ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20

E körülmények összességére tekintettel a Korkein oikeus (legfelsőbb bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „(1) Releváns‑e annak az előnynek a nagysága, amelyre valamely magánszemély állítólagos védjegybitorlás folytán szert, annak megítélése szempontjából, hogy e személy cselekménye esetében a védjegynek a [2008/95] irányelv 5. cikkének (1) bekezdése értelmében vett gazdasági tevékenység körében való használatáról vagy tisztán magánjellegű használatról van‑e szó? Ha magánszemély használja a védjegyet, a gazdasági tevékenység körében való használat feltételezi‑e a védjegyet érintő kérdéses ügyletből származó gazdasági előny elérésén kívüli más kritériumoknak a teljesülését? 2) Amennyiben követelmény, hogy a gazdasági előny bizonyos mértékű legyen, és ha az adott személy által szerzett gazdasági előny jelentéktelensége, valamint a gazdasági tevékenység körében való használat esetleges más kritériumai teljesülésének hiánya miatt nem lehet abból kiindulni, hogy ez a személy a védjegyet saját gazdasági tevékenysége körében használta, teljesül‑e a [2008/95] irányelv 5. cikkének (1) bekezdése értelmében vett gazdasági tevékenység körében való használat feltétele abban az esetben, ha a magánszemély a védjegyet más személy javára, annak gazdasági tevékenysége körében használta, még ha e személlyel nem is állt munkavállalói jogviszonyban? 3) A [2008/95] irányelv 5. cikkének (1) bekezdése és (3) bekezdésének b) pontja értelmében árukkal kapcsolatban használja‑e a védjegyet az árukat megőrző személy, ha az egyik tagállamba küldött, és ebben a tagállamban szabad forgalomba bocsátott, védjeggyel ellátott árukat olyan személy vette át és őrizte meg, aki az árukat egy viszonteladó társaság részére tartotta raktáron, és aki nem foglalkozik áruk behozatalával és kivitelével, és vámraktár vagy adóraktár működtetésére vonatkozó engedéllyel sem rendelkezik? 4) Megállapítható‑e, hogy valamely személy védjeggyel ellátott árukat a [2008/95] irányelv 5. cikke (3) bekezdésének c) pontja értelmében behoz, ha az árukat nem e személy megbízásából hozták be, e személy azonban az áruk viszonteladójának rendelkezésére bocsátotta a lakcímét, és az adott tagállamban szabad forgalomba bocsátott árukat a viszonteladó részére átvette, az árukat néhány hétig raktáron tartotta, valamint egy [Európai Unión] kívüli harmadik országba – e harmadik országban való viszonteladásuk érdekében – történő feladásuk céljából átadta?”
29

Következésképpen meg kell állapítani, hogy második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 2000/78 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének a) pontjában szereplő, „a munkavállaláshoz[, illetve] a foglalkozáshoz való hozzájutás feltételeinek” fogalmát úgy kell‑e értelmezni, hogy a valamely személy által egy audiovizuális műsorban tett azon nyilatkozatok, amelyek szerint vállalkozásában soha nem alkalmazna bizonyos szexuális irányultsággal rendelkező személyeket, továbbá nem is dolgozna együtt ilyen személyekkel, még akkor is e fogalomba tartoznak, ha semmilyen felvételi eljárás nem volt folyamatban, illetve nem is terveztek ilyet.
35

A Bíróság azt is kimondta, hogy ha valamely tagállam az uniós jog szabályainak megsértésével szedett be valamely adót, a jogalanyok nemcsak a jogosulatlanul beszedett adó visszatérítésére, hanem az e tagállam részére fizetett vagy az általa ezen adóval közvetlen összefüggésben levont összegek visszatérítésére is jogosultak. Ez magában foglalja az abból eredő veszteségeket is, hogy az adó idő előtti követelése következtében a pénzösszeg nem állt rendelkezésre (2012. július 19‑iLittlewoods Retail és társai ítélet, C‑591/10, EU:C:2012:478, 24. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
21

A kérdést előterjesztő bíróság a fentiekkel szemben elismeri, hogy vannak olyan érvek is, amelyek alapján megállapítható, hogy a MIF‑megállapodás cél általi versenykorlátozást vezetett be. Különösen, az árak e megállapodással történő egységesítésének az volt az egyik motivációja, hogy az MSC‑megállapodás érvényesülésének szükségszerű feltételéről volt szó. Mivel azonban e cél nyomban okafogyottá vált, az MSC‑megállapodás ténylegesen nem jött létre, így nem állapítható meg, hogy a MIF‑megállapodásnak bármiféle hatása lett volna. Másfelől, még ha a MIF‑megállapodásban részt vevő bankok részéről nem is, de a Visa és a MasterCard oldalán fenn is állhatott ilyen versenykorlátozó szubjektív szándék, a szubjektív szándékok önmagukban nem elegendők annak objektív megállapításához, hogy a MIF‑megállapodás versenykorlátozó célra irányult.
3

A 207/2009 rendeletnek „[Az európai uniós] védjegyoltalom tartalma” című 9. cikkének (1) és (2) bekezdése a 2015/2424 rendelettel való módosítását megelőző változatában a következőket mondta ki: „(1) A[z európai uniós] védjegyoltalom a jogosult számára kizárólagos jogokat biztosít. A kizárólagos jogok alapján a jogosult bárkivel szemben felléphet, aki engedélye nélkül gazdasági tevékenység körében használ a) a[z európai uniós] védjeggyel azonos megjelölést olyan árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban, amelyek azonosak a védjegy árujegyzékében szereplő árukkal, illetve szolgáltatásokkal; b) olyan megjelölést, amelyet a fogyasztók az [európai uniós] védjeggyel összetéveszthetnek a megjelölés és az [európai uniós] védjegy azonossága vagy hasonlósága, valamint a megjelölés és az [európai uniós] védjegy árujegyzékében szereplő áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága miatt; az összetéveszthetőség magában foglalja azt az esetet is, ha a fogyasztók a megjelölést gondolati képzettársítás (asszociáció) útján kapcsolhatják a korábbi védjegyhez; c) az [európai uniós] védjeggyel azonos vagy ahhoz hasonló megjelölést az [európai uniós] védjegy árujegyzékében szereplő árukhoz, illetve szolgáltatásokhoz nem hasonló árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban, feltéve hogy a közösségi védjegy az Unióban jóhírnevet élvez, és a megjelölés alapos ok nélkül történő használata sértené vagy tisztességtelenül kihasználná az [európai uniós] védjegy megkülönböztető képességét vagy jóhírnevét. (2) Az (1) bekezdésben szabályozott feltételek megvalósulása esetén tilos különösen […] b) a megjelölést hordozó áru eladásra való felkínálása, forgalomba hozatala, valamint forgalomba hozatal céljából történő raktáron tartása, illetve szolgáltatás felajánlása vagy annak nyújtása a megjelölés alatt; […]”
5

Az említett irányelvnek a „Az irányelv hatálya” című 3. cikke ekként rendelkezik: „(1) A [z Európai Unióra] átruházott hatáskörök korlátain belül ezt az irányelvet minden személyre alkalmazni kell, mind a köz‑, mind a magánszféra vonatkozásában, beleértve a köztestületeket [helyesen: az állami szerveket] is a következőkre tekintettel:: a) a munkavállaláshoz, önálló vállalkozáshoz, a foglalkozáshoz való hozzájutás feltételei, beleértve a kiválasztási és toborzási [helyesen: felvételi] feltételeket, bármely tevékenységi ágban és a szakmai hierarchia minden szintjén, beleértve az előmenetelt is; […] c) alkalmazási és munkakörülmények [helyesen: alkalmazási és munkafeltételek], beleértve az elbocsátást és a díjazást; […]”
–

a Reliantco Investments LTD és a Reliantco Investments LTD Limassol Sucursala Bucureşti képviseletében C. Stoica, L. Radu és D. Aragea avocats,
34

E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy amint a jelen ítélet 29. pontjában már megállapításra került, mivel e rendelkezések tartalma lényegében megegyezik a 90/435 irányelv rendelkezéseinek tartalmával, a Bíróságnak e második irányelvre vonatkozó ítélkezési gyakorlata az előbbi irányelvre is alkalmazandó (2018. június 14‑iGS végzés, C‑440/17, nem tették közzé, EU:C:2018:437, 30. pont). Márpedig a Bíróság kimondta, hogy a 90/435 irányelvnek nem célja, hogy a tagállamok valamennyi társasága vagy valamennyi részesedési típus tekintetében közös rendszert vezessen be (2008. december 22‑iLes Vergers du Vieux Tauves ítélet, C‑48/07, EU:C:2008:758, 49. pont; 2009. október 1‑jei Gaz de France – Berliner Investissement ítélet, C‑247/08, EU:C:2009:600, 36. pont).
11

PF kifogást nyújtott be a járás határozata ellen, amely kifogást elutasítottak. PF ezután keresetet indított e határozattal szemben a Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße (Neustadt an der Weinstraße közigazgatási bírósága, Németország) előtt. Ezen utóbbi azon az alapon adott helyt a keresetnek, hogy határ menti ingázó munkavállaló gyermekeként PF – a 492/2011 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése értelmében – jogosult arra, hogy az iskolai közlekedésével kapcsolatos költségeket a járás viselje.
32

A 659/1999 rendelet 4. cikkének (4) bekezdése előírja, hogy amennyiben az előzetes vizsgálatot követően a Bizottság úgy találja, hogy kétség merült fel a bejelentett intézkedés belső piaccal való összeegyeztethetőségét illetően, megindítja a hivatalos vizsgálati eljárást. Ha a Bizottság olyan be nem jelentett intézkedésről szerez tudomást, amelyről úgy véli, hogy új támogatás vagy egy létező támogatás módosítása lehet, e rendelet 10. cikkének (2) bekezdése alapján információt is kérhet az érintett tagállamtól, és adott esetben e rendelet 13. cikke (1) bekezdésének második mondata alapján hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról is határozhat.
3

A 2014/24 irányelv (31) és (33) preambulumbekezdése szerint: „(31) Jelentős a jogbizonytalanság azzal kapcsolatban, hogy a közszférába tartozó szervezetek közötti szerződésekre milyen mértékben vonatkozzanak a közbeszerzési szabályok. A tagállamok – sőt az egyes ajánlatkérő szervek is – egymástól eltérően értelmezik [a Bíróság] vonatkozó ítélkezési gyakorlatát. Ezért szükséges annak tisztázása, hogy a közszférán belül kötött szerződésekre mely esetekben nem alkalmazandók a közbeszerzési szabályok. E kérdés tisztázását [a Bíróság] vonatkozó ítélkezési gyakorlatában meghatározott elveknek kell vezérelniük. Önmagában az a tény, hogy egy megállapodásban mindkét fél közjogi hatóság, nem zárja ki a közbeszerzési szabályok alkalmazását. A közbeszerzési szabályok alkalmazása ugyanakkor nem képezheti akadályát annak, hogy a hatóságok saját forrásaik felhasználásával lássák el a rájuk bízott közszolgáltatási feladatokat, amibe beletartozik a más hatóságokkal folytatott együttműködés lehetősége is. Biztosítani kell, hogy a mentesített közszférabeli szervek közötti együttműködés ne eredményezze a verseny torzulását a magánszféra gazdasági szereplői viszonylatában, amennyiben valamely magánszolgáltatót versenyelőnyhöz juttat versenytársaihoz képest. […] (33) Az ajánlatkérő szervek számára lehetővé kell tenni – anélkül, hogy kötelesek lennének meghatározott jogi formát választani –, hogy úgy dönthessenek, hogy együttműködés keretében, közösen biztosítják közszolgáltatásaikat. Az együttműködés kiterjedhet a részt vevő hatóságokra ruházott vagy általuk vállalt szolgáltatások vagy felelősségi körök ellátásával kapcsolatos összes tevékenységtípusra, így például a helyi vagy regionális hatóságok kötelező vagy önkéntes feladataira vagy a közjog által bizonyos szervekre bízott szolgáltatásokra is. A különböző részt vevő hatóságok által nyújtott szolgáltatásoknak nem kell szükségszerűen azonosaknak lenniük; lehetnek egymást kiegészítő jellegűek is. A közszolgáltatások közös nyújtására vonatkozó szerződéseknek nem kell az ezen irányelvben meghatározott szabályok hatálya alá tartozniuk, feltéve, hogy megkötésükre kizárólag ajánlatkérő szervek között kerül sor, hogy az adott együttműködés végrehajtása kizárólag a közérdekkel kapcsolatos megfontolások alapján történik, és hogy általuk egyetlen magánszektorbeli szolgáltató sem kerül a versenytársainál előnyösebb versenyhelyzetbe. Az említett feltételek teljesítése érdekében az együttműködést kooperatív koncepcióra kell alapozni. Az együttműködés nem jelenti szükségszerűen, hogy minden részt vevő hatóság köteles a főbb szerződésbeli kötelezettségek teljesítéséből részt vállalni, csak valamilyen kötelezettségvállalással hozzá kell járulnia a szóban forgó közszolgáltatás együttműködés keretében való ellátásához. Az együttműködés végrehajtását továbbá – ideértve a részt vevő ajánlatkérő szervek közötti pénzügyi transzfereket is – kizárólag a közérdekkel kapcsolatos megfontolások vezérelhetik.”
„(1)

Az adótörvénykönyv 138. cikkében előírt esetekben a termék eladója és/vagy a szolgáltatásnyújtó a termékértékesítés/szolgáltatásnyújtás megvalósulását követően, illetve a termékértékesítésre/szolgáltatásnyújtásra vonatkozó számla kiállítását követően akkor is helyesbíti az adóalapot, ha a termékértékesítés/szolgáltatásnyújtás nem valósult meg, de az adótörvénykönyv 138. cikkében előírt esemény a számla kiállítását, valamint az adónak az adóalany számviteli nyilvántartásában történő feltüntetését követően bekövetkezik. E célból a termék eladójának és/vagy a szolgáltatás nyújtójának a számlákat mínusz (» – «) előjellel ellátott értékekkel kell kibocsátania, amikor az adóalap csökken, illetve, adott esetben, mínusz (» – «) előjel nélkül is, amikor az adóalap növekszik, és azokat továbbítani kell a kedvezményezettnek is. E bekezdés rendelkezései a Közösségen belüli értékesítésekre is alkalmazandók.
9

Az említett rendelet „Általános eljárási keretek” címet viselő 3. cikke előírja: „(1) Az alábbi hulladékok szállítása az e cím rendelkezéseiben meghatározott előzetes írásos bejelentéshez és engedélyezéshez kötött: […] b) ha hasznosítási művelet elvégzése céljából történik: […] iii. azok a hulladékok, amelyeket a III., IIIB., IV. vagy IVA. mellékletben nem egy kód alá soroltak be; iv. azok a hulladékkeverékek, amelyeket a III., IIIB., IV. vagy IVA. mellékletben nem egy kód alá soroltak be. (2) Az alábbi hasznosításra szánt hulladékok szállítására a 18. cikkben meghatározott általános információs követelmények vonatkoznak, ha a szállított hulladék mennyisége meghaladja a 20 kg‑ot: a) a III. vagy IIIB. mellékletben felsorolt hulladék; b) azok a hulladékkeverékek, amelyeket a III. mellékletben nem egy kód alá soroltak be, és két vagy több, a III. mellékletbe sorolt hulladék keverékei, feltéve hogy e keverékek összetétele nem akadályozza a környezetvédelmi szempontból megfelelő módon történő hasznosításukat, és feltéve hogy ezeket a keverékeket a IIIA. melléklet felsorolja, az 58. cikkel összhangban. […]”
13

2018. január 15‑én a B, a C és a D fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a kérdést előterjesztő bírósághoz, a Cour administrative‑hoz (közigazgatási fellebbviteli bíróság, Luxemburg), amennyiben az a 2013. adóévre vonatkozó keresetüket megalapozatlannak nyilvánította. E társaságok szerint ellentétes az uniós jog hatékony érvényesülésének elvével, ha azzal az indokkal tagadják meg velük szemben az adóintegrációs rendszer 2013. január 1‑jétől való alkalmazását, hogy egy tisztán alaki feltételt nem tartottak be, nevezetesen azon határidőt, amelyen belül a kérelmet be kell nyújtani. E feltételnek rendkívül nehéz lett volna eleget tenni a 2013‑ban elfogadott luxemburgi közigazgatási és ítélkezési álláspontokra tekintettel, amelyekkel ellentétes volt minden horizontális adóintegrációs kérelem. A B, a C és a D azt követően nyújtották be kérelmüket, amint a 2014. június 12‑iSCA Group Holding és társai ítélet (C‑39/13–C‑41/13, EU:C:2014:1758) jogi érveket biztosított számukra annak érdekében, hogy az uniós jog alapján érvényesítsék jogukat arra, hogy a luxemburgi jogszabályok által előírt adóintegrációs rendszer előnyeiben részesüljenek, figyelembe véve, hogy már korábban fennállt egy adóintegrációs csoport.
4

Az SMVE 26. cikkének (1) és (2) bekezdése az alábbiakat köti ki: „A Szerződő Felek – az 1967. január 31‑i New York‑i jegyzőkönyv által módosított 1951. július 28‑i, menekültek jogállásáról szóló genfi egyezményhez való csatlakozásukból eredő kötelezettségeikre is figyelemmel – kötelezettséget vállalnak arra, hogy nemzeti jogszabályaikba beépítik a következő szabályokat: a) Ha egy Szerződő Fél megtagadja egy külföldi beléptetését a területére, az őt légi, tengeri vagy szárazföldi úton a külső határra szállító fuvarozó köteles a külföldit haladéktalanul visszavenni. A határőrizeti hatóságok felszólítására a fuvarozó köteles visszaszállítani a külföldit abba a harmadik államba, ahonnan szállította őt, vagy abba a harmadik államba, amely úti okmányait kiadta, vagy egy olyan harmadik államba, amelybe bebocsátása biztosított; b) A fuvarozó köteles megtenni minden szükséges intézkedést, hogy megbizonyosodjék arról, hogy a légi vagy tengeri úton szállított külföldi rendelkezik‑e a Szerződő Felek területére történő beutazáshoz szükséges úti okmányokkal. (2) A Szerződő Felek – az 1967. január 31‑i New York‑i jegyzőkönyv által módosított 1951. július 28‑i, menekültek jogállásáról szóló genfi egyezményhez való csatlakozásukból eredő kötelezettségeikre és alkotmányos jogszabályaikra is figyelemmel – kötelezettséget vállalnak arra, hogy szankciókat vezetnek be azokkal a fuvarozókkal szemben, akik harmadik államból légi vagy tengeri úton olyan külföldieket szállítanak a területükre, akik nem rendelkeznek a szükséges úti okmányokkal.”
35

A svéd kormány – az Igpourhoz hasonlóan – úgy véli, hogy igen valószínű, hogy ez a helyzet a jövőben ismét előfordul. Ugyanis először is, fennáll annak a közvetlen kockázata, hogy a Bizottság a 2015/1535 irányelvben előírt bejelentési eljárások keretében benyújtott, dokumentumokhoz való hozzáférés iránti jövőbeli kérelmeket elutasító határozatokat az általános vélelemre vonatkozó, vitatott szabályra hivatkozással indokolja. Másodszor, a Bizottság a vitatott határozatok elfogadását követően valójában már alkalmazta az általános vélelem e szabályát, mégpedig abból a célból, hogy azzal az Igpour által a 2015/1535 irányelvben előírt bejelentési eljárásban előterjesztett, a Bizottság észrevételeihez és egy részletes véleményhez való hozzáférés iránti kiegészítő kérelmének elutasítását indokolja. Harmadszor, az, hogy az Igpour esetében fennáll annak a jelentős kockázata, hogy a Bizottság a jövőben vele szemben az általános vélelem említett szabályára hivatkozik, abból a körülményből is ered, hogy az Igpour a játékgépek gyártóinak, forgalmazóinak és üzemeltetőinek érdekeit képviselő lengyelországi szervezet, amelynek tevékenységei a tagjai gazdasági ügyleteinek valamennyi aspektusára, nem pedig csak azokra terjednek ki, amelyek a szervezet által képviselt konkrét ágazathoz közvetlenül kapcsolódnak, vagy amelyekre a szerencsejátékokkal kapcsolatos nemzeti jogszabályok vonatkoznak. Végezetül, ez a kockázat nemcsak az Igpour dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmeit, hanem a más személyek által benyújtott kérelmeket illetően is fennáll.
57

Fellebbezésének alátámasztására a Görög Köztársaság hat jogalapra hivatkozik. Az első jogalap a vitatott határozatra vonatkozik annyiban, amennyiben az a 2012‑es és 2013‑as igénylési év vonatkozásában a legelőkre vonatkozó területalapú támogatásokra 25%‑os és 10%‑os átalánykorrekciót, valamint a 2013‑as igénylési év vonatkozásában 37163161,78 euró egyszeri korrekciót alkalmaz. E jogalap azon alapul, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte a 796/2004 rendelet 2. cikke első bekezdésének 2. pontja és az 1120/2009 rendelet 2. cikkének c) pontja értelmében vett „állandó legelő” fogalmát. A második jogalap a VI/5330/97. sz. dokumentum Törvényszék általi téves értelmezésén és alkalmazásán alapul a legelőknek a 2012‑es igénylési évben nyújtott területalapú támogatásokra alkalmazott 25%‑os pénzügyi átalánykorrekciót igazoló feltételek fennállását illetően. A harmadik jogalap azon alapul, hogy a Törvényszék tévesen értelmezte és alkalmazta az 1290/2005 rendelet 31. cikkének (2) bekezdését, az 1306/2013 rendelet 52. cikkének (2) bekezdését és a 908/2014 végrehajtási rendelet 34. cikkét – amelyeket a VI/5330/97. sz. dokumentum tartalmaz –, a ne bis in idem elvét és az arányosság elvét, a 2013‑as igénylési év tekintetében a legelőkre vonatkozó területalapú támogatásokra alkalmazott 10%‑os pénzügyi átalánykorrekció és egy egyszeri korrekció halmozódása miatt. A negyedik és az ötödik jogalap arra vonatkozik, hogy a Törvényszék hogyan értékelte a 2010 és 2013 közötti pénzügyi években az 125. intézkedés szerinti projektek kiválasztási szempontjainak alkalmazásával kapcsolatos hiányosságok miatt a Görög Köztársasággal szemben alkalmazott 5%‑os pénzügyi átalánykorrekcióra vonatkozó értékelést. Míg a negyedik jogalap az 1698/2005 rendelet 71. cikke (2) és (3) bekezdésének téves értelmezésén és alkalmazásán, valamint a megtámadott ítélet elégtelen indokolásán alapul, addig az ötödik jogalap az 1290/2005 rendelet 31. cikke (4) bekezdése c) pontjának megsértésén, valamint ezen ítélet elégtelen és ellentmondásos indokolásán alapul. A hatodik jogalap a Törvényszéknek a Görög Köztársasággal szemben a 2011–2013. pénzügyi évek tekintetében a szankcionálási politika 121. intézkedéssel kapcsolatban megállapított hiányosságai miatt alkalmazott egyszeri korrekcióval kapcsolatos értékelésére vonatkozik. E jogalap a 817/2004 rendelet 73. cikkének és a 809/2014 végrehajtási rendelet 63. cikkének megsértésén alapul.
5

Az említett személyzeti szabályzat 90. cikke értelmében: „(1) Az e személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó bármely személy kérelmezheti, hogy a kinevezésre jogosult hatóság határozatot hozzon személyével kapcsolatban. A kinevezésre jogosult hatóság a kérelem benyújtásának időpontjától számított négy hónapon belül közli az érintett személlyel indokolással ellátott határozatát. Amennyiben ezen időszak végén a kérelemre nem érkezik válasz, ezt úgy kell tekinteni, mint a kérelemre adott visszautasító választ, amely ellen a következő bekezdésnek megfelelően panasszal lehet élni. (2) Az e személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó bármely személy panaszt nyújthat be a kinevezésre jogosult hatósághoz az őt hátrányosan érintő intézkedés ellen; ez arra az esetre is vonatkozik, amikor az említett hatóság határozatot hozott, és arra az esetre is, amikor az elmulasztotta a személyzeti szabályzatban előírt intézkedés elfogadását. A panaszt három hónapos határidőn belül kell benyújtani. […] […] A kinevezésre jogosult hatóság a panasz benyújtásának időpontjától számított négy hónapon belül közli az érintett személlyel indokolással ellátott határozatát. Amennyiben ezen időszak végéig a panaszra nem érkezik válasz, ezt úgy kell tekinteni, mint egy vélelmezett elutasító határozatot, amely ellen a 91. cikknek megfelelően fellebbezni lehet.”