Keywords

Summary



Keywords

1. Az Európai Közösségek saját forrásai – A behozatali vámok visszatérítése vagy elengedése

(1430/79 tanácsi rendelet, 1. cikk, (2) bekezdés, a) és b) pont és 13. cikk; 2670/81 bizottsági rendelet, 3. cikk)

2. Fellebbezés – Jogalapok – Először a fellebbezés keretében felhozott jogalap

Summary

1. A behozatali, illetve kiviteli vámok visszatérítéséről és elengedéséről szóló 1430/79 tanácsi rendelet 13. cikke, amelynek értelmében a behozatali vámokat olyan különleges körülmény esetén lehet visszafizetni vagy elengedni, amelyet nem az érintett személynek tulajdonítható megtévesztés vagy nyilvánvaló gondatlanság okozott, nem szolgálhat alapul a kvótán felüli cukortermelésre vonatkozó részletes végrehajtási szabályok megállapításáról szóló 2670/81 rendelet 3. cikke alapján a belső piacon értékesített C cukor után fizetendő összeg elengedésére vagy visszatérítésére.

Egyrészt ugyanis ezt az összeget nem a Közösség külső határának átlépése okán vetik ki a C cukor mennyiségeként, hanem éppen ellenkezőleg, azért, mert az említett mennyiségeket nem exportálták a Közösség területén kívülre, vagy azok exportja tekintetében nem tartották be a 2670/81 rendeletben előírt feltételeket és határidőket. Az ilyen összeg kivetésének alapjául szolgáló tény tehát az, hogy az erre előírt határidőig nem szolgáltattak bizonyítékot arra nézve, hogy bizonyos mennyiségű C cukrot exportáltak a megállapított határidőn belül. Következésképpen ez az összeg az 1430/79 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének a) és b) pontjában felsorolt három kategória egyikének sem felel meg.

Másrészt semmi nem utal arra, hogy a közösségi jogalkotó szándéka arra irányult volna, hogy a belső piacon értékesített C cukor termelőjét a cukor importőrével vegye egy tekintet alá.

Először is a harmadik országokból származó cukorra vonatkozó importterheknek és a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján a belső piacon értékesített C cukor után fizetendő összegnek nem ugyanaz a céljuk.

Másodszor, a legmagasabb kvótán felüli cukortermelésre alkalmazandó rendelkezésekről szóló 2645/70 rendelet harmadik preambulumbekezdéséből, és az azt felváltó 2670/81 rendelet harmadik preambulumbekezdéséből – melyeknek lényegében ugyanaz a szövegük – nem következik, hogy a közösségi jogalkotó szándéka arra irányult volna, hogy a harmadik országból származó cukor importőre és a belső piacon értékesített C cukor termelője ugyanabban a helyzetben legyen. Ezekből a preambulumbekezdésekből és a 2670/81 rendelet 3. cikkéből ugyanis egyértelműen az következik, hogy a harmadik országokból importált cukorra történő hivatkozás az említett cikk által előírt összeg számítási módjára korlátozódik.

Harmadszor, a cukorágazat piacának közös szervezéséről szóló 1785/81 rendelet 26. cikkének szövegéből nem következik, hogy a közösségi jogalkotó szándéka arra irányult volna, hogy a belső piacon értékesített C cukornak a harmadik országból importált termék státuszát biztosítsa, és hogy a C cukor termelőit a cukor importőreivel vegye egy tekintet alá, mivel e cikk a C cukornak a belső piacon történő értékesítésére vonatkozó tilalom előírására korlátozódik.

Végül, negyedszer, az a körülmény, hogy mind a behozatali vámok, mind a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő összeg a Közösség saját forrásainak részét képezi, meg kell állapítani, hogy ez az érv nem olyan jellegű, hogy bizonyítaná, hogy a harmadik országból származó cukor importőrei és a C cukor termelői hasonló helyzetben vannak. A Közösség saját forrásai ugyanis teljesen eltérő jellegű bevételekből állnak, amelyek szintén eltérő rendszerekbe tartoznak.

(vö. 39., 41., 43., 63–65., 101–102. pont)

2. Ha valamely félnek megengednék, hogy először a Bíróság előtt hozzon fel olyan jogalapot, amelyet az Elsőfokú Bíróságnál nem terjesztett elő, az azt jelentené, hogy az Elsőfokú Bíróság által eldöntött jogvitán túlterjedő jogvitával fordulhatna a Bírósághoz, amelynek hatásköre a fellebbezési eljárásban korlátozott. A fellebbezési eljárás keretében tehát a Bíróság hatásköre az első fok bírái előtt megvitatott jogalapokról hozott jogi döntés megítélésére korlátozódik.

Ezért elfogadhatatlan az olyan jogalap, mely azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság megsértette a felperessel szembeni és a gazdasági szereplők adott csoportjával szembeni egyenlő bánásmód elvét, mivel a felperes, noha az elsőfokú eljárásban hozott fel az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított jogalapot, kizárólag azt az eltérő bánásmódot vitatta, amelyet vele szemben más piaci szereplőkhöz képest alkalmaztak.

(vö. 95–97. pont)