részt vevő vállalkozásoknak címzett határozatát, annak ellenére, hogy egyetlen határozat formájában fogalmazták meg, az egyes címzett vállalkozások tekintetében az általuk elkövetett jogsértést vagy jogsértéseket és velük szemben bírságot megállapító egyedi határozatok sorának kell tekinteni. A Bizottság tehát értékelheti külön-külön a különböző vállalkozások helyzetét, és csoportokba sorolhatja őket annak alapján, hogy az egyes vállalkozások milyen mértékben járultak hozzá a kartell sikeréhez, még akkor is, ha a kartellen belül a vállalkozások mindig összehangolt magatartást követnek.

Jóllehet a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK-Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 1. B. pontjának harmadik bekezdése a versenyszabályok hosszú időtartamú megsértését illetően „sokkal nagyobb összegű bírság fizetésének kockázatáról” rendelkezik, e kifejezések használata azonban nem enged arra következtetni, hogy a több mint hat éven át tartó jogsértés esetén a 100%-ot meghaladó emelés ellentétes lenne az iránymutatásban előírt számítási módszerrel, vagy meghaladná az iránymutatás, vagy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése által meghatározott keretet. Ugyanis még ha az iránymutatás 1. B. pontja első bekezdésének harmadik francia bekezdése nem is rendelkezik a hosszú időtartamú jogsértés minden egyes évét illető automatikus 10%-os emelésről, e tekintetben mérlegelési mozgásteret hagy a Bizottságnak, és ez utóbbi az arányosság elvének megsértése nélkül állapíthat meg ilyen emelést.

Még ha bizonyos jellegű kartelleket, mint például az árakra és az értékesítési mennyiségekre irányuló kartelleket lényegüket tekintve hosszú távra tervezik is, minden esetben különbséget kell tenni a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése alapján a tényleges működésük időtartama és a jellegükből fakadó súlyosságuk között. Következésképpen a jogsértés időtartama miatti emelés nem veszi – másodszor – figyelembe a jogsértés súlyát.

Amennyiben a Bizottság a visszaesés megállapításakor az érintett vállalkozással szemben hozott több korábbi határozatra is támaszkodott, amely határozatok egyikét a visszaesést megállapító határozat meghozatalát megelőzően megsemmisítették, a Bizottság által elkövetett hiba nem kérdőjelezi meg sem a visszaesőként való minősítést – hiszen azt a többi határozat kellően alátámasztja –, sem az alkalmazott emelési szorzót, legalábbis ha semmi sem utal arra, hogy a Bizottság azon megállapítása, miszerint a visszaesés több korábbi precedensből következik, lehetővé tette a bírság összegének súlyosító körülmény miatti, annál nagyobb emelését, mint amit abban az esetben alkalmaznának, amikor csak egy korábbi jogsértést azonosítottak.

Ugyanakkor támaszkodhat olyan, e vállalkozás ugyanolyan típusú jogsértését szankcionáló korábbi határozatra, amellyel szemben megsemmisítés iránti keresetet nyújtottak be a közösségi bírósághoz, amennyiben nem kérték a határozat végrehajtásának felfüggesztését. Az EK 256. cikk első bekezdésével összhangban az ilyen határozat végrehajtható, mivel a jogalanyokkal – és nem a tagállamokkal – szemben kirótt vagyoni kötelezettséget állapít meg, függetlenül attól, hogy e határozattal szemben nyújtottak-e be megsemmisítés iránti kérelmet, hiszen az EK 242. cikk értelmében a közösségi bírósághoz benyújtott kereseteknek nincs halasztó hatályuk.

A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK-Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás az ugyanazon vállalkozás által elkövetett „azonos típusú, ismétlődő jogsértéseket” említ. E körülmények között amennyiben a vállalkozás azonos típusú jogsértést követ el, még ha az érintett gazdasági ágazat eltérő is, a Bizottság azt súlyosító körülményként értékelheti.

Amennyiben a kartelleljárásban érintett vállalkozások Bizottsággal való együttműködése a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló 2002. évi közlemény elfogadását megelőzően kezdődött, és e vállalkozások a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló 1996. évi közlemény alapján léptek kapcsolatba a Bizottsággal, egyedül ez utóbbi rendelkezés alkalmazandó, még ha a Bizottság csak a 2002. évi engedékenységi közlemény elfogadása után hozott is végleges határozatot, többek között azon kérdésről, hogy adott esetben melyik vállalkozás részesülhet bírság alóli mentességben. Jóllehet ilyen esetben az együttműködés csupán a 2002. évi engedékenységi közlemény elfogadását követően fejtette ki hatását, az új szabály csak átmeneti rendelkezések hiányában alkalmazandó azonnal a korábbi szabály hatálya alatt keletkezett helyzetek jövőbeli hatásaira. A 2002. évi engedékenységi közlemény 28. pontja egyértelműen úgy rendelkezik, hogy e közlemény 2002. február 14-től lép az 1996. évi engedékenységi közlemény helyébe minden olyan esetben, ahol egyetlen vállalkozás sem lépett kapcsolatba a Bizottsággal az abban a közleményben meghatározott kedvező bánásmód igénybevétele céljából.

A bírság alóli teljes mentesítés vagy a bírság összegének csökkentése a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentesítésről és a bírságok csökkentéséről szóló 1996. évi közlemény B. szakaszának alkalmazásával megköveteli különösen azt, hogy az érintett vállalkozás szolgáltasson elsőként meghatározó bizonyítékokat a kartell létezésének bizonyítására. E tekintetben, bár ezen elemeknek nem kell feltétlenül önmagukban elegendőnek lenniük a kartell fennállásának bizonyításához, meghatározónak kell lenniük ebből a szempontból. Tehát nem csupán iránymutatásként kell szolgálniuk a Bizottság vizsgálatához, hanem a jogsértést megállapító határozathoz fő bizonyítékként közvetlenül felhasználható elemeknek kell lenniük. Ezen elemeket szóban is lehet szolgáltatni.

A ne bis in idem elvének alkalmazása a tényállás azonosságának, a jogsértő azonosságának és a védett jogtárgy egységességének hármas feltétele teljesülésétől függ. Ezen elv tehát tiltja, hogy ugyanazon személyt ugyanazon jogi érdek védelme érdekében többször ítéljék el ugyanazon jogellenes magatartásért.

A versenyszabályok megsértéséért kiszabott szankciók esetében ezen elv nem alkalmazható olyan helyzetben, amikor a harmadik államok jogrendje és versenyhatóságai a saját jogkörükben eljárva avatkoznak közbe.

Világszintű kartell esetében, amelyet egyidejűleg harmadik államok versenyhatóságai és a Bizottság is szankcionál, ezen elv tehát nem alkalmazható, még ha az előbbiek és az utóbbi előtti eljárásban felmerült tényállás a megállapodások ugyanazon csoportjából erednek is, mivel eltérőek a védett jogi érdekek. A Bizottság fellépése ugyanis ekképpen a közös piacon belüli szabad verseny védelmére irányul, ami az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontja értelmében a Közösség alapvető célkitűzése, míg ha a harmadik állam hatóságai által indított eljárás vonatkozott is volna a kartell végrehajtási intézkedéseinek és hatásainak az e harmadik állam területén kívüli, különösen az Európai Gazdasági Térség területén történő érvényesülésére, e tény nyilvánvalóan sértette volna a Bizottság területi illetékességét.

Ugyanezen okokból el kell utasítani a méltányossággal kapcsolatos megfontolásokat, amelyek arra irányultak, hogy a kiszabott bírságból vonják le a harmadik állam hatóságai által kiszabott bírságok összegét.

(vö. 600–605. pont)