ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

A családjogi bíróság létrehozásáról szóló 2013. július 30‑i törvénnyel (Loi portant création d’un tribunal de la famille) módosított, bíróságokról szóló és eljárásjogi törvénykönyv (Code judiciaire; a továbbiakban: bíróságokról szóló és eljárásjogi törvénykönyv) 1322i. cikke a következőképpen rendelkezik: „1. § A belga központi hatóságnak az 1322a. § (3) bekezdésében említett tanácsi rendelet 11. cikkének (6) bekezdése alapján továbbított, a gyermek visszavitelét megtagadó, külföldön hozott határozatot, valamint a kísérő dokumentumokat ajánlott levélben meg kell küldeni az elsőfokon eljáró azon bíróság hivatalvezetőjének, amely azon cour d’appel [fellebbviteli bíróság] székhelyén található, amelynek illetékességi területén a gyermek közvetlenül a jogellenes elvitele vagy visszatartása előtt szokásos tartózkodási hellyel rendelkezett. 2. § A dokumentumok átvételét követően és legkésőbb három munkanapon belül a hivatalvezető hivatalos bírósági levélben közli a felekkel és az ügyészséggel az 1. §‑ban említett tanácsi rendelet 11. cikkének (7) bekezdésében foglalt információkat. A hivatalos bírósági levél a következőket tartalmazza: 1.° az 1322a. § (3) bekezdésében említett tanácsi rendelet 11. cikkének szövege; 2.° a felek felhívása arra, hogy az értesítést követő három hónapon belül nyújtsák be kérelmeiket a hivatalvezetőhöz. A kérelmek benyújtása az elsőfokú tribunal de famille‑hoz [családjogi bíróság] fordulásnak minősül. 3. § Amennyiben legalább a felek egyike kérelmet nyújt be, a hivatalvezető a feleket haladéktalanul megidézi az első érdemi tárgyalásra. 4. § A tribunal de la famille‑hoz fordulás az azon bíróságok előtt indult eljárások felfüggesztését eredményezi, amelyek a szülői felelősség kérdésében vagy egy kapcsolódó jogvitában járnak el. 5. § Amennyiben a felek a 2. § 2. pontjában meghatározott határidőn belül nem nyújtanak be észrevételeket a bírósághoz, a tribunal de la famille ezt végzésben megállapítja, és a végzést a hivatalvezető közli a felekkel, a központi hatósággal, valamint az ügyészséggel. 6. § A gyermek feletti felügyelet kérdésében az 1. §‑ban említett tanácsi rendelet 11. cikke (8) bekezdésének alapján hozott határozat – bármely fél kérésére – vonatkozhat a láthatási jogra is abban az esetben, ha az a gyermek Belgiumba történő visszavitelét rendeli el. 7. § A hivatalvezető a felekkel, az ügyészséggel és a belga központi hatósággal hivatalos bírósági levélben közli a 6. §‑ban említett határozatot. 8. § Kizárólag a belga központi hatóság jogosult arra, hogy a határozatot és az azt kísérő dokumentumokat továbbítsa azon állam illetékes hatóságai részére, amelyben a visszavitelt megtagadó határozatot meghozták. 9. § Az 1. §‑ban említett tanácsi rendelet 11. cikke (7) és (8) bekezdésének alkalmazásában a gyermek meghallgatására az említett rendelet 42. cikke (2) bekezdésének a) pontja, valamint a polgári és kereskedelmi ügyekben a bizonyításfelvétel tekintetében történő, a tagállamok bíróságai közötti együttműködésről szóló, 2001. május 28‑i 1206/2001/EK tanácsi rendelet alapján kerül sor.”
2

E kérelmet az egyrészről a Direction générale des douanes et droits indirects (a vámok és közvetett adók főigazgatósága), a chef de l’Agence de poursuites de la Direction nationale du renseignement et des enquêtes douanières (a nemzeti vámügyi nyomozati és vizsgálati igazgatóság eljárási részlegének vezetője) és a direction régionale des douanes et droits indirects de Lyon (a lyoni regionális vámhatóság), valamint másrészről az Utopia SARL (a továbbiakban: Utopia) között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amelynek tárgya az e társaság által vitatott, vám utólagos megfizetésére kötelező határozat.
18

Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a gyermekek jogellenes elviteléről és a felügyeletre vonatkozó határozatok végrehajtásáról szóló 1991. évi törvény (Child Abduction and Enforcement of Custody Orders Act 1991) az alapjogvita tényállása megvalósulásának idején hatályos változatában (a továbbiakban: a gyermekek jogellenes elviteléről és a felügyeletre vonatkozó határozatok végrehajtásáról szóló 1991. évi törvény) léptette hatályba az ír jogban az 1980. évi Hágai Egyezményt. Ezt a törvényt az Európai Közösségek által elfogadott 2005. évi rendelet (a házassággal és a szülői felelősséggel kapcsolatos ügyekben hozott határozatok), [European Communities (Judgments in Matrimonial Matters and Matters of Parental Responsibility) Regulations 2005] módosította a rendeletnek az 1980. évi Hágai Egyezmény hatálya alá tartozó, tagállamokat érintő ügyekben történő figyelembevétele céljából.
9

A LEC 695. cikke, amely a jelzálogjog érvényesítése elleni kifogásra vonatkozó eljárást szabályozza, a következőképpen szól: „(1) A jelen fejezet szerinti eljárásokban az alábbi okok alapján fogadható el a végrehajtás alá vont személy végrehajtás ellen emelt kifogása: 1. a biztosíték vagy a biztosított kötelezettség megszűnése, […] 2. a tartozás összegének téves megállapítása, […] 3. jelzálogjoggal vagy egyéb zálogjoggal terhelt ingóságokra vonatkozó végrehajtás esetén az eljárást megalapozó terhet megelőzően az említett vagyontárgyra bejegyzett más zálogjogot, ingóságot vagy ingatlant terhelő jelzálogjogot vagy elidegenítési tilalmat a nyilvántartó hatóság megfelelő igazolásával kell bizonyítani; 4. a végrehajtás alapját képező vagy a tartozás összegének megállapítását lehetővé tevő szerződési feltétel tisztességtelen jellege. (2) Az előző bekezdésben hivatkozott kifogás benyújtását követően a bíróság hivatala a végrehajtást felfüggeszti, és a feleket a végrehajtás elrendelésére hatáskörrel rendelkező bíróság elé idézi. Az idézés és a szóban forgó tárgyalás között legalább tizenöt napnak kell eltelnie. E meghallgatáson a bíróság meghallgatja a feleket, átveszi a benyújtott dokumentumokat, és két napon belül végzés formájában meghozza a szükséges döntést. (3) A kifogásnak a jelen cikk (1) bekezdésének 1. vagy 3. pontjában szereplő ok alapján helyt adó határozat felfüggeszti a végrehajtást; a kifogásnak a 2. pontban szereplő ok alapján helyt adó határozat megállapítja azon összeget, amelyre vonatkozóan a végrehajtás folytatódik. A 4. pontban rögzített ok megállapítása esetén, ha az adott szerződési feltétel képezi a végrehajtás alapját, a végrehajtást okafogyottságára tekintettel megszüntetik. Egyéb esetben folytatódik a végrehajtás a tisztességtelen feltétel alkalmazásának mellőzésével. (4) A végrehajtást megszüntető vagy a tisztességtelen feltétel alkalmazásának mellőzését elrendelő végzés ellen fellebbezéssel lehet élni. Ezt meghaladóan, a jelen cikk szerinti kifogás tekintetében meghozott határozatokkal szemben nincs helye jogorvoslatnak, és hatályuk kizárólag arra a végrehajtási eljárásra korlátozódik, amelyben meghozták.”
3

A 2008/115 irányelvet különösen az EK 63. cikk első bekezdése 3. pontjának b) alpontja alapján fogadták el, amely az EUMSZ 79. cikk (2) bekezdésének c) pontja lett. Ezen irányelv (6), (11)–(13), (16), (17) és (24) perambulumbekezdése értelmében: „(6) A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a harmadik országbeli állampolgárok illegális [helyesen: jogellenes] tartózkodását tisztességes és átlátható eljárással szüntessék meg. Az EU általános jogelveinek megfelelően az ezen irányelv értelmében meghozott határozatokat eseti alapon és tárgyilagos kritériumok szerint kell elfogadni, ami azt vonja maga után, hogy az illegális [helyesen: jogellenes] tartózkodás puszta tényén kívül egyéb szempontokat is figyelembe kell venni. […] […] (11) A kiutasítással kapcsolatos határozatokra vonatkozóan minimális közös jogi biztosítékokat kell megállapítani, amelyek garantálják az érintett személyek érdekeinek hatékony védelmét. Biztosítani kell a szükséges jogi segítségnyújtást azoknak, akik nem rendelkeznek elégséges pénzeszközökkel. A tagállamoknak nemzeti jogszabályaikban kell meghatározniuk, mely esetekben tekintendő szükségesnek a jogi segítségnyújtás. (12) Foglalkozni kell az illegálisan [helyesen: jogellenesen] tartózkodó, ám még nem kitoloncolható harmadik országbeli állampolgárok helyzetével. Létfenntartásuk alapvető feltételeit a nemzeti jogszabályok alapján kell meghatározni. Annak érdekében, hogy hatósági ellenőrzések esetén igazolni tudják különleges helyzetüket, e személyek számára helyzetükről írásbeli igazolást kell kiállítani. A tagállamoknak széles mérlegelési jogkörrel kell rendelkezniük az írásbeli igazolás formája és formátuma tekintetében, továbbá az igazolást az ezen irányelv szerint elfogadott, kiutasítással kapcsolatos határozatokba is be kell tudniuk illeszteni. (13) A kényszerítő intézkedésekre kifejezetten alkalmazni kell az arányosság és a hatékonyság elvét a felhasznált módszerek és a kitűzött célok vonatkozásában. A kitoloncolások végrehajtására vonatkozóan meg kell határozni bizonyos minimális biztosítékokat […] […] (16) A kitoloncolás céljából elrendelt őrizet alkalmazását korlátozni kell, és az arányosság elvét kell rá alkalmazni a felhasznált módszerek és a kitűzött célok vonatkozásában. Az őrizetet [helyesen: őrizet] kizárólag abban az esetben indokolt, ha az a kiutasítás előkészítését vagy a kitoloncolási eljárás végrehajtását szolgálja, és a kevésbé kényszerítő intézkedések alkalmazása nem bizonyulna elegendőnek. (17) Az őrizetben lévő harmadik országbeli állampolgárokkal emberséges és méltó módon, alapvető jogaikat, valamint a nemzetközi és nemzeti jogot betartva kell bánni. […] […] (24) Az irányelv tiszteletben tartja és betartja a különösen az Európai Unió Alapjogi Chartája [a továbbiakban: Charta] által elismert alapvető jogokat és elveket.”
6

A magyarázatok az Alapjogi Chartához (HL 2007. C 303., 17. o., a továbbiakban: a Chartához fűzött magyarázatok) az 50. cikk kapcsán kimondják, hogy a ne bis in idem elve nem csak egy adott állam joghatóságán belül, hanem több tagállam joghatósága között is érvényesül, ami megfelel az uniós jog vívmányainak. Az ugyanezen 50. cikkre vonatkozó magyarázatok egyébiránt kifejezetten utalnak az SVE 54–58. cikkére, és kifejtik, hogy a rendkívül korlátozott számú kivételt, amely lehetővé teszi a tagállamok számára a ne bis in idem elvétől való eltérést, a Charta 52. cikke (1) bekezdésének korlátozásokra vonatkozó horizontális záradéka határozza meg.
15

A GST – Sarviz kifogást nyújtott be a Direktor előtt. A Direktor a 2012. december 21‑i határozatával elutasította a kifogást, megállapítva, hogy a vitatott jogi aktus jogszerű azon indokoknál fogva, amelyek alapján azt meghozták. E határozattal szemben keresetet nyújtottak be az Administrativen sad Plovdiv (plovdivi közigazgatási bíróság) előtt. A bíróság a keresetet az adóhatóság által hivatkozottakkal azonos indokok alapján elutasította. A GST – Sarviz felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Varhoven administrativen sad (legfelsőbb közigazgatási bíróság) előtt.
(19)

Tekintettel arra, hogy a termékkörben, a részt vevő vállalkozásokban és a két eljárás időszakában tapasztalható átfedés csak részleges, a versenyellenes magatartás hatása korlátozott mértékben befolyásolta [helyesen: a versenyellenes magatartás korlátozott mértékben befolyásolta] azt a dömpingellenes vizsgálatot, amely alapján […] 1997‑ben végleges vámokat vetettek ki. Továbbá, ha azon vállalkozások adatait nem veszik figyelembe, amelyek megsértették az EK‑Szerződés 81. cikkének (1) bekezdését, az eredmények továbbra is összehasonlíthatónak tűnnek azokkal az eredményekkel, amelyeket a tíz együttműködő közösségi termelő adatai alapján számoltak ki, ideértve azokat is, akik részt vettek a fent említett versenyellenes magatartásban, következésképpen még mindig fennállhatna a kárt okozó dömping [helyesen: Más szóval, a kárt okozó dömping továbbra is fennáll]. Ennélfogva igen valószínűtlen, hogy a közösségi termelők versenyellenes magatartása jelentős hatással volt a dömpingellenes vizsgálat eredeti megállapításaira. Teljes bizonyossággal azonban nem erősíthető meg, hogy az általános piaci feltételek ugyanazok lettek volna ezen versenyellenes magatartás nélkül.
4

Ezen irányelv 6. cikke a következőképpen rendelkezik: „(1) A jövedéki adó a szabadforgalomba bocsátáskor vethető ki vagy olyan hiány megállapítása esetén, amely a 14. cikk (3) bekezdése értelmében jövedékiadó‑köteles. Jövedéki termékek szabadforgalomba [helyesen: fogyasztásra] bocsátása a következőket jelenti: a) az adófelfüggesztési eljárásból való kilépés, ideértve a szabálytalan kilépést is; b) termékek adófelfüggesztési eljáráson kívül történő előállítása, ideértve a szabálytalan előállítást is; c) azon termékek bármilyen importálása, ideértve a szabálytalan importálást is, amelyek nem kerültek adófelfüggesztés alá. (2) Az érvényesítendő jövedéki adó kivetésének feltétele és mértéke megegyezik az adó kivetésének időpontjában a szabadforgalomba bocsátás, illetve a hiány megállapításának helye szerinti tagállamban hatályban levő feltételekkel és mértékkel [helyesen: A jövedéki adónak azon adókivetési feltételeit és mértékét kell alkalmazni, amelyek a szabad forgalomba bocsátás, illetve a hiány megállapításának helye szerinti tagállamban az adókötelezettség keletkezésének időpontjában hatályban voltak.] A jövedéki adót az egyes tagállamok az általuk meghatározott eljárás szerint állapítják meg és szedik be azzal, hogy a tagállamok a nemzeti, illetve a más tagállamból származó termékre ugyanazon szabályozást alkalmazzák.”
50

A 2011/172 határozat 1. cikke (1) bekezdésének angol nyelvi változatának a más nyelvi változatokhoz képest eltérő megfogalmazására tekintettel, a Törvényszék a megtámadott ítélet 62–84. pontjában értelmezte ezt a rendelkezést. Angol nyelvi változatában ugyanis ez a cikk azt írja elő, hogy be kell fagyasztani a pénzeszközök hűtlen kezeléséért felelősként „azonosított” személyek („persons having been identified as responsible”) pénzeszközeit, míg a francia nyelvi változat a pénzeszközök hűtlen kezeléséért felelősnek minősülő („reconnues”) személyekre utal.
38

Mindazonáltal az említett egyezmény 3. cikkének (5) bekezdéséből az is következik, hogy az ezen (5) bekezdést megelőző rendelkezések be nem tartása nem érinti a szállítási szerződés létezését vagy érvényességét, amelyre továbbra is ennek az egyezménynek a szabályai vonatkoznak, beleértve a felelősség korlátozására vonatkozó szabályokat is.
14

E tekintetben a Pfeifer & Langen előadta, hogy az 1990/91‑es gazdasági évben, hasonló esetben vagy „A cukornak”, vagy „B cukornak” nevezett, Franciaországban termelt kvóta‑cukormennyiséget vásárolt. E cukrot e tagállamból a Pfeifer & Langen Németországban található egyik üzemének területén helyezték el, ahol kvótacukorként könyvelték el. Mindazonáltal ugyanezen cukrot nem raktározták e társaság tárolóiba, hanem új fuvarokmányokkal látták el, és Antwerpen (Belgium) kikötőjébe szállították az Unión kívülre C cukorként történő kivitele céljából. A Pfeifer & Langen ezt követően azonos mennyiségű, többletként termelt C cukrot (a továbbiakban: a szóban forgó C cukor) jelentett be kvótacukorként termelt cukorként, amely vonatkozásában kérte a raktározási költségek visszatérítését.
8

A hozzáadottérték‑adóról szóló törvénykönyv (Código do Imposto sobre o Valor Acrescentado; a továbbiakban: CIVA) 2. cikke értelmében: „(1) – Adóalanyok a következők: a) azon természetes vagy jogi személyek, akik önállóan és rendszeres jelleggel termelési, kereskedelmi vagy szolgáltatásnyújtásra irányuló tevékenységeket végeznek, ideértve a kitermelőipari, a mezőgazdasági és a szabadfoglalkozású tevékenységeket, valamint azon személyek, akik szintén önállóan egyetlen adóköteles ügyletet teljesítenek, amennyiben ez az ügylet az említett tevékenységekhez kapcsolódó járulékos ügylet, bárhol is kerüljön rá sor, vagy ha függetlenül az ilyen kapcsolattól, ez az ügylet teljesíti a természetes személyek jövedelemadójának […] és a jogi személyek jövedelemadójának tényleges alkalmazására vonatkozó feltételeket […] […] (2) – Azonban az állam és a többi közjogi jogi személy nem adóalanyok, ha a hatáskörük gyakorlása során teljesítenek ügyleteket, még ha ennek során díjakat vagy bármely egyéb ellenértéket szednek is, feltéve hogy adóalanyiságuk hiánya nem jár a verseny torzulásával. […]”
30

Először is, a megtámadott ítélet 70–73. pontjában a Törvényszék a 2005. évi megállapodás megkötésének jogi hátterét elemezte. E tekintetben megállapította, hogy a bányászati törvény 26/A. §‑ának (5) bekezdése – amely lehetővé teszi a bányászati jogok meghosszabbításának kérelmezését – nem tűnik szelektív jellegű rendelkezésnek, továbbá e rendelkezésből nem tűnik ki az sem, hogy a magyar hatóságok megtagadhatnák az ilyen megállapodás megkötésére irányuló tárgyalások megkezdését. A Törvényszék azt is megállapította, hogy még ha az említett rendelkezés ki is mondja, hogy minden bányavállalkozó kérheti a bányászati jogainak meghosszabbítását, az ilyen vállalkozó dönthet úgy is, hogy nem terjeszt elő meghosszabbítás iránti kérelmet, illetve nem fogadja el a magyar hatóságok által javasolt mértékeket, vagyis nem jön létre semmilyen megállapodás.
64

Továbbá, a Braathens‑ítélet (C‑346/97, EU:C:1999:291) alapjául szolgáló ügyben szereplő adótól eltérően, amelyet közvetlenül szedtek be egyes légiközlekedési vállalkozásoktól, a KernbrStG által bevezetett adót nem közvetlenül a jövedéki termék fogyasztójától szedik be, hanem a villamos energia termelőjétől. Kétségtelen, hogy ezen adó gazdasági terhét – amint azt a főtanácsnok indítványának 61. pontjában megjegyzi – főszabály szerint teljes egészében közvetetten a végfogyasztó viselheti, ha a termelő belefoglalja annak összegét a szabad forgalomba bocsátott termék minden egységének árába oly módon, hogy az adó semleges legyen az említett termelőre nézve. Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság által ezzel kapcsolatban ismertetett elemzésből kiderül, hogy a KernbrStG által bevezetett adó nem szedhető be teljes egészében a villamos energia végfogyasztójától, többek között e termék sajátos jellege miatt, amely nem teszi lehetővé e termék meghatározott egysége eredetének meghatározását, valamint a Németországban hatályos villamosenergia‑árképzési politika miatt, amelyet az jellemez, hogy ezen ár lényegében a Villamosenergia‑tőzsdével folytatott tárgyalásokból eredő egységes ár.
5

E rendelet (11) és (12) preambulumbekezdése, melyek ismertetik a különböző hatásköri szabályok közötti kapcsolatot, valamint azok célját, a következőképpen fogalmaznak: „(11) A joghatósági szabályoknak nagymértékben kiszámíthatóknak kell lenniük, és azt az elvet kell követniük, hogy a joghatóságot általában az alperes lakóhelye alapozza meg, és a joghatóságnak ezen az alapon mindenkor megállapíthatónak kell lennie, kivéve egyes pontosan meghatározott eseteket, amelyekben a per tárgya vagy a felek szerződéses szabadsága eltérő joghatósági okot kíván meg. A jogi személyek székhelyét a közös szabályok átláthatóságának fokozása és a joghatósági okok összeütközése [helyesen: összeütközésének] elkerülése végett önállóan kell meghatározni. (12) Az alperes lakóhelyén kívül a bíróság és a per közötti szoros kapcsolaton alapuló vagylagos joghatósági okokat is meg kell állapítani az igazságszolgáltatás megbízható működésének előmozdítása érdekében.”
17

Ezenfelül emlékeztetni kell arra, hogy már megállapításra került, hogy a jegyzőkönyv 12. cikkének második albekezdése az Unió által a tisztviselői és más alkalmazottai részére fizetett illetmények, bérek és járandóságok akár közvetlen, akár közvetett nemzeti adóztatása alóli mentességre irányul. Ebből következően azzal minden olyan nemzeti adóztatás ellentétes – bármilyen jellegű legyen is az, illetve bármilyen módon vessék is azt ki –, amelynek eredményeként a tisztviselőket, illetve más alkalmazottakat közvetlenül vagy közvetve azért terhelik, mert ők az Unió által fizetett díjazásban részesülnek, még ha a szóban forgó adót nem is e díjazás összegének arányában számítják ki (Bizottság kontra Belgium ítélet, 260/86, EU:C:1988:91, 10. pont; Tither‑ítélet, C‑333/88, EU:C:1990:131, 12. pont; Kristoffersen‑ítélet, C‑263/91, EU:C:1993:207, 14. pont; Vander Zwalmen és Massart ítélet, C‑229/98, EU:C:1999:501, 24. pont).
2

E kérelmet az egyfelől a Union of Shop, Distributive and Allied Workers (USDAW), illetve B. Wilson és a felszámolás alatt álló WW Realisation 1 Ltd (a továbbiakban: Woolworths) között, másfelől az USDAW és az Ethel Austin Ltd (a továbbiakban: Ethel Austin), valamint a Secretary of State for Business, Innovation and Skills (kereskedelmi, innovációs és szakképzési miniszter, a továbbiakban: kereskedelmi miniszter) között a Woolworths és az Ethel Austin által végrehajtott elbocsátások jogszerűségének tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében terjesztették elő. A kereskedelmi minisztert az alapügyben azon oknál fogva vonták perbe, hogy ha a Woolworthst vagy az Ethel Austint úgynevezett védelmi kártérítés fizetésére kötelezik, de azok e kötelezettségnek nem tudnak eleget tenni, a kereskedelmi miniszternek e követelés ellentételezéseként – a jogszabályban meghatározott felső határ erejéig – az álláspontja szerint megfelelő összegű kártérítést kell majd fizetnie az ezt kérelmező munkavállalók számára.
9

Az új áfatörvény 45. §‑ának (1) és (2) bekezdése alapján: „(1) A 42. §‑tól eltérően, ha a 42. § (1) bekezdésének c) és d) pontjában említett szolgáltatás igénybevevője a Közösség más tagállamában nyilvántartásba vett adóalany, mint ahol azt ténylegesen teljesítik, a 42. § (1) bekezdésének c) és d) pontjában említett szolgáltatás nyújtásának teljesítési helye a Közösség azon tagállama, ahol ezzel összefüggésben a 42. § (1) bekezdésének c) és d) pontjában említett szolgáltatás igénybevevőjét adóalanyként nyilvántartásba vették. (2) Az (1) bekezdés abban az esetben alkalmazható, ha a 42. § (1) bekezdésének c) és d) pontjában említett szolgáltatással érintett terméket küldeményként feladják, vagy elfuvarozzák a Közösség azon tagállamából, ahol a 42. § (1) bekezdésének c) és d) pontjában említett szolgáltatást ténylegesen teljesítették.”
1

Fellebbezésével az LG Display Co. Ltd (a továbbiakban: LGD) és az LG Display Taiwan Co. Ltd (a továbbiakban: LGDT) az Európai Unió Törvényszéke LG Display és LG Display Taiwan kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének (T‑128/11, EU:T:2014:88, a továbbiakban: megtámadott ítélet) részleges hatályon kívül helyezését kéri, amelyben a Törvényszék egyrészt megváltoztatta az [EUMSZ] 101. cikk és az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/39.309 – „LCD”‑ügy) 2010. december 8‑án hozott C(2010) 8761 végleges bizottsági határozatot – amelynek összefoglalóját az Európai Unió Hivatalos Lapjának2011. október 7‑i számában tették közzé (HL C 295., 8. o., a továbbiakban: vitatott határozat) – úgy, hogy az e határozat 2. cikkében velük szemben egyetemlegesen kiszabott bírság összegét 210000000 euróban állapította meg, másrészt pedig az említett határozat őket érintő részében történő részleges megsemmisítése, valamint az e bírság összegének csökkentése iránti keresetüket ezt meghaladó részében elutasította.
9

A 2010. évi rendelettel (SI 2010, no 533) módosított, az Európai Közösségekkel kapcsolatos 2004. évi rendelet (munkaidő‑szervezés) (orvos gyakornokok) (European Communities [Organisation of Working Time] [Activities of Doctors in Training] Regulations 2004, SI 2004, no 494) (a továbbiakban: 2004. évi rendelet) célja, hogy az orvos gyakornokok tekintetében átültesse az ír jogba a 2003/88 irányelvet.
39

E tekintetben a Bizottság először is azt állítja, hogy amikor valóban rendkívüli helyzet merül fel egy olyan intézkedés miatt, amelynek jogszerűségét komolyan vitatják, a tagállamok és az ezen intézkedéssel érintett gazdasági szereplők számára mindig létezik olyan jogi eszköz, amely lehetővé teszi a végrehajtás felfüggesztésének kérelmezését. Másodszor a Francia Köztársaság feladata biztosítani a jogszabályok betartását, és a területén fenntartani a közrendet, anélkül hogy engedne a közrend megzavarásával kapcsolatos egyszerű fenyegetéseknek. Végül, harmadszor, a Korzika területi folytonosságának megszakadására alapított érvet, amely megszakadás szerinte amiatt következne be, hogy az SNCM felfüggeszti a korzikai tengeri összekötés biztosítását, viszonylagosnak kell minősíteni, hiszen e szolgáltatást más versenytárs cégek is képesek biztosítani, ha másként nem, légi úton.