ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10

A KHP‑rendelet 25. cikke – amely az említett rendeletnek „A halászati gazdálkodás tudományos alapja” című V. részében található – a következőképpen szól: „(1) A tagállamok – az adatgyűjtés területéhez kapcsolódóan elfogadott szabályokkal összhangban – a halászati gazdálkodáshoz szükséges biológiai, környezetvédelmi, technikai és társadalmi‑gazdasági adatokat összegyűjtik, kezelik és elérhetővé teszik a végfelhasználók számára, beleértve a Bizottság által kijelölt szerveket is. Ezen adatok megszerzése és kezelése támogatható az Európai Tengerügyi és Halászati Alapból (ETHA) egy jövőbeni, a 2014–2020 közötti időszakra vonatkozóan a tenger‑ és halászati politika pénzügyi támogatásának feltételeit megállapító uniós jogi aktusnak megfelelően. A szóban forgó adatok főleg a következők értékelését teszik lehetővé: a) a tengerek kiaknázott biológiai erőforrásainak állapota; b) a halászat szintje és a halászati tevékenységeknek a tengerek biológiai erőforrásaira és a tengeri ökoszisztémákra gyakorolt hatása; valamint c) az uniós vizeken belüli és azokon kívüli halászat, akvakultúra‑ és feldolgozóágazat társadalmi‑gazdasági teljesítménye. (2) Az adatok gyűjtésének, kezelésének és felhasználásának az alábbi elveken kell alapulnia: a) pontosság és megbízhatóság, valamint az adatgyűjtés időben történő elvégzése; b) koordinációs mechanizmusok alkalmazása a különböző célok érdekében történő párhuzamos adatgyűjtések elkerülésére; c) az összegyűjtött adatok biztonságos tárolása és védelme számítógépes adatbázisokban, valamint adott esetben az adatok nyilvános hozzáférhetősége, összesített formában is, így garantálva azok bizalmas jellegét; d) a Bizottság vagy az általa kijelölt szervek hozzáférése az összegyűjtött adatok feldolgozására használt nemzeti adatbázisokhoz és rendszerekhez az adatok meglétének és minőségének ellenőrzése céljából; e) a vonatkozó adatoknak és az adatok megszerzésére használt módszereknek a halászati ágazatra vonatkozó adatok tudományos elemzésében kutatási vagy állománygazdálkodási szempontból érdekelt szervek és bármely egyéb érdekelt fél részére időben történő rendelkezésre bocsátása, kivéve azon eseteket, amikor az alkalmazandó uniós jog értelmében adatvédelemre és titoktartásra van szükség. (3) A tagállamok évente jelentést nyújtanak be a Bizottságnak nemzeti adatgyűjtési programjaik végrehajtásáról, és azt nyilvánosan hozzáférhetővé teszik. A Bizottság – a tudományos tanácsadó testületével, valamint adott esetben az érintett nemzetközi tudományos testületekkel és az azokkal a regionális halászati gazdálkodási szervezetekkel folytatott konzultációt követően, amelyekben az Unió szerződő félként vagy megfigyelőként vesz részt – értékeli az adatgyűjtésről szóló éves jelentést. (4) A tagállamok biztosítják a halászati gazdálkodással kapcsolatos tudományos adatok – többek között a társadalmi‑gazdasági adatok – összegyűjtését és kezelését szolgáló nemzeti koordinációt. Ebből a célból a tagállamok kijelölnek egy nemzeti kapcsolattartót és évente nemzeti koordinációs megbeszélést szerveznek. A Bizottságot tájékoztatják a nemzeti koordinációs tevékenységekről és meghívják a koordinációs megbeszélésekre. […]”
28

Amint azt a főtanácsnok is kiemeli indítványának 32. pontjában, ez az értelmezés a 2011/83 irányelvnek a fogyasztóvédelem magas szintjének biztosítására irányuló célkitűzését is visszatükrözi, amely célkitűzés ezen irányelv (3)–(5) és (7) preambulumbekezdésében, valamint 1. cikkében szerepel. Ezenfelül a fogyasztóvédelmet az Európai Unió politikáiban az EUMSZ 169. cikk, valamint az Európai Unió alapjogi chartájának 38. cikke is rögzíti.
21

E körülmények között a tribunal administratif de Melun (meluni közigazgatási bíróság, Franciaország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Le lehet‑e vonni a [C‑564/10. sz. Pfeifer & Langen ügyben (EU:C:2012:190) 2012. március 29‑én hozott ítéletben] foglaltakból azt a következtetést, hogy a [2988/95 rendelet] 3. cikke […] alkalmazandó a [3665/87 rendelet 11. cikkének (3) bekezdése] és a [3002/92 rendelet] 5a. cikke alapján felszámított kamatok megfizetésére irányuló intézkedésekre? 2) A kamatok iránti követelést úgy kell‑e tekinteni, hogy az jellegénél fogva »folyamatos vagy ismételt szabálytalanságból« ered, a főkövetelés megfizetésének napján megszűnik, és így az irányadó elévülési idő kezdő napja ezen időpontig kitolódik? 3) A [második] kérdésre adott nemleges válasz esetében, az elévülés kezdő napjának a főkövetelés keletkezését eredményező szabálytalanság elkövetésének napját kell‑e tekinteni, vagy az elévülés kezdő napjának csak a támogatás visszafizetésének vagy a biztosíték felszabadításának napja tekinthető‑e, amely az említett kamatok felszámításának kezdő időpontjának felel meg? 4) A 2988/95 rendeletben előírt elévülési szabályok alkalmazásában úgy kell‑e tekinteni, hogy valamennyi, a főkövetelés elévülését megszakító cselekmény a kamatok vonatkozásában folyó elévülési időt is megszakítja még akkor is, ha a főkövetelés elévülését megszakító cselekményekkel kapcsolatban a kamatok nem kerültek említésre? 5) Bekövetkezik‑e az elévülés a 2988/95 rendelet [3. cikke (1) bekezdésének negyedik albekezdésében] rögzített maximális idő elteltével, ha ezen időn belül a kifizető szerv a jogalap nélkül kifizetett támogatás visszafizetését kéri anélkül, hogy ezzel egyidejűleg a kamatok megfizetését is kérné? 6) A nemzeti jogban a […] 2008‑561. sz. törvény által a polgári törvénykönyv 2224. cikkében bevezetett általános ötéves elévülési idő az e törvény hatálybalépésének napján még be nem következett elévülések vonatkozásában a 2988/95 rendeletben meghatározott 4 éves elévülési idő helyébe léphet‑e az e rendelet [3. cikkének (3) bekezdésében] előírt eltérés szerint?”
16

E körülmények között a Hoge Raad der Nederlanden (holland legfelsőbb bíróság) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjesztette a Bíróság elé: „1) Az olyan korlátozások alkalmazására is kiterjed‑e a korlátozások harmadik országokra történő alkalmazása fenntartásának az EUMSZ 64. cikk (1) bekezdésében rögzített elve, amelyek a szóban forgó meghosszabbított utólagos adómegállapítási elévülési időhöz hasonló nemzeti szabályozás alapján vannak hatályban, amely olyan esetekben is alkalmazható, amelyek nem közvetlen befektetéssel, pénzügyi szolgáltatások nyújtásával vagy értékpapírok tőkepiacokra történő bevezetésével függnek össze? 2) Olyan korlátozásokra is vonatkozik‑e a pénzügyi szolgáltatások nyújtásával összefüggő tőkemozgásra vonatkozó korlátozások alkalmazása fenntartásának az EUMSZ 64. cikk (1) bekezdésében rögzített elve, amelyek a szóban forgó meghosszabbított utólagos adómegállapítási elévülési időhöz hasonlóan sem a szolgáltatóra nem vonatkoznak, sem a szolgáltatások nyújtásának feltételeit vagy szabályait nem határozzák meg? 3) Az EUMSZ 64. cikk (1) bekezdése értelmében vett »pénzügyi szolgáltatások nyújtásával összefüggő tőkemozgás« körébe tartozik‑e a jelen ügyben szereplőhöz hasonló olyan helyzet is, amelyben a tagállamok egyikében lakóhellyel rendelkező személy (értékpapír)számlát nyitott egy Unión kívüli banknál, és a válasz attól függ‑e, hogy az említett bank ennek keretében végez‑e tevékenységeket, és ha igen, milyen mértékben, a számlatulajdonos részére?”
19

A LEC „Ügyvédi munkadíjak” című 35. cikke a következőképpen rendelkezik: „(1) Az ügyvéd azon féllel szemben, akinek perbeli képviseletét ellátja, az ügyben őt megillető munkadíjat részletes elszámolási jegyzék benyújtásával és arra vonatkozó formális nyilatkozatot tehet, amely szerint a munkadíj őt megilleti és az nem került kiegyenlítésre. (2) E kérelem benyújtását követően a Secretario Judicial felszólítja az adóst, hogy fizesse meg az említett összeget a költségekkel együtt, vagy tíz napon belül nyújtson be ellentmondást. Ha a meghatalmazó nem teljesíti a fizetést vagy nem nyújt be ellentmondást, ezen összeg végrehajtására kerül sor. Ha az említett határidőn belül a munkadíj ellen a megfizetésére hivatkozással ellentmondást nyújtanak be, a 34. cikk (2) bekezdésének második és harmadik albekezdése irányadó. Ha a munkadíj ellen annak túlzott mértéke miatt élnek ellentmondással, a Secretario Judicial előzetesen a 241. és azt követő cikkek alapján intézkedik, kivéve, ha az ügyvéd igazolja az ellentmondással élő fél által írásban elfogadott előzetes költségvetés létezését, és határozatot hoz a tartozás összegéről. Ha a kifizetés az értesítést követő öt napon belül nem történik meg, ezen összeg végrehajtására kerül sor. Az említett határozat ellen nincs helye jogorvoslatnak, de az a későbbi rendes bírósági eljárásban eljáró bíróságot még részben sem köti. (3) Ha a munkadíjjal tartozó adós nem nyújt be ellentmondást a megállapított határidőn belül, végrehajtást kell elrendelni az elszámolási jegyzék költségekkel megemelt összegének erejéig.”
5

Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága a hatodik irányelv 13. cikke A. része (1) bekezdésének n) pontját csak 1996. június 1‑jén ültette át, amely időpontban hatályba lépett a Group 13 of Schedule 9 of the Value Added Tax Act 1994 (a hozzáadottérték‑adóról szóló 1994. évi törvény 9. mellékletének 13. kategóriája).
7

A 1260/2001 rendelet 15. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőképpen rendelkezett: „(1) Minden egyes gazdasági év vége előtt meg kell állapítani: a) a folyó gazdasági évre vonatkozó A és B cukor, A és B izoglükóz, valamint A és B inulinszirup termelésére vonatkozó mennyiségi előrejelzést; b) a folyó gazdasági év során a Közösségben történő fogyasztásra értékesített cukor, izoglükóz és inulinszirup termelésére vonatkozó mennyiségi előrejelzést; c) a b) pontban meghatározott mennyiségnek az a) pontban meghatározott mennyiségből történő levonásával kapott exportálható többletet; d) a folyó gazdasági év során az exportkötelezettségek teljesítéséhez szükséges cukor tonnánkénti átlagos veszteségére vagy bevételére vonatkozó becslést. Ez az átlagos veszteség vagy bevétel egyenlő a visszatérítések teljes összege és a szóban forgó exportkötelezettségek tonnában számított teljes mennyisége lefölözéseinek teljes összege közötti különbséggel; e) a c) pontban említett többlet d) pontban említett átlagos veszteséggel vagy bevétellel történő megszorzásával kapott teljes veszteségre vagy bevételre vonatkozó becslést. (2) A 2005/2006‑os gazdasági év vége előtt, a 10. cikk (3), (4), (5) és (6) bekezdésének sérelme nélkül, a 2001/2002‑től 2005/2006‑ig terjedő gazdasági évekre összesítve kell megállapítani: a) az A és B cukor, A és B izoglükóz, valamint A és B inulinszirup tényleges termelése, és a belső fogyasztás céljából a Közösségen belül elhelyezett cukor, izoglükóz, valamint inulinszirup tényleges mennyisége alapján megállapított exportálható többletet; b) a cukor tonnánkénti, az összes érintett exportkötelezettségekből fakadó, átlagos veszteségét vagy bevételét, amelyet a fenti (1) bekezdés d) pontjának második albekezdésében ismertetett módszer alkalmazásával számítanak ki; c) az a) pontban említett többlet b) pontban említett átlagos veszteséggel vagy bevétellel történő megszorzásával kapott teljes veszteséget vagy bevételt; d) a felszámított alaptermelési díjak és B díjak végösszeg [helyesen: a felszámított termelési alapilletékek és B illetékek végösszegét]. Az (1) bekezdés c) pontjában említett teljes veszteségre vagy bevételre vonatkozó becslést a c) és d) pontban említett összegek közötti különbséggel ki kell igazítani.”
4

Ezen irányelv 4. cikke a következőképpen rendelkezik: „Az összehasonlítás tekintetében az összehasonlító reklám a következő feltételek teljesülése esetén megengedett: a) ezen irányelv 2. cikkének b) pontja, 3. cikke, és 8. cikkének (1) bekezdése, vagy a […] 2005/29 […] irányelv […] 6. és 7. cikke értelmében nem megtévesztő; b) azonos szükségleteket kielégítő vagy azonos rendeltetésű árukat vagy szolgáltatásokat hasonlít össze; c) tárgyilagosan hasonlítja össze ezen áruk és szolgáltatások egy vagy több jelentős, lényeges [helyesen: lényeges, releváns], ellenőrizhető és jellemző tulajdonságát, amelybe az ár is beletartozhat; d) nem rontja vagy becsmérli valamely versenytárs védjegyének, kereskedelmi nevének, más megkülönböztető jelzéseinek, áruinak, szolgáltatásainak, tevékenységeinek vagy körülményeinek a hírét; e) eredetmegjelöléssel rendelkező termékeknél minden esetben azonos megjelölésű termékekre vonatkozik; f) nem használja ki tisztességtelen módon valamely versenytárs védjegyének, kereskedelmi nevének vagy egyéb megkülönböztető jelzéseinek vagy a versenytárs termékek eredetmegjelölésének a hírnevét; g) az árut vagy szolgáltatást nem egy védett védjeggyel vagy védett kereskedelmi névvel ellátott áru vagy szolgáltatás utánzataként vagy másolataként mutatja be; h) nem idézi elő a piacon a kereskedőknek, a reklámozónak és versenytársának, vagy a reklámozó és versenytársa védjegyének, kereskedelmi nevének, egyéb megkülönböztető jelzéseinek, áruinak vagy szolgáltatásainak az összetévesztését.”
27

Ilyen körülmények között a Supreme Court of the United Kingdom (az Egyesült Királyság legfelsőbb bírósága) úgy határozott, hogy az előtte folyamatban lévő eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1. Helyesen került‑e a DLA »gondozási« eleme az 1408/71/EGK rendelet alkalmazásában rokkantsági ellátásként, nem pedig pénzbeli egészségbiztosítási ellátásként meghatározásra? 2. i. Megszűnik‑e az Egyesült Királyság jogszabályainak alkalmazhatósága az 1408/71/EGK rendelet 13. cikke (2) bekezdésének f) pontja szerint olyan személy esetében, akinek azért szűnik meg a joga a DLA [»gondozási« eleme] igénybevételére az Egyesült Királyság nemzeti joga alapján, mert másik tagállamba költözött, és aki e költözés előtt felhagyott a keresőtevékenységgel, de öregségi nyugellátásra továbbra is jogosult az Egyesült Királyság szociális biztonsági rendszerében? ii. E személyre bármilyen módon vonatkoznak‑e továbbra is az Egyesült Királyság jogszabályai az 1408/71 rendelet VI. melléklete O. rovata 19. pontjának c) alpontja alapján? iii. Amennyiben e személyre már nem vonatkoznak az Egyesült Királyság jogszabályai a 13. cikk (2) bekezdésének f) pontja értelmében, köteles‑e az Egyesült Királyság az 1408/71 rendelet VI. melléklete O. rovatának 20. pontja alapján az esetében a III. cím 1. fejezetét alkalmazni, vagy arra csupán lehetősége van? 3. i. A munkavállaló fogalmának a 2005. június 7-iDodl és Oberhollenzer ítélet (C‑543/03, EU:C:2005:364) szerinti tág meghatározása alkalmazandó‑e az 1408/71 rendelet 19–22. cikke vonatkozásában, amennyiben az érintett személy felhagyott a keresőtevékenységgel, mielőtt egy másik tagállamba költözött volna, annak ellenére, hogy a III. cím 1. fejezete különbséget tesz egyrészről a munkavállalók és önálló vállalkozók, másrészről a munkanélküliek között? ii. Amennyiben ez a fogalommeghatározás alkalmazandó, jogosult‑e az ilyen személy az ellátás exportálására akár az 1408/71 rendelet 19. cikke, akár a 22. cikke alapján? Kizárja‑e a 22. cikk (1) bekezdésének b) pontja, hogy a kérelmezőnek a DLA »gondozási« összetevőjére való jogosultságát a lakóhely másik tagállamba való áthelyezéséről szóló nemzeti jogszabály lakóhelyre vonatkozó követelményére hivatkozással megszüntessék?”
28

Az ideiglenes hatályú hagyatékátadó végzés teljes hatályúvá válik a hagyatéki eljárásról szóló törvény 88. §‑a értelmében, ha a jogosult nem igazolja az öröklési vita tárgyát képező, az ideiglenes hatályú hagyatékátadó végzéssel figyelembe nem vett igény érvényesítésére irányuló per (hagyatéki per) megindítását, vagy ha a bíróság megállapítja e kereset elfogadhatatlanságát, vagy érdemben elutasítja e keresetet, vagy ha a pert megszünteti, vagy érdemi döntés nélkül fejezi be.
29

Ugyanebben a preambulumbekezdésben az uniós jogalkotó a tagállamok közös alkotmányos hagyományaira is hivatkozik az uniós jog általános elveiként. Márpedig az ezen közös hagyományokból eredő, és az Európai Unió Alapjogi Chartájában (a továbbiakban: Charta) megerősített jogok között szerepel a Charta 10. cikkének (1) bekezdésében előírt lelkiismeret‑ és vallásszabadsághoz való jog. E rendelkezés értelmében ez a jog magában foglalja a vallás vagy a meggyőződés megváltoztatásának szabadságát, valamint a vallásnak vagy meggyőződésnek mind egyénileg, mind együttesen, mind a nyilvánosság előtt, mind a magánéletben, istentisztelet, oktatás és szertartások végzése útján való kifejezésre juttatását. Amint az Alapjogi Chartához fűzött magyarázatokból (HL 2007. C 303., 17. o.) kitűnik, a Charta 10. cikkének (1) bekezdésében biztosított jog megfelel az EJEE 9. cikkében biztosított jognak, és a Charta 52. cikkének (3) bekezdésével összhangban azzal tartalma és terjedelme is megegyező.
27

Ugyanebben a preambulumbekezdésben az uniós jogalkotó a tagállamok közös alkotmányos hagyományaira is hivatkozik az uniós jog általános elveiként. Márpedig az ezen közös hagyományokból eredő, és az Európai Unió Alapjogi Chartájában (a továbbiakban: Charta) megerősített jogok között szerepel a Charta 10. cikkének (1) bekezdésében előírt lelkiismeret‑ és vallásszabadsághoz való jog. E rendelkezés értelmében ez a jog magában foglalja a vallás vagy a meggyőződés megváltoztatásának szabadságát, valamint a vallásnak vagy meggyőződésnek mind egyénileg, mind együttesen, mind a nyilvánosság előtt, mind a magánéletben, istentisztelet, oktatás és szertartások végzése útján való kifejezésre juttatását. Amint az Alapjogi Chartához fűzött magyarázatokból (HL 2007. C 303., 17. o.) kitűnik, a Charta 10. cikkének (1) bekezdésében biztosított jog megfelel az EJEE 9. cikkében biztosított jognak, és a Charta 52. cikkének (3) bekezdésével összhangban azzal tartalma és terjedelme is megegyező.
7

Az említett irányelv ugyanezen szakaszában szereplő 3. cikke a következőképpen rendelkezik: „(1) Minden tagállam központi cégnyilvántartásában vagy kereskedelmi nyilvántartásában külön aktát kell nyitni valamennyi ott nyilvántartásba vett társaság számára. (2) A 2. cikk szerint szolgáltatott valamennyi okiratot és adatot ebben az aktában kell nyilvántartani, illetve a nyilvántartásba be kell jegyezni; a nyilvántartásban szereplő bejegyzések tárgyának minden esetben meg kell jelennie az aktában. […] (3) A 2. cikkben említett okiratok vagy adatok egészének, vagy azok kivonatának másolatát kérelemre hozzáférhetővé kell tenni. Legkésőbb 2007. január 1‑jétől a kérelmeket a kérelmező választásától függően papíron vagy elektronikus formában lehet benyújtani a nyilvántartáshoz. A tagállamok által rögzített, 2007. január 1‑jénél nem későbbi időponttól kezdődően az első albekezdésben említett másolatokat a kérelmező választásától függően papíron és elektronikus formában is beszerezhetővé kell tenni a nyilvántartásból. Ez minden okiratra és adatra vonatkozik, tekintet nélkül arra, hogy azokat a megjelölt időpont előtt vagy azt követően nyújtották‑e be. A tagállamok azonban határozhatnak úgy, hogy egy meghatározott időpontban – amely nem lehet későbbi, mint 2006. december 31. – vagy az előtt a papíron benyújtott okiratokat és adatokat, vagy csak bizonyos típusú okiratokat és adatokat nem lehet elektronikus formában beszerezni a nyilvántartásból, amennyiben egy meghatározott idő már eltelt az okiratok és adatok benyújtása és a nyilvántartáshoz benyújtott kérelem időpontja között. Ez a meghatározott időtartam nem lehet kevesebb, mint tíz év. […]”
9

Ugyanezen rendeletnek „A minimumszabályok alkalmazási köre” című 12. cikke az alábbiak szerint rendelkezik: „(1) A 3. cikk (1) bekezdésének b) vagy c) pontja értelmében nem vitatott követelésre vonatkozó határozat kizárólag akkor hitelesíthető európai végrehajtható okiratként, ha a származási tagállamban lefolytatott bírósági eljárás megfelel az e fejezetben meghatározott eljárási követelményeknek. (2) Ugyanezen követelményeket kell alkalmazni az európai végrehajtható okiratra vonatkozó tanúsítvány vagy a határozat megtámadása nyomán hozott határozatról a 6. cikk (3) bekezdésének értelmében kiállított helyettesítő tanúsítvány kiállítására is, amennyiben az említett határozat időpontjában a 3. cikk (1) bekezdése b) vagy c) pontjának feltételei teljesülnek.”
8

Az 1970. július 20‑i arrêté royal no 20, fixant les taux de la taxe sur la valeur ajoutée et déterminant la répartition des biens et des services selon ces taux (a hozzáadottérték‑adó mértékének megállapításáról és a termékeknek és szolgáltatásoknak az adó mértéke szerinti besorolásáról szóló 20. sz. királyi rendelet; a továbbiakban: 20. sz. királyi rendelet) kimondja, hogy 6%‑os kedvezményes héamértéket kell alkalmazni az A. táblázatban megjelölt termékekre és szolgáltatásokra.
5

Az említett irányelv 4. cikke a következőképpen rendelkezik: „(1) Azok a tevékenységek, amelyek az ügyfél jogi eljárásban való vagy hatóságok előtti képviseletével kapcsolatosak, a fogadó tagállamban annak szabályai szerint gyakorolhatók, kivéve azokat a szabályokat, amelyek a letelepedés helyére vagy az említett tagállamban a szakmai szervezetnél történő bejegyzésre vonatkoznak. […] (4) Az (1) bekezdésben említettől eltérő tevékenységet folytató ügyvédre továbbra is annak a tagállamnak a feltételeit és szakmai szabályait kell alkalmazni, amelyből érkezik, de a fogadó tagállam szakmai előírásainak – bármely forrásból is származzanak –, különösen az ügyvédi tevékenység és az adott államban folytatott egyéb tevékenység összeférhetetlenségének […] sérelme nélkül. Az utóbbi szabályok csak akkor alkalmazhatók, ha azt a fogadó tagállamban állandó jelleggel nem működő ügyvéd is teljesíteni tudja, és csak annyiban, amennyiben betartásuk objektív szempontok alapján indokolt az adott államban, az ügyvédi tevékenység, a szakma tekintélye és a vonatkozó összeférhetetlenségi szabályok betartásának megfelelő biztosítása érdekében.”
29

E körülményekre tekintettel a Finanzgericht Düsseldorf (düsseldorfi adóügyi bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra: „1) Be lehet‑e vonni a [Vámkódex] 32. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett jogdíjakat és licencdíjakat a vámértékbe annak ellenére, hogy sem a szerződéskötéskor, sem a vámtartozás keletkezése szempontjából releváns – a jelen ügyben a Vámkódex 201. cikkének (2) bekezdéséből és 214. cikkének (1) bekezdéséből eredő – időpontban nem állapítható meg jogdíj‑ és licencdíjfizetési kötelezettség keletkezése? 2) Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén: vonatkozhatnak‑e a Vámkódex 32. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett, védjeggyel kapcsolatos jogdíjak és licencdíjak az importált árukra annak ellenére, hogy szolgáltatásokért és a közös cégcsoport neve fő elemének használatáért is fizetik azokat? 3) A második kérdésre adandó igenlő válasz esetén: az importált áru közösségi exportra történő eladásának a Vámkódex 32. cikke (5) bekezdésének b) pontja szerinti feltételét képezhetik‑e a Vámkódex 32. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett, védjeggyel kapcsolatos jogdíjak és licencdíjak annak ellenére, hogy megfizetésüket az eladóval és a vevővel kapcsolatban álló vállalkozástól követelték és azokat attól kapták meg? 4) A harmadik kérdésre adandó igenlő válasz esetén, és amennyiben a jogdíjak és licencdíjak – akárcsak a jelen ügyben – részben az importált árukra, részben pedig a behozatalt követő szolgáltatásokra vonatkoznak: az‑e a következménye a [2454/93/EGK rendelet] 158. cikkének (3) bekezdése értelmében csak objektív és számszerűsíthető adatok alapján megtehető, megfelelő arányú megosztásnak és a Vámkódex 32. cikkének (2) bekezdéséhez fűzött, a Vámkódex végrehajtási rendeletének 23. mellékletében megtalálható értelmező megjegyzésnek, hogy csak a Vámkódex 29. cikke szerinti vámérték javítható ki, vagy amennyiben a Vámkódex 29. cikke alapján nem határozható meg a vámérték, úgy a Vámkódex 31. cikke alapján meghatározandó vámérték megállapítása során is lehetőség van a Vámkódex végrehajtási rendelete 158. cikkének (3) bekezdésében előírt megosztásra, amennyiben e költségeket egyébként nem vennék figyelembe?”