A 604/2013 rendelet 13. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy valamely harmadik országbeli állampolgárt, akinek a beutazását eltűrték az első tagállam hatóságai – szembesülve az e tagállamban főszabály szerint megkövetelt beutazási feltételeket nem teljesítő kivételesen nagyszámú harmadik országbeli állampolgár a célból való érkezésével, hogy e tagállamon átutazva nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtson be egy másik tagállamban –, úgy kell tekinteni, hogy az említett első tagállam határát e rendelkezés értelmében véve „szabálytalanul lépte át”.

Tekintettel a határ „szabálytalan átlépése” fogalmának szokásos jelentésére, úgy kell tekinteni, hogy a határnak az érintett tagállamban alkalmazandó szabályozással megkövetelt feltételek tiszteletben tartása nélküli átlépését szükségképpen a „Dublin III” rendelet 13. cikkének (1) bekezdése értelmében „szabálytalannak” kell tekinteni.

Ebből következik, hogy abban az esetben, ha az átlépett határ olyan tagállamnak a határa, amelyet a Schengeni határ‑ellenőrzési kódex kötelez, a határ átlépésének szabálytalan jellegét többek között az e kódexszel meghatározott szabályok figyelembevételével kell értékelni.

Mindamellett a jelen ítélet 74. pontjában tett megállapítás nem lehet elegendő ahhoz, hogy teljes mértékben meghatározásra kerüljön a „Dublin III” rendelet 13. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „szabálytalan átlépés” fogalma. Így figyelembe kell venni azt a tényt, hogy a külső határok átlépésére vonatkozó szabályozások biztosíthatják az illetékes nemzeti hatóságok számára annak a lehetőségét, hogy humanitárius okokra hivatkozva eltérjenek a harmadik országbeli állampolgárokra főszabály szerint előírt beutazási feltételektől annak érdekében, hogy biztosítsák a tagállamokban való jövőbeli tartózkodásuk szabályszerűségét. Ilyen jellegű lehetőséget tartalmaz többek között a Schengeni határ‑ellenőrzési kódex 5. cikke (4) bekezdésének c) pontja, amely lehetővé teszi azoknak a tagállamoknak, amelyekre e kódex vonatkozik, hogy eltérés keretében humanitárius okból, nemzeti érdekből vagy nemzetközi kötelezettségek következtében engedélyezzék azon harmadik országbeli állampolgárok beutazását a területükre, akik az ezen állampolgárok tekintetében főszabály szerint előírt egy vagy több beutazási feltételt nem teljesítik. Ugyanakkor mindenekelőtt ki kell emelni, hogy a Schengeni határ‑ellenőrzési kódex 5. cikke (4) bekezdésének c) pontja pontosítja, hogy az ilyen engedély ezen kódex 5. cikke (4) bekezdésének b) pontjától eltérően csak az érintett tagállam területére, nem pedig a „tagállamok” területének az egészére érvényes. Következésképpen az említett kódex 5. cikke (4) bekezdésének c) pontja nem vezethet ahhoz, hogy szabályossá tegye az olyan harmadik országbeli állampolgár határátlépését, akit valamely tagállam hatóságai kizárólag annak érdekében engedtek be, hogy lehetővé tegyék ezen állampolgár átutazását egy másik tagállamba, hogy ott nemzetközi védelem iránti kérelmet terjesszen elő.

Ebben az összefüggésben a „Dublin III” rendelet 12. és 14. cikkének együttes olvasatából kitűnik, hogy ezek a cikkek főszabály szerint magukban foglalják a tagállamok területére való szabályszerű beutazás valamennyi esetét, ugyanis valamely harmadik országbeli állampolgárnak az e területre való szabályszerű beutazása általában vagy vízumon, illetve tartózkodásra jogosító engedélyen, vagy pedig vízummentességen alapul. Az említett cikkekben, valamint az e rendelet 13. cikkében meghatározott különböző feltételek alkalmazásának általában lehetővé kell tennie azt, hogy a harmadik országbeli állampolgárnak a tagállamok területére való beutazását vagy tartózkodását elsőként biztosító tagállamra ruházzák az ezen állampolgár által esetlegesen benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért való felelősséget. Ezekre a tényezőkre tekintettel a „Dublin III” rendelet 12–14. cikkében kifejtett feltételek – e rendelet rendszerének megkérdőjelezése nélkül – nem értelmezhetők úgy, hogy mentesül felelőssége alól az a tagállam, amely úgy határozott, hogy humanitárius okokra hivatkozva engedélyezi azon harmadik országbeli állampolgárnak a területére való beutazását, aki nem rendelkezik vízummal és nem részesül vízummentességben.

Egyébiránt az a tény, hogy – amint a jelen ügyben – az érintett harmadik országbeli állampolgár az illetékes hatóságok felügyelete mellett utazott be a tagállamok területére, és egyáltalán nem vonta ki magát a határellenőrzés alól, az említett rendelet 13. cikke (1) bekezdésének alkalmazásához nem lehet meghatározó.

Az a körülmény, hogy a határátlépésre olyan helyzetben kerül sor, amelyet nemzetközi védelemben részesülni kívánó kivételesen nagyszámú harmadik országbeli állampolgár érkezése jellemez, nincs hatással a „Dublin III” rendelet 13. cikke (1) bekezdésének értelmezésére vagy alkalmazására. Mindenesetre emlékeztetni kell arra, hogy az ugyanezen rendelet 3. cikke (2) bekezdésének második albekezdése, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartájának 4. cikke alapján a nemzetközi védelmet kérelmező felelős tagállamnak való átadása nem hajtható végre, ha ez az átadás annak a tényleges kockázatát vonja maga után, hogy az érintett ezen 4. cikk értelmében vett embertelen vagy megalázó bánásmódnak lesz kitéve (lásd ebben az értelemben: 2017. február 16‑iC. K. és társai ítélet,C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, 65. pont). Az átadás nem hajtható végre tehát, ha a nemzetközi védelemben részesülni kívánó kivételesen nagyszámú harmadik országbeli állampolgár érkezése nyomán a felelős tagállamban ilyen kockázat áll fenn.

(vö. 74., 75., 77–80., 86., 87., 89., 90., 93., 101., 102. pont, és a rendelkező rész 2. pontja)