2

A jogvita alapjául szolgáló tényállást a megtámadott ítélet 16–34. pontja a következőképpen ismerteti: „16 A Bizottság szolgálatába 1993. november 1‑jén tisztviselőként belépő Alessandro Missir Mamachi di Lusignano 1995‑ben kötött házasságot Ariane Lagasse de Lochttal. A házaspárnak 1996 és 2002 között négy gyermeke született. […] 18 2006. augusztus 28‑tól Alessandro Missir Mamachi di Lusignanót a Bizottság rabati képviseletére osztották be politikai és diplomáciai tanácsadóként. Az áthelyezése előtt jelezte, hogy házastársa és gyermekei elkísérik ezen alkalmazási helyre. […] 19 A Missir Mamachi di Lusignano család 2006. augusztus 28. és 31. között szállodában, szeptember 1‑jétől pedig ideiglenesen a Bizottság képviselete által bérelt […] bútorozott házban lakott. 20 2006. szeptember 7‑ről 18‑ára virradó éjszaka fél egy körül betörő hatolt be a házba az egyik oldalsó homlokzat földszinti ablakának rácsai között bebújva. A betörő első emeleti szülői hálószobában való jelenlététől hirtelen felébredve Alessandro Missir Mamachi di Lusignano tetten érte a helyiséget éppen átkutató behatolót. A gonosztevő ekkor több késszúrást ejtett a tisztviselőn, majd a földön hagyta. A. Missir Mamachi di Lusignano házastársát, aki szintén felébredt, hátba szúrta, ő feltehetően rövid időn belül belehalt sérüléseibe. A behatoló, miután megkötözte a családapát, és betömte annak száját, lezuhanyozott, majd a súlyosan sérült tisztviselőt a hitelkártyája jelszavának közlésére kényszerítette. A tisztviselő végül belehalt sérüléseibe. Az elkövető a gyermekeket nem bántotta. Körülbelül hajnal négy órakor a Missir Mamachi di Lusignano család gépkocsijával hagyta el a helyszínt, és több tárgyat, többek között egy televíziókészüléket is magával vitt. 21 2006. szeptember 9‑én a marokkói rendőrség letartóztatta Karim Zimachot. Az előzetes kihallgatásán ez utóbbi elismerte, hogy a szeptember 17‑ről 18‑ra virradó éjszakán ő ölte meg a Missir Mamachi di Lusignano házaspárt. A rabati Cour d’appel elsőfokú büntető tanácsa 2007. február 20‑i ítéletével – amelyet fellebbezési eljárásban ugyanezen bíróság fellebbviteli büntető tanácsa 2007. június 18‑i ítéletével helybenhagyott – bűnösnek mondta ki Karim Zimachot e cselekmények elkövetésében, és halálbüntetést szabott ki rá. Meg kell jegyezni, hogy 1993 óta – ekkor került sor az utolsó marokkói kivégzésre – ezen állam hatóságai nem hajtják végre e büntetési nemet. 22 A Bizottság polgári jogi igénnyel lépett fel a marokkói büntetőbíróságon. A rabati Cour d’appel első fokú büntetőtanácsa a fent említett ítéletében a Bizottság polgári jogi igényét elfogadhatónak nyilvánította, és arra kötelezte Karim Zimachot, hogy jelképesen egy dirhamot fizessen meg az Európai Uniónak. 23 A négy Missir Mamachi di Lusignano gyermeket a szüleik tragikus halálát követően a kraainemi (Belgium) békebíróság 2006. november 24‑i végzésében a nagyszüleik (az egyikük a felperes) gyámsága alá helyezte. 24 2006. október 1‑je és december 31. között a Bizottság teljesítette a[z Európai Közösségek tisztviselőinek] személyzeti szabályzat[a] 70. cikke első bekezdése szerinti kifizetéseket. 25 A Bizottság továbbá a személyzeti szabályzat 73. cikke szerinti egyösszegű elhalálozási juttatás címén 414308,90 eurót, valamint a személyzeti szabályzat X. mellékletének 25. cikke alapján a házastárs halála miatt 76628,40 eurót fizetett az elhunyt tisztviselő gyermekeinek, az örökösöknek. 26 Ezenkívül a Bizottság 2007. január j‑jétől a négy gyerek számára a személyzeti szabályzat 80. cikke szerinti árvasági nyugdíjat és a személyzeti szabályzat VII. mellékletben foglalt iskoláztatási támogatást állapított meg. 27 Egyébiránt a Bizottság az elhunyt tisztviselőt 2005. szeptember 1‑jére visszamenőleges hatállyal az A*11 besorolási fokozat első fizetési fokozatába posztumusz előléptette. Ezen előléptetést figyelembe vették az árvasági nyugdíj és az egyösszegű elhalálozási juttatás számításakor. 28 Ezenfelül a Bizottság a személyzeti szabályzat 76. cikke alapján hozott 2007. május 14‑i határozatában minden gyermeknek 19 éves koráig az eltartott gyermek után nyújtott támogatás összegével megegyező rendkívüli havi segélyt állapított meg szociális okokból. […] 30 A Bizottság elnökének címzett 2008. február 25‑i levelében a felperes – miután megköszönte a [kettős emberölés áldozatainak tiszteletére tartott] 2007. szeptember 18‑i megemlékezést – először is egyet nem értésének adott hangot a négy unokájának fizetett összegekkel kapcsolatban, és elégedetlenségét fejezte ki amiatt, hogy a Bizottság nem járult hozzá nevelő vagy gondozó állandó alkalmazásához, amely a felperes szerint a gyermekek és a nagyszüleik korára tekintettel nélkülözhetetlenné vált. Ezt követően a felperes azt a kérdést tette fel, hogy a Bizottság kezdeményezett‑e már tárgyalásokat Marokkóval annak érdekében, hogy ez utóbbi a marokkói igazságszolgáltatás által az Európai Unió számára megítélt jelképes egy dirhamot meghaladó megfelelő kártérítést fizessen. Végül a felperes felhívta a Bizottság elnökének a figyelmét B. Ferrero‑Waldner külkapcsolatokért felelős biztos által a P.‑M. Coûteaux európai parlamenti képviselő a »Külkapcsolatok [f]őigazgatóság marokkói alkalmazottjának megölés[ére]« vonatkozó írásbeli kérdésére (2007. június 25‑i, P‑3367/07. sz. írásbeli kérdés, HL C 45., 2008. február 16., 179. o.) 2007. augusztus 6‑án adott válaszra (a továbbiakban: 2007. augusztus 6‑i írásbeli válasz). A felperes szerint a kettős emberölés előtt nem tették meg a megfelelő, rendszerint a Bizottság által biztosított és a külkapcsolatokért felelős biztos válaszában hivatkozott biztonsági intézkedéseket. A Bizottságot következésképpen súlyos gondatlanságból kifolyólag felelősség terheli, ami igazolja a legalább azon – 26 évnek megfelelő – illetménnyel megegyező kártérítés kiskorú gyermekeknek való fizetését, amelyben a megölt tisztviselő a nyugdíjba vonulása feltételezett időpontjáig, azaz 2032‑ig részesült volna. 31 2008. június 11‑i levelében S. Kallas, a Bizottság személyzeti ügyekért felelős alelnöke válaszolt a felperesnek. E levélben S. Kallas hangsúlyozta, hogy nem állapítható meg a marokkói hatóságok gondatlan vagy vétkes magatartása, és nem teljesülnek a kártérítésben való részesülés érdekében Marokkóval folytatandó diplomáciai tárgyalások kezdeményezésének feltételei. Jelezte, hogy a Bizottság által a személyzeti állomány védelme érdekében tett intézkedések megfeleltek a rabati képviseletre vonatkozó biztonsági követelményeknek, és nem lehet helyt adni a felperes által a 2008. február 25‑i levélben e jogcímen előterjesztett kártérítési kérelemnek. Kifejtette, hogy a Bizottság által már teljesített kifizetéseket (egyösszegű elhalálozási juttatás és balesetbiztosítás címén 490937,30 euró, árvasági nyugdíj és iskoláztatási támogatás címén havi 4376,82 euró, eltartott gyermekek utáni támogatásként – beleértve az adókedvezményt – havi 2287,19 euró, és rendkívüli segélyként, azaz az eltartott gyermek után gyermekenként járó kiegészítő támogatásként havi 1332,76 euró) helyesen számították ki. 32 Ugyanezen 2008. június 11‑i levélben azonban a biztos arról tájékoztatta a felperest, hogy az eset különösen tragikus körülményeire tekintettel a Bizottság további intézkedés megtételéről döntött, és a személyzeti szabályzat 76. cikkének alapján kivételesen megemelte a fizetett összegeket. A 2008. július 4‑i határozattal e jogcímen így mind a négy unoka 2008. augusztus 1‑jétől 19 éves koráig az eltartott gyermekek után járó támogatás kétszeresének megfelelő havi összegben részesül. Figyelemmel e határozatra a Bizottság által az elhunyt tisztviselő gyermekeinek fizetett havi összeg több mint 9800 eurót (2009 februárjában 9862 euró) tesz ki. 33 2008. szeptember 10‑i levelével a felperes a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján panaszt terjesztett elő a 2008. június 11‑i levéllel szemben. E panaszban azt állította, hogy a Bizottságot vétkességen alapuló felelősség terheli a személyi állománya védelmére vonatkozó kötelezettsége elmulasztásáért. Azt is előadta, hogy a Bizottságot objektív felelősség is terheli jogszerű aktussal okozott kárért. Végül másodlagosan hivatkozott a személyzeti szabályzat 24. cikkére, amelynek értelmében a Közösségek egyetemlegesen megtérítik a valamely tisztviselőjüknek harmadik személy által okozott kárt. 34 2009. február 3‑i határozatában a kinevezésre jogosult hatóság elutasította a panaszt.”