ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Ezzel szemben, ha a felperes a támogatást értékelő határozat megalapozottságát vonja kétségbe, akkor pusztán az a körülmény, hogy a felperes az EK 88. cikk (2) bekezdése értelmében vett érintett félnek tekinthető, nem elegendő a kereset elfogadhatóságához. A felperesnek azt is bizonyítania kell, hogy a 25/62. sz., Plaumann kontra Bizottság ügyben 1963. július 15-én hozott ítélet értelmében vett sajátos helyzetben van. Ez különösen olyan esetben van így, ha a szóban forgó határozat tárgyát képező támogatás a felperes piaci helyzetét lényeges mértékben érinti.

A Bíróságnak valamely közösségi jogi rendelkezéssel kapcsolatban adott értelmezése e rendelkezés jelentésének és terjedelmének tisztázására és pontosítására szorítkozik, arra, ahogyan azt a hatálybalépésétől fogva érteni és alkalmazni kellett volna. Ebből következően az így értelmezett rendelkezést a szóban forgó ítéletet megelőzően létrejött és létrehozott jogviszonyok tekintetében is lehet, és kell is alkalmazni, és a Bíróság csakis kivételes esetben, a jogbiztonság közösségi jogrenden belüli elvének alkalmazásában folyamodhat ahhoz, hogy korlátozza valamennyi érdekelt arra vonatkozó lehetőségét, hogy valamely a Bíróság által értelmezett rendelkezésre hivatkozzon jóhiszeműen létrehozott jogviszonyok kétségbe vonása céljából. Márpedig az ilyen korlátozás csak a kért értelmezés tárgyában hozott ítéletben magában fogadható el. Ezen, a különösen a közösségi jog nemzeti bíróság általi alkalmazásának kötelezettségére vonatkozó ítélkezési gyakorlatból eredő megállapítások értelemszerűen a közösségi intézményekre is alkalmazandók, amikor a Bíróság későbbi értelmezésének tárgyát képező közösségi jogi rendelkezések alkalmazására kérik őket.

Következésképpen, mivel a Bíróság időben nem korlátozta a C-280/00. sz. Altmark-ügyben 2003. július 24-én hozott ítéletének hatályát, az EK 87. cikk (1) bekezdésének ebből eredő értelmezési szempontjai teljes mértékben alkalmazhatók az ügy ténybeli és jogi helyzetére, ahogyan az a Bizottság előtt kifejezésre jutott a megtámadott határozatnak az említett ítélet kihirdetése előtti elfogadásakor.

Következésképpen meg kell semmisíteni az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti hivatalos vizsgálati eljárás meg nem indításáról anélkül hozott bizottsági határozott, hogy a Bizottság lefolytatta volna a számára annak eldöntését lehetővé tevő vizsgálatot, hogy az állami vállalatnak nyújtott kompenzáció mértékét azon költségek elemzése alapján állapították-e meg, amelyek az átlagos, jól vezetett és a szükséges közszolgáltatási követelmények kielégítéséhez megfelelően felszerelt vállalkozásnál e kötelezettségek teljesítésekor felmerülnének, figyelembe véve az érintett bevételeket és a kötelezettségek teljesítéséből származó ésszerű nyereséget.

(vö. 112–114., 119. pont)
Az OHIM második fellebbezési tanácsa 2003. szeptember 18‑i (R 191/2002‑2. sz. ügy), a Pelikan Vertriebsgesellschaft mbH & Co. KG és a Dainichiseika Colours & Chemicals Mfg. Co. Ltd közötti felszólalási eljárásra vonatkozó határozatának a hatályon kívül helyezése iránti kereset.
48

Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. december 12-én benyújtott iratokkal egyrészről az Arcor AG & Co. KG (a továbbiakban: I. beavatkozó), másrészről a CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice, később Tropolys NRW GmbH, majd Versatel NRW GmbH, az EWE TEL GmbH, a HanseNet Telekommunikation GmbH, az ISIS Multimedia Net GmbH & Co. KG, később Arcor AG & Co. KG, a KomTel Gesellschaft für Kommunikations- und Informationsdienste mbH, később Versatel Nord-Deutschland GmbH, a NetCologne Gesellschaft für Telekommunikation mbH, a TeleBel Gesellschaft für Telekommunikation Bergisches Land mbH, később később Tropolys NRW GmbH, majd Versatel NRW GmbH, a tesion Telekommunikation GmbH, később Versatel Süd-Deutschland GmbH, valamint a Versatel Deutschland GmbH & Co. KG, később Versatel West-Deutschland GmbH & Co. KG (a továbbiakban összefoglaló megnevezéssel: II. beavatkozó) a Bizottság kérelmeinek támogatása végett beavatkozási kérelmeket terjesztettek elő.
49

Első jogalapként a felperes azzal érvel, hogy a Bizottság egyfelől nem tájékoztatta a felperest az általa kért információkról, és másfelől aktusait nem indokolta. Nevezetesen először is kifogásolja, hogy a Bizottság a közbeszerzési eljárás során kért tájékoztatást csak az ajánlattételi határidő lejárta után adta meg. Másodszor, állítása szerint a Bizottság nem adta át neki a közbeszerzések és szerződések tanácsadó bizottsága számára a felperes és a nyertes ajánlattevő ajánlata vonatkozásában benyújtott állítólagos kedvező ajánlásról szóló teljes kivonatot. Harmadszor, a felperes szerint a Bizottság nem bocsátotta rendelkezésére a nyertes ajánlattevő alvállalkozóinak nevére vonatkozó információkat. Negyedszer, a felperes állítása szerint az ajánlatok elbírálásában egy olyan további bizottság is részt vett, amely a végrehajtási rendeletben nem szerepel. Második jogalapként a felperes azt állítja, hogy a Bizottság megsértette a végrehajtási rendelet 126. cikkében és a 92/50 irányelv 3. cikkének (2) bekezdésében előírt, az ajánlattevőkkel szembeni egyenlő bánásmód elvét, először is, mert a dokumentációban díjazás nélküli bejáratási szakaszt írt elő, másodszor pedig mert a közbeszerzési eljárás kezdetekor több releváns műszaki információt sem bocsátott valamennyi lehetséges ajánlattevő rendelkezésére. Harmadik jogalapként a felperes arra hivatkozik, hogy a Bizottság mind a felperes, mind pedig a nyertes ajánlattevő ajánlatával kapcsolatban nyilvánvaló értékelési hibákat vétett. Végül válaszában a felperes azzal érvel, hogy a szóban forgó közbeszerzési eljárásra vonatkozóan a Bizottság nem határozott meg egyértelmű és objektív értékelési szabályokat.
31

Az említett kifizetések megkezdéséről való döntést követően a RES-kifizetések számítási módját a RES II. melléklete pontosítja, és részletesebben a Guide to the Risk Equalisation Scheme, 2003 as prescribed in Statutory Instrument No. 261 of 2003, July 2003 (a HIA 2003. évi RES-útmutatója, a továbbiakban: RES-útmutató tartalmazza).
(516)

A vállalkozások társulásainak az ESZAK-Szerződés versenyszabályai megsértése miatt indított eljárásban való részvételének kérdéséről az ítélkezési gyakorlat az »Eurofer«-ügyben a következőképpen nyilatkozott: »Az ESZAK-Szerződés 65. cikkének (1) bekezdése szerint tilos ’minden olyan, vállalkozások közötti megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés és összehangolt magatartás, amely hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre, és amelynek célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása’. Az ESZAK-Szerződés 65. cikkének (4) bekezdése szerint: ’[a] jelen cikk (1) bekezdése értelmében tiltott megállapodások és döntések semmisek, és azokra a tagállamok bíróságai előtt nem lehet hivatkozni. A Bizottság kizárólagos hatáskörrel rendelkezik – a Bíróság előtti keresetekre is figyelemmel – annak megállapítására, hogy a hivatkozott megállapodások vagy döntések megfelelnek-e a jelen cikk rendelkezéseinek’. Az ESZAK-Szerződés 65. cikke (5) bekezdésének értelmében ’[a] Bizottság […] azon vállalkozásokkal szemben, amelyek semmis megállapodást kötöttek, […] eszközök útján alkalmazták, illetve alkalmazni próbálták […] a semmis megállapodást vagy döntést […], illetve olyanokkal szemben, amelyek az (1) bekezdésben foglalt rendelkezésekkel ellentétes magatartást tanúsítanak, […] bírságot, illetve kényszerítő bírságot szabhat ki’. Bár az ESZAK-Szerződés 65. cikkének (5) bekezdéséből az derül ki, hogy vállalkozások társulásaival szemben nem szabható ki bírság vagy kényszerítő bírság, az ESZAK-Szerződés 65. cikkének (1) bekezdésének szövegéből egyáltalán nem lehet arra következtetni, hogy az a társulás, amely olyan döntést hozott, amelynek célja a verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása, maga nem címzettje az e rendelkezésben foglalt tiltásnak. Ezt az értelmezést mind az ESZAK-Szerződés 65. cikkének (4) bekezdése – amelyik ugyancsak utal az ilyen döntésekre –, mind a Sorema kontra Főhatóság ügyben hozott ítélet megerősíti, amely ítéletben (EBHT 1965., 317. o.) a Bíróság azt állapította meg, hogy az ESZAK-Szerződés 65. cikkének (1) bekezdése társulásokra is alkalmazandó, amennyiben saját tevékenységük, illetve a társulás tagjait alkotó vállalkozások a fenti rendelkezésben meghatározott hatásokat kívánnak megvalósítani. A Bíróság álláspontja szerint ezt a megállapítást az ESZAK-Szerződés 48. cikke is megerősíti, amely a vállalkozások társulása részére lehetővé teszi minden olyan tevékenység gyakorlását, amely nem ütközik a szerződés rendelkezéseibe. A felperes állításával ellentétben a Sorema kontra Főhatóság ügyben hozott, fent hivatkozott ítéletből (EBHT 1965., 317–322. o.) továbbá az következik, hogy az ESZAK-Szerződés 65. cikke (1) bekezdésének értelmében vett vállalkozások társulása is lehet az ESZAK-Szerződés 65. cikkének (2) bekezdés alapján valamely megállapodást engedélyező határozatnak a címzettje. Tehát el kell utasítani azt az érvet, miszerint az ESZAK-Szerződés 65. cikkének (1) bekezdése értelmében vett vállalkozások társulása nem sértheti meg a fent hivatkozott rendelkezésben meghatározott tilalmat.«
15

Ebben a vonatkozásban emlékeztetni kell arra, hogy a 40/94 rendelet 63. cikkének (6) bekezdése értelmében az OHIM köteles megtenni a közösségi bíróság ítéletének végrehajtásához szükséges intézkedéseket. Ennélfogva az Elsőfokú Bíróság nem utasíthatja az OHIM-ot. Ez utóbbinak kötelessége ugyanis az Elsőfokú Bíróság ítéleteinek rendelkező részéből és indokolásából levonni a következtetéseket. Az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében ez az elv többek között akkor alkalmazandó, ha a kereseti kérelem arra irányul, hogy a bíróság utalja vissza az ügyet az OHIM elé, hogy ez utóbbi határozzon a védjegybejelentés tárgyában (az Elsőfokú Bíróság T-331/99. sz., Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld kontra OHIM [Giroform] ügyben 2001. január 31-én hozott ítéletének [EBHT 2001., II-433. o.] 33. pontja; a T-34/00. sz. Eurocool Logistik kontra OHIM [EUROCOOL] ügyben 2002. február 27-én hozott ítéletének [EBHT 2002., II-683. o.] 11. és 12. pontja és a T-216/02. sz. Fieldturf kontra OHIM [LOOKS LIKE GRASS… FEELS LIKE GRASS… PLAYS LIKE GRASS] ügyben 2004. március 31-én hozott ítéletének [EBHT 2004., II-1023. o.] 15. pontja).
67

A jelen ügyben a felperes által hivatkozott levélváltást semmi esetre sem lehetett úgy tekinteni, hogy az megfelel a módosított szerkezetátalakítási terv feltételeinek. Különösen a „Report on the limited review of (OA) performance as compared to its 2002 financial plan” című jelentés meg nem erősített információkra és feltételezésekre, valamint olykor pontatlannak és hiányosnak bizonyult adatokra támaszkodik. Ami pedig az OA szerkezetátalakításáról és privatizációjáról szóló 2002. november 5-i jelentést illeti, az a privatizációs eljárást még „terv”-ként mutatja be, noha 2002 novemberében, vagyis az 1998-ban jóváhagyott szerkezetátalakítási terv lejárta előtt kevesebb, mint két hónappal nyújtották be a Bizottsághoz. Egyébként e két jelentés egyikét sem kifejezetten átdolgozott tervként nyújtották be.
80

Másodszor, az ugyan igaz, hogy az Assolatte egyesület körlevele a grana padanón kívül „egyéb granák” létezését is jelzi, meg kell azonban állapítani – ahogyan az említett körlevélhez mellékelt táblázatból is következik – hogy ezeket az „egyéb granák”- at az Európai Közösségek tagállamaitól különböző államokba exportálták, többek között az Amerikai Egyesült Államokba, Japánba, Oroszországba, Horvátországba, Szlovéniába, ez utóbbi nem volt az Európai Unió tagja abban az időben, amelyre ezek az adatok vonatkoznak, azaz 1999-ben. A Bíróság által a fent hivatkozott (12. pont) Exportur-ügyben hozott ítéletben a szellemi tulajdonjogok területén elismert területi elv alapján ez az érv irreleváns azon sajtok esetében, amelyeket olyan országokba való exportra szánnak, ahol a „grana” elnevezés egyáltalán nem élvez sajátos jogszabályi oltalmat. Ugyanez igaz a Biraghi által hivatkozott, az ISTAT által kidolgozott adatokra is, amelyek nem rendelkeznek bizonyító erővel, mivel nem jelölik meg az „egyéb granák” rendeltetési helyének piacát.
173

Továbbá, még ha az 1/2003 rendelet és a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény elfogadása fokozhatta is a vállalkozások számára annak szükségességét, hogy a versenyjog szempontjából megvizsgálják saját magatartásukat és jogi stratégiákat dolgozzanak ki az adott vállalkozást és a szóban forgó piacot alaposan ismerő jogász segítségével, továbbra is tény, hogy az ilyen önértékelési és stratégiameghatározási műveleteket külső ügyvéd is végrehajthatja, a vállalkozás megfelelő részlegeivel való teljes együttműködésben, beleértve a jogi szolgálatot is. Ebben az összefüggésben a vállalati jogtanácsosok és a külső ügyvédek közötti levélváltás elvben a bizalmas jelleg alapján védelemben részesül, feltéve hogy a vállalkozás védelemhez való joga keretében, illetve ilyen célból történő levélváltásról van szó. Így tehát világos, hogy e védelemnek az AM & S ügyben hozott ítéletben rögzített személyi alkalmazási köre nem jelent valódi akadályt a vállalkozások számára abban, hogy szükség esetén jogi tanácsot kérjenek, és nem gátolja meg, hogy vállalati jogtanácsosai részt vegyenek az önértékelési vagy stratégiameghatározási eljárásban. Végül rá kell mutatni, hogy a versenyjog modernizálása nem feltétlenül jelenti azt, hogy a külső ügyvédek és vállalati jogtanácsosok megfelelő szerepei e tekintetben jelentősen változtak volna az AM & S ügyben hozott ítélet óta. Mindenesetre, mivel a közösségi versenyjog címzettjei a vállalkozások, elvben nem lenne elfogadható, hogy egy adott vállalkozáson belül a pusztán belső levélváltás a Bizottság vizsgálati hatáskörén kívül essen, a fentiekben említett olyan feljegyzések kivételével, amelyek kizárólag a külső ügyvéddel folytatott, jogi tanácsot tartalmazó levélváltás szövegét vagy tartalmát írják le, valamint az előkészítő dokumentumok kivételével, amelyek kizárólag azzal a céllal készültek, hogy a védelemhez való jog gyakorlása keretében külső ügyvédtől jogi tanácsot kérjenek.
36

A felperesek elsősorban azt kifogásolják, hogy a Bizottság a bírság összegét a jogsértés súlyosságára tekintettel „az egyes vállalkozásoknak az EGT területén való forgalmazás céljára vásárolt Nintendo játékkonzolok és memóriakártyák teljes volumenében való részesedése” alapján határozta meg. Ezen tényező alkalmazása – amely az ítélkezési gyakorlatban példa nélküli – önkényes, és nem megfelelő. A Bizottság által képviselt álláspont először is arra enged következtetni, hogy az említett összeg nagyobb lett volna, ha a Nintendo termékeinek a 100%-os tulajdonban álló leányvállalatokon keresztül történő forgalmazása mellett döntött volna, és kisebb lett volna, ha a termékeinek független forgalmazókon keresztül való forgalmazását választotta volna, jóllehet nincs logikai kapcsolat egy jogsértést elkövető vállalkozás relatív és abszolút vétkessége, valamint a termékeinek forgalmazásával kapcsolatban alkalmazott struktúra között. Másodsorban ezen álláspont figyelmen kívül hagyja a márkán belüli vagy márkák közötti versenyt. E tekintetben a felperesek megjegyzik, hogy a videojáték-konzolok és -memóriakártyák piacát erős márkák közötti verseny jellemzi. Végül a Bizottság a Nintendo gyártói szerepét kétszer is figyelembe vette, mivel az a súlyosító körülmények értékelésekor is figyelembevételre került (a határozat (229) preambulumbekezdése).
79

A felperes végül úgy véli, hogy még ha feltételezzük is, hogy jogsértésben vett részt, akkor is csak passzív szerepet játszott, aminek az iránymutatás szerint a kiszabott bírság összegének csökkentését kellene eredményeznie. A Bizottság ugyanis nem bizonyította, hogy aktív szerepet játszott azáltal, hogy a Nintendót tájékoztatta a termékei párhuzamos importjáról. A felperes éppen hogy megsértette az állítólagos megállapodást azzal, hogy külföldi illetőségű társaságoknak és a területén található olyan társaságoknak szállított, amelyekről tudta, hogy exportálni fogják a termékeket. Azt is kiemeli, hogy a párhuzamos kereskedelem állítólagos korlátozásának időszakában nem szerepelt a Nintendo forgalmazói között, és ezért nem volt tudomása az említett korlátozásokról.
130

Másodszor a felperes úgy érvel, hogy a Bizottság megsértette az EK 253. cikket, amikor megfelelő indokolás nélkül utasította el azon tény figyelembevételét, miszerint az Itochu Hellas nem hajtotta végre a szóban forgó korlátozó magatartásokat. Először is kifejti, hogy az Itochu Hellas Görögországból exportált Nintendo termékeket, és értékesített az EGT-n belül – többek között Spanyolországban – is. A forgalmazási megállapodás vitatott rendelkezését illetően, amelynek értelmében az Itochu Hellas kizárólag görögországi illetőségű, a Nintendo által jóváhagyott viszonteladóknak adhatta el a termékeket, e rendelkezésről sosem született megállapodás, és nem is került végrehajtásra. A gyakorlatban maga a Nintendo sosem avatkozott be az Itochu Hellas viszonteladóinak kiválasztásába vagy jóváhagyásába, és nem is tett ilyen irányú észrevételeket. A felperes ezt követően előadja, hogy a Bizottság irataiból kitűnik, hogy folyamatos és jelentős mennyiségű párhuzamos importra került sor Görögország irányában az állítólagos jogsértés ideje alatt. Ez alátámasztja azon tényt, miszerint az Itochu Hellas nem gördített akadályt a Nintendo termékek párhuzamos kereskedelme elé. Végül azt is tagadja, hogy megpróbálta volna saját javára fordítani a jogsértést, amint ezt a szóban forgó időszak alatt elszenvedett veszteségei is alátámasztják.
113

E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróságnak valamely közösségi jogi rendelkezéssel kapcsolatban adott értelmezése e rendelkezés jelentésének és terjedelmének tisztázására és pontosítására szorítkozik, arra, ahogyan azt a hatálybalépésétől fogva érteni és alkalmazni kellett volna. Ebből következően az így értelmezett rendelkezést a szóban forgó ítéletet megelőzően létrejött és létrehozott jogviszonyok tekintetében is lehet és kell is alkalmazni, és a Bíróság csakis kivételes esetben, a jogbiztonság közösségi jogrenden belüli elvének alkalmazásában folyamodhat ahhoz, hogy korlátozza valamennyi érdekelt arra vonatkozó lehetőségét, hogy valamely a Bíróság által értelmezett rendelkezésre hivatkozzon jóhiszeműen létrehozott jogviszonyok kétségbe vonása céljából. Az ilyen korlátozás csak a kért értelmezés tárgyában hozott ítéletben magában fogadható el (lásd e tekintetben, analógia útján a Bíróság C-209/03. sz. Bidar-ügyben 2005. március 15-én hozott ítéletének [EBHT 2005., I-2119. o.] 66. és 67. pontját, és a C-292/04. sz., Meilicke és társai ügyben 2007. március 6-án hozott ítéletének [EBHT 2007., I-1835. o.] 34–36. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy ezen, a különösen a közösségi jog nemzeti bíróság általi alkalmazásának kötelezettségére vonatkozó ítélkezési gyakorlatból eredő megállapítások értelemszerűen közösségi intézményekre is alkalmazandók, amikor a Bíróság későbbi értelmezésének tárgyát képező közösségi jogi rendelkezések alkalmazására kérik őket (a fenti 112. pontban hivatkozott BUPA és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 159. pontja).
59

A felperes szerint a támogatási program korlátozása abból a körülményből sem vezethető le, hogy azt regionális támogatási programként hagyták jóvá. Épp ellenkezőleg, a Bizottság határozathozatali gyakorlata értelmében a nehéz helyzetben lévő vállalkozások is részesülhetnek regionális állami támogatásokban (a Triptis Porzellan GmbH i. GV., Türingia javára nyújtott állami támogatásról szóló, 1998. április 22-i 1999/157/EK bizottsági határozat [HL 1999. L 52., 48. o.], valamint a Németország által a Technische Glaswerke Ilmenau GmbH javára nyújtott C 44/01. [ex NN 147/98.] sz. állami támogatásról szóló, 2003/383/EK bizottsági határozat [HL 2003. L 140., 30. o.]), mint ez a megtámadott határozatban is kifejezésre jut. Hasonlóképp, a megmentéshez és szerkezetátalakításhoz nyújtott támogatásokról szóló 1999-es iránymutatás 10. lábjegyzetével érintett „mentő megoldás” is igényt tarthatott a Türingia tartomány által nyújtott támogatásra, mivel e rendelkezés nem zárja ki az újonnan alapított vállalkozásoknak a regionális támogatások keretében történő támogatását. A felperes ezzel összefüggésben megjegyzi, hogy a beruházási támogatást nem szerkezetátalakítási célokra, hanem a jóváhagyott támogatási program értelmében támogathatónak minősülő beruházásokra kapta.
129

E tekintetben az Elsőfokú Bíróság kérésére válaszul bemutatott dokumentumok ismertetik annak okait, miért vélhette úgy a Bizottság, hogy ezek a kötelezettségvállalások nem felelnek meg a kifogásoknak. Így az MTF igazgatójának 1999. szeptember 16-i feljegyzése és az MTF által a versenypolitikáért felelős biztos számára készített, érvekre felkészítő feljegyzés utalnak a Bizottság azon állítással kapcsolatos kételyeire, miszerint a felperes által javasolt új csoportosulás, vagyis a negyedik erő piaci részesedése 10%-ot tesz ki. Nemcsak a First Choice piaci részesedése volt ugyanis nagyobb, mint a felperes által helyette javasolt piaci erőé (a legalacsonyabb adatok szerint 11%), de ráadásul és mindenekelőtt ez a 10%-os arány azon a feltételezésen alapult, hogy a Cosmos (a negyedik erő egyik tagja) egyik évről a másikra jelentős belső növekedést fog mutatni (az 1998/99-es 0,55 millió eladott társasutazás után 1999/2000-ben 0,8 millió eladott társasutazás, vagyis 45%-os éves növekedés). Ilyen mértékű belső növekedés azonban aligha képzelhető el, ha figyelembe vesszük a piac jellegzetességeit. Ezek a dokumentumok továbbá több tekintetben is utalnak kételyre és bizonytalanságra, például az új tevékenységre átvitt társasutazások pontos összetételével, a Cosmosnak (aki az irodahálózat-használatnak nem tulajdonított nagy fontosságot) a First Choice irodahálózatának megtartásához fűződő érdekével, és a Cosmosnak az összefonódást követően a piacon maradó, a Cosmos által értékesített repülőjegyek nagy részét felvásárló három fő gazdasági szereplővel szembeni függetlenségével kapcsolatban. Az felajánlott kötelezettségvállalásokat a Bizottság szervezeti egységei tehát valóban megvizsgálták, és több olyan elemre is felfigyeltek, amelyek alapján megkérdőjelezhető, hogy a kötelezettségvállalások egyértelműen megfelelnek az eljárás e szakaszában megállapított kifogásoknak.
149

Másodszor az áremelések bejelentésének hozzávetőleges egyidejűsége, valamint a bejelentett árak párhuzamossága folytatódott. A Bizottság a megtámadott határozat (203) és (204) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a BG 1997. június 3-án a szabvány gipszlemezek árának 1997. augusztus 1-jei hatállyal történő 3,8%-os emelését jelentette be. A Lafarge 3,7%-os áremelést jelentett be 1997. augusztus 4-i hatállyal, miközben a Knauf is 3,7%-os áremelést jelentett be, a Lafarge-éval megegyező hatállyal. A BG továbbá 1998. január 27-én1998. április 1-jei hatállyal újabb 4,4%-os áremelést jelentett be. A Lafarge 1998. április 6-i hatállyal 4,1%-os áremelést jelentett be, a Knauf pedig ugyanilyen mértékű, 1998. április 1-jével életbe lépő áremelést jelentett be.
42

Hozzáteszi, hogy még ha helyes is lenne a felperes álláspontja, és az RTP-nek meg kellene fizetnie az alapszabályának módosításához kapcsolódó minden közjegyzői és cégbejegyzési díjat, az ebből eredő költségeket akkor is maga a Portugál Köztársaság viselné, anélkül hogy ezeket a „támogatásokat” jogellenesnek lehetne tekinteni, hiszen mint ahogy azok elengedhetetlennek bizonyulnak a vállalkozás létrehozatalához, közvetlenül kapcsolódnak az RTP közszolgálati kötelezettségeinek teljesítéséhez is.
13

Ehhez a telefaxhoz az OHIM csatolt egy „Tájékoztatás a bizonyítékokról” című magyarázó feljegyzést, amely pontosan meghatározta többek között, hogy valamennyi, a korábbi védjegyekre vonatkozó alaki és érdemi bizonyítékot be kell nyújtani, különös tekintettel a dokumentumot kibocsátó szervre, az érintett árukra és szolgáltatásokra, a lajstromozás időpontjára és a jogosult személyére. E feljegyzésben szerepelt az is, hogy a dokumentumok szabványszövegrészeit is le kell fordítani.