ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Az említett rendelet 31. pontja értelmében: „Amennyiben a 28. pont szerinti mérlegelés alapján a kérelmezőnek a családi név megváltoztatásához fűződő jogos érdeke nyomósabb, és ezáltal jelentős ok indokolja a névváltoztatást, akkor a kérelemnek főszabály szerint helyt kell adni. A jelentős ok fennállásának megállapításakor már figyelembe vett szempontok nem vehetők figyelembe további mérlegelési szempontokként. Amennyiben jelentős ok nem indokolja a névváltoztatást, akkor a kérelmet el kell utasítani.”
50

Semmi esetre sem minősülhet ilyen bizonyítéknak az a tény, hogy a használati szerződések feljogosítják a VBB‑t annak ellenőrzésére, hogy az engedélyesek kizárólag jó minőségű pamutot használnak. Ez a tény legfeljebb azt jelenti, hogy a VBB a használt nyersanyag minőségét tanúsítja. Ahogyan a 207/2009 rendelet 66. cikkéből és a 2015/2424 rendelet által e rendelethez illesztett 74a. cikkből is kitűnik, ennek tanúsítása adott esetben csupán annak megállapítását eredményezheti, hogy egy egyedi védjegynek nem minősülő védjegy betölti származásjelző funkcióját. Az említett 66. cikk ugyanis úgy rendelkezik, hogy az együttes védjegy akkor tölti be származásjelző funkcióját, ha „a védjegyjogosult szervezet tagjainak áruit vagy szolgáltatásait más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól” megkülönbözteti, az említett 74a. cikk pedig kimondja, hogy a tanúsító védjegy akkor tölti be az említett rendeltetést, ha „a védjegyjogosult által az anyagösszetétel, az áruk gyártási módja vagy a szolgáltatásnyújtás módja, illetve a minőség, a pontosság vagy egyéb jellemzők tekintetében […] tanúsított árukat és szolgáltatásokat” megkülönbözteti „az ilyen tanúsítással nem rendelkező áruktól és szolgáltatásoktól”. Az alapeljárás azonban áruk vonatkozásában lajstromozott egyedi védjegyre vonatkozik. Az ilyen védjegy – ahogyan ez a jelen ítélet 41. pontjában olvasható – akkor tölti be származásjelző funkcióját, ha a használata garantálja a fogyasztók számára, hogy az azzal jelölt áruk azon egyetlen vállalkozástól származnak, amelynek ellenőrzése mellett előállították őket, és amely a gyártási folyamat végén elért készáruminőségért felel.
30

2009. június 11‑én – átmeneti megőrzés után – olyan árut jelentettek be közösségi külső árutovábbítási eljárásra, amelyet az azt megelőző napon a Frankfurt am Main (Németország) repülőterén hoztak be az Európai Unió vámterületére, és mutattak be ott.
67

Ami a Törvényszéknek felrótt azon kifogást illeti, hogy önkényesen utasította el a Safa Nicu Sepahan bankszámláinak megszüntetéséből eredő kár megtérítése iránti kérelmet, meg kell állapítani, hogy noha az említett ítélet 96. pontjában a Törvényszék a Safa Nicu Sepahan által benyújtott egyik levélből azt a következtetést vonta le, hogy az említett bankszámlák Emirate National Bank of Dubai általi megszüntetése lehetett a szóban forgó korlátozó intézkedések elfogadásának eredménye, ezen ítélet 97–100. pontjában ugyanakkor úgy vélte, hogy a Safa Nicu Sepahan nem bizonyította, hogy ezek megszüntetése miatt kárt szenvedett volna el, amennyiben a 97. pontban többek között megállapította, hogy az Emirate National Bank of Dubai nem fagyasztotta be az ezeken a bankszámlákon lévő pénzeszközöket, hanem visszafizette azokat a Safa Nicu Sepahannak. Ugyanígy, a megtámadott ítélet 145. és 147. pontjában a Törvényszék arra a következtetésre jutott, hogy nem áll fenn okozati összefüggés az állítólagosan elszenvedett kár, valamint a Safa Nicu Sepahan forgalmának és jövedelmezőségének csökkenése között, és megállapította egyrészről, hogy ezen utóbbi nem igazolta e változás okait, másrészről pedig, hogy még annak a feltételezésével is, hogy az ilyen okozati összefüggés megállapítható az érintett korlátozó intézkedéseknek magának a létezéséből, a Safa Nicu Sepahan nem mutatott be olyan bizonyítékokat, amelyek lehetővé teszik e kár mértékének az értékelését. A Törvényszék ily módon indokolási kötelezettségének elmulasztása nélkül utasította el az említett kártérítés iránti kérelmet.
2

E kérelmet a Hummel Holding A/S és a Nike Inc., valamint annak leányvállalata, a Nike Retail BV között, a Hummel Holding egyik nemzetközi – az Európai Unióra is kiterjedő oltalommal rendelkező – védjegyének utóbbiak általi állítólagos bitorlása tárgyában folyó peres eljárásban terjesztették elő.
30

E körülmények között a Grondwettelijk Hof (alkotmánybíróság, Belgium) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé: „1) Úgy kell‑e értelmezni az EUMSZ 49. cikket, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint: a) a más tagállambeli székhellyel és belgiumi állandó telephellyel rendelkező társaságok adókötelezettség alá tartoznak, ha a társaság végleges adóköteles eredményébe be nem számított nyereségek felosztását határozzák el, függetlenül attól, hogy az anyavállalat kapott‑e nyereséget a belgiumi állandó telephelytől, míg a más tagállambeli székhellyel és belga leányvállalattal rendelkező társaságok nem tartoznak ilyen adókötelezettség alá, ha a társaság végleges adóköteles eredményébe be nem számított nyereségek felosztását határozzák el, függetlenül attól, hogy a leányvállalat fizetett‑e osztalékot, vagy sem; b) a más tagállambeli székhellyel és belgiumi állandó telephellyel rendelkező társaságok a teljes belgiumi nyereség céltartalékba helyezése esetén adókötelezettség alá tartoznak, ha a társaság végleges adóköteles eredményébe be nem számított nyereségek felosztását határozzák el, míg a belga társaságok a teljes nyereség céltartalékba helyezése esetén nem tartoznak ilyen adókötelezettség alá? 2) Úgy kell‑e értelmezni az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv 5. cikkét, hogy forrásadóról van szó akkor, ha valamely nemzeti jogi rendelkezés azt írja elő, hogy abban az esetben, ha a leányvállalat felosztott nyereséget juttat az anyavállalat számára, adókötelezettség áll fenn, mert ugyanabban az adózási időszakban osztalékfizetésre is sor kerül, és az adóköteles eredményt teljes egészében vagy részben csökkentik is a kockázati tőkéhez kapcsolódó levonással és/vagy az elhatárolt adóveszteséggel, míg a nyereség nem lenne adóztatható a nemzeti jogszabályok alapján, ha a leányvállalatnál maradt volna, és azt nem osztották volna fel az anyavállalat számára? 3) Úgy kell‑e értelmezni az anya‑ és leányvállalatokról szóló irányelv 4. cikkének (3) bekezdését, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely adót vet ki az osztalékfizetésre, ha e szabályozás eredményeként a társaság adót köteles fizetni az osztalék azon része után, amely meghaladja az irányelv említett 4. cikkének (3) bekezdésében rögzített küszöböt, ha a társaság a kapott osztalékot nem abban az évben fizeti ki, amelyben azt kapta, hanem később, miközben nem ez a helyzet akkor, ha ugyanez a társaság újból kifizeti az osztalékot abban az évben, amelyben azt kapja?”
44

Az Európai Unió Bírósága alapokmánya 61. cikkének első bekezdése szerint a Bíróság a Törvényszék határozatának hatályon kívül helyezése esetén az ügyet maga is érdemben eldöntheti, amennyiben a per állása megengedi, illetve határozathozatalra visszautalhatja a Törvényszékhez. A jelen esetben azt kell megállapítani, hogy a per állása nem teszi lehetővé az érdemi határozathozatalt.
3

A 98/34 irányelv 8. cikke a következőképpen rendelkezik: „(1) A 10. cikkre is figyelemmel a tagállamok azonnal közölnek a Bizottsággal minden műszakiszabály‑tervezetet, kivéve ha az csak egy nemzetközi vagy európai szabvány teljes szövegét ülteti át, ebben az esetben a megfelelő szabványra történő hivatkozás is elegendő; a Bizottságot egy közleményben a szabály elfogadása szükségességének indokairól is tájékoztatni kell, amennyiben ezek nem derülnek ki már a tervezetből is. […] A Bizottság haladéktalanul értesíti a többi tagállamot a tervezetről és minden hozzá beérkezett dokumentumról. […] Tekintettel [a] […] műszaki leírásokra […], a Bizottság vagy a tagállamok észrevételei vagy részletes véleményei csak azokra a szempontokra vonatkozhatnak, amelyek a kereskedelmet vagy – a szolgáltatásokra vonatkozó rendelkezések tekintetében – a szolgáltatások szabad áramlását, illetve a szolgáltató vállalkozások letelepedési szabadságát gátolhatják, és nem vonatkozhatnak az intézkedés adó‑ vagy pénzügyi szempontjaira. (2) A Bizottság és a tagállamok észrevételeket tehetnek a műszakiszabály‑tervezetet benyújtó tagállamnak; a tagállamnak az ilyen észrevételeket a legnagyobb mértékben figyelembe kell vennie a műszaki szabály későbbi kidolgozása során. (3) A tagállamok késedelem nélkül közlik a Bizottsággal a műszaki szabály végleges szövegét. (4) Az e cikk alapján szolgáltatott információk nem bizalmasak, ha ezt a bejelentő tagállam kifejezetten nem kéri. A kérést meg kell indokolni. […]”
12

Az említett rendelet 8. cikke ekként rendelkezik: „(1) A tagállamok kijelölik azt a nemzeti szervet, amelynek hatáskörébe tartozik annak értékelése, hogy a 4–7. cikk szerinti feltételeket betartják‑e a szolgáltatók, a parkolóüzemeltetők és a közútkezelők. A szóban forgó nemzeti szervnek pártatlannak és ez utóbbiaktól függetlennek kell lennie. Két vagy több tagállam közös regionális szervet jelölhet ki az említett követelmények betartásának a területükön történő értékelésére vonatkozó hatáskör gyakorlására. A tagállamok tájékozatják a Bizottságot a kijelölt szervről. (2) Minden szolgáltató az illetékes kijelölt szervhez nyilatkozatot nyújt be a 4–7. cikkben rögzített követelmények betartásáról. A nyilatkozat a következőket tartalmazza: a) a teher‑ és haszongépjárművek biztonságos és védett parkolóhelyein a 4. cikk alapján összegyűjtött adatok, beleértve az információs szolgáltatás nyilvántartásában szereplő parkolóhelyek számát is; b) az információs szolgáltatások felhasználókhoz való eljuttatásának módja; c) a biztonságos és védett parkolóhelyeknek a dinamikus információs szolgáltatásokkal való lefedettsége; d) a rendelkezésre bocsátott információ minősége és elérhetősége, az információ hozzáférési pontjai, továbbá az információ rendelkezésre bocsátásának formátuma. (3) A kijelölt szervek a köz‑ és a magánszektorbeli szolgáltatók és parkolóüzemeltetők körében szúrópróbaszerűen vizsgálják a nyilatkozatok helytállóságát, és kérik a 4–7. cikk szerinti követelmények betartásának igazolását. A szolgáltatás minősége a felhasználóktól származó észrevételek alapján is értékelhető. A kijelölt szervek az illetékes nemzeti hatóságokhoz évente jelentést nyújtanak be a hozzájuk beérkezett nyilatkozatokról és a szúrópróbaszerű vizsgálataik eredményeiről.”
22

Az alapeljárás felperese e határozattal szemben fellebbezést nyújtott be a Bundesarbeitsgerichthez (szövetségi munkaügyi bíróság, Németország). E bíróság álláspontja szerint a 2003/8 irányelv alapján nem határozható meg kellő egyértelműséggel, hogy a bíróság székhelye szerinti tagállamnak át kell‑e vállalnia – és ha igen, milyen mértékben – a költségmentesség iránti kérelemhez csatolt iratok fordításának költségeit, amennyiben – az alapeljáráshoz hasonlóan – a költségmentességet kérő személy maga készíttette ezen iratok fordítását, és a kérelmét közvetlenül az érdemi jogvita elbírálására jogosult bírósághoz nyújtotta be, amely bíróság az említett irányelv 13. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében vett fogadó hatóságként egyúttal az említett kérelem elbírálására is hatáskörrel rendelkezik. A bíróság ugyanakkor rámutat arra, hogy a költségmentesség ezen iratok fordítási költségeire való kiterjesztésének megtagadása – feltételezve, hogy e megtagadás az igazságszolgáltatáshoz való tényleges hozzáférés korlátozását jelenti – jogszerű célkitűzést követ azzal, hogy mentesíti a bíróság székhelye szerinti tagállam költségvetését azon költségek alól, amelyeket inkább a kérelmező lakóhelye vagy szokásos tartózkodási helye szerinti tagállamnak kellene fedeznie.
13

Ezen irányelv 3. cikke értelmében: „(1) A tagállamok biztosítják az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának szabadságát, az ebben az irányelvben foglalt feltételekre is figyelemmel. E céllal összhangban, a tagállamok nem akadályozhatnak meg egy vállalkozást elektronikus hírközlő hálózatok vagy elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásában, kivéve ha ez [az EUMSZ 52. cikk] (1) bekezdésében meghatározott okokból szükséges. (2) Az elektronikus hírközlő hálózatok szolgáltatása, illetve az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása – a 6. cikk (2) bekezdésében említett egyedi kötelezettségek, illetve az 5. cikkben említett használati jogok sérelme nélkül – csak általános felhatalmazás tárgyát képezheti. Az érintett vállalkozástól megkövetelhető, hogy nyújtson be jelentést [helyesen: tegyen bejelentést], de nem írható elő számára, hogy mielőtt a felhatalmazásból eredő jogokat gyakorolná, [az NSZH] kifejezett határozatát vagy bármely egyéb közigazgatási intézkedésének iratait szerezze be. Az egyes esetekben szükséges bejelentést követően a vállalkozás megkezdheti tevékenységét, szükség esetén az 5., 6. és 7. cikk használati jogokra vonatkozó rendelkezéseire is figyelemmel. […]”
10

E jogi aktusok indokolásában a Tanács a Hamászt terrorista csoportként írta le, és számos olyan terrorista cselekményről adott számot, amelyet a Hamász a 2005‑ös évtől követett el. Ezenfelül a Tanács említett többek között egy olyan határozatot, amelyet Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága a 2001‑es évben fogadott el, valamint két olyan határozatot, melyet ugyanezen évben az Amerikai Egyesült Államok hatóságai hoztak meg. Az Egyesült Királyság határozata a Secretary of State for the Home Departmentnek (belügy‑minisztérium) a terrorista cselekményekben részt vevő szervezetnek tekintett Hamászt betiltó határozata. Az Egyesült Államok hatóságainak a határozatai közül az egyik egy kormányhatározat, amely a Hamászt a US Immigration and Nationality Act (az Egyesült Államoknak a bevándorlásról és az állampolgárságról szóló törvénye) 219. szakasza alapján külföldi terrorista szervezetnek minősíti, a másik pedig olyan határozat, amely a Hamászt a 13224. sz. elnöki rendelet alapján kifejezetten nemzetközi terrorista szervezetként azonosítja (a továbbiakban együtt: az Egyesült Államok hatóságainak határozatai). A Tanács, miután az Egyesült Királyság fent említett határozatát illetően megállapította, hogy azt egy nemzeti kormányzati bizottság rendszeresen felülvizsgálja, és az Egyesült Államok hatóságainak határozataival kapcsolatban rámutatott, hogy azok közigazgatási és bírósági felülvizsgálat tárgyát képezhetik, annak az álláspontjának adott hangot, hogy e határozatokat a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében hatáskörrel rendelkező hatóságok fogadták el. Végezetül a Tanács megállapította, hogy az említett határozatok továbbra is hatályban vannak, és úgy vélte, hogy a Hamásznak a vitatott listára történt felvételét igazoló indokok továbbra is érvényesek.
2

E kérelmet a London Borough of Ealing (London Ealing kerületi önkormányzata, Egyesült Királyság) és a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Egyesült Királyság adó‑ és vámhatósága; a továbbiakban: adóhatóság) között a sportlétesítményekbe szóló belépőjegyeket terhelő hozzáadottérték‑adó (héa) tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.
15

A VECCO és társai szerint a REACH‑rendelet 58. cikkének (2) bekezdésében foglalt mentesség nem az anyagokra, hanem azok felhasználásaira vagy használatára alkalmazandó. Nem szükséges tehát, hogy a szóban forgó anyagokat kifejezetten említse a kérdéses jogszabály. A VECCO és társai e tekintetben kiemelik, hogy az ECHA a „Preparation of draft Annex XIV entries for the third recommendation of substances to be included in Annex XIV – General Approach” című dokumentumban elismerte, hogy a mentesség alá tartozó felhasználások többek között magukban foglalják az anyag veszélyességének osztályozását is (rákkeltő, csírasejt‑mutagenitású, illetve reprodukciós toxicitású). A Törvényszék által a megtámadott ítélet 41. pontjában tett megállapítással szemben ezen értelmezés nem veszélyeztetheti komolyan a REACH‑rendelet célját és működését.
3

A 2008/118 irányelv 7. cikkének (1) és (2) bekezdése kimondja: „(1) A jövedékiadó‑kötelezettség a szabad forgalomba bocsátás időpontjában és a szabad forgalomba bocsátás szerinti tagállamban keletkezik. (2) Ezen irányelv alkalmazásában »szabad forgalomba bocsátás« az alábbiak bármelyike: a) jövedéki termék adófelfüggesztés alóli kikerülése, ideértve a szabálytalan kikerülést is; b) olyan, adófelfüggesztés alatt nem álló jövedéki termékek birtoklása, amennyiben [helyesen: amelyekre] a közösségi jog és a nemzeti jogszabályok alkalmazandó rendelkezéseinek értelmében nem vetettek ki jövedéki adót; c) jövedéki termék adófelfüggesztésen kívüli előállítása, ideértve a szabálytalan előállítást is; d) jövedéki termék importálása, ideértve a szabálytalan importálást is, ha a jövedéki termék az importálást követően nem kerül azonnal adófelfüggesztés hatálya alá.”
40

Először is az említett ítélkezési gyakorlat a korábban hatályos uniós szabályozásra vonatkozik. Márpedig e szabályozás két tekintetben is eltér a jelen ügyekre alkalmazandó szabályozástól. Először is az adatvédelem kérdését egyetlen feltétel mentén szabályozta, azaz hogy a két gyógyszer „alapvetően hasonló” legyen. Másrészt a korábban hatályos uniós szabályozás nem korlátozta a kérelmező azon lehetőségét, hogy valamely már engedélyezett gyógyszer fejlesztése tekintetében új név alatt új forgalombahozatali engedélyt kérjen.
65

Másrészt rá kell mutatni arra, hogy az uniós jogalkotó ugyanezen (76) preambulumbekezdésben azt is hangsúlyozta, hogy ugyanakkor továbbra is mérlegelni kell egyéb ellenőrzési módszereket is. A 2009/28 irányelv 18. cikkének (2) bekezdése így előírja, hogy a Bizottság jelentést tesz a tömegmérleg‑ellenőrzési módszer működéséről, és annak lehetőségéről, hogy más ellenőrzési módszereket mérlegeljenek, így különösen olyanokat, amelyek keretében a fenntarthatósági jellemzőkkel kapcsolatos információkat nem szükséges fizikailag az egyes szállítmányokhoz vagy keverékekhez rendelni, figyelmet fordítva arra is, hogy az ellenőrzési rendszer integritását és hatékonyságát a vállalkozások indokolatlanul nagy megterhelése nélkül kell biztosítani. E tekintetben a Bizottság megállapította a tömegmérlegmódszer fenntartásának célszerűségét (lásd különösen: Commission Staff Working Document: Report on the operation of the mass balance verification method for the biofuels and bioliquids sustainability scheme in accordance with Article 18(2) of Directive 2009/28/EC [SEC/2010/0129 final]).
6

Az említett irányelv 9. cikke a következőket írja elő: „(1) Az egyetemes szolgáltatások körén kívül eső szolgáltatások vonatkozásában a tagállamok az alapvető követelményeknek való megfelelés biztosításához szükséges mértékig általános engedélyeket vezethetnek be. (2) Az egyetemes szolgáltatások körébe tartozó szolgáltatások vonatkozásában a tagállamok az alapvető követelményeknek való megfelelés biztosításához és az egyetemes szolgáltatásnyújtás biztosításához szükséges mértékű engedélyezési eljárásokat vezethetnek be, beleértve az egyedi engedélyeket is. Az engedély megadása: — egyetemes szolgáltatási kötelezettségektől tehető függővé, — szükséges és indokolt esetben, az adott szolgáltatások minőségére, rendelkezésre állására és teljesítésére vonatkozó követelményeket szabhat, — adott esetben a 7. cikkben említett költségmegosztási mechanizmusokhoz való pénzügyi hozzájárulási kötelezettségtől tehető függővé, amennyiben az egyetemes szolgáltatás nyújtása nettó költséget von maga után és méltánytalan pénzügyi terhet jelent a 4. cikknek megfelelően kijelölt egyetemes szolgáltató(k) számára, — adott esetben a 22. cikkben említett nemzeti szabályozóhatóság működési költségeihez való pénzügyi hozzájárulásra kötelezhet, — adott esetben a nemzeti jogszabályokban meghatározott munkafeltételek betartásától tehető függővé vagy arra kötelezhet. Az első francia bekezdésben és a 3. cikkben említett kötelezettségeket és követelményeket kizárólag a kijelölt egyetemes szolgáltatók tekintetében lehet megszabni. A 4. cikknek megfelelően kijelölt egyetemes szolgáltató(k) esetétől eltekintve az engedélyekre a következő szabályok vonatkoznak: — számuk nem korlátozható, — az egyetemes szolgáltatás ugyanazon elemei vagy a tagállam területének ugyanazon részei tekintetében az engedélyek nem szabhatnak meg egyidejűleg egyetemes szolgáltatási kötelezettséget és a költségmegosztási mechanizmushoz való pénzügyi hozzájárulási kötelezettséget, — nem köthetők olyan feltételhez, amely más, nem ágazatspecifikus nemzeti jogszabály értelmében alkalmazandó a vállalkozásra, — nem írhatnak elő az ezen irányelv szerinti kötelezettségek teljesítéséhez szükséges technikai vagy működési feltételeken kívül más feltételeket. (3) Az (1) és (2) bekezdésben említett eljárásoknak, kötelezettségeknek és követelményeknek átláthatónak, hozzáférhetőnek, megkülönböztetéstől mentesnek, arányosnak, pontosnak és egyértelműnek kell lenniük, azokat előre nyilvánosságra kell hozni, és objektív kritériumokon kell alapulniuk. A tagállamoknak gondoskodniuk kell arról, hogy az engedély egészben vagy részben történő megtagadásának vagy visszavonásának okait a kérelmezővel közöljék, és számára jogorvoslatot biztosítsanak.”
8

Keresetének alátámasztására a Riva nyolc jogalapra hivatkozott, amelyek sorrendben a következőkre vonatkoztak: először is az ESZAK‑Szerződés lejártát követően a Bizottság hatáskörének hiányára és az 1/2003 rendelet megsértésére; másodszor a 17. rendelet 10. cikke (3) és (5) bekezdésének, valamint az 1/2003 rendelet 14. cikke (1) és (3) bekezdésének megsértésére; harmadszor az ESZAK 36. cikk első bekezdésének megsértésére; negyedszer a Bizottság által az [EUMSZ 101. cikk és az EUMSZ 102. cikk] alapján folytatott eljárásokról szóló, 2004. április 7‑i 773/2004/EK bizottsági rendelet (HL 2004. L 123., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 3. kötet, 81. o.) 10. és 11. cikkének, valamint a Riva védelemhez való jogának megsértésére; ötödször az indokolás hiányára az érintett földrajzi piac meghatározása és a lex mitior elv alkalmazása tekintetében; hatodszor a tények elferdítésére és az ESZAK 65. cikk megsértésére a Rivának felrótt jogsértés különböző vetületei tekintetében; hetedszer a jogsértés egésze Rivának való betudását, valamint a Rivának a neki felrótt magatartások tekintetében játszott sajátos helyzetét illetően a bizonyítás és az indokolás hiányára; nyolcadszor az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének megsértésére, a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közlemény (HL 1996. C 207., 4. o.) megsértésére, a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az [ESZAK] 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás című bizottsági közlemény (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.) megsértésére, hatáskörrel való visszaélésre, valamint a bírság összegének meghatározása során az arányosság elvének és az egyenlő bánásmód elvének megsértésére.
35

A The Tea Board e tekintetben először is előadja, hogy a 207/2009 rendelet 66. cikkének (2) bekezdése kivételt képez az ugyanezen rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában megjelölt feltétlen kizáró okok alól, amely kifejezetten lehetővé teszi egy szervezet tagjai számára, hogy egy európai uniós együttes védjegy oltalma alatt álló megjelölést kisajátítsanak.
76

A nyilvántartásba vételre és a regisztrációs adó teljes összegének megfizetésére irányuló kötelezettség azon belföldi illetőségűeket is érinti, akik más tagállamban bérbe vagy lízingbe vett gépjárművet hoznak be Írországba, ide értve azt is, ha a bérlet vagy a lízing időtartama határozott idejű és előre ismert. A felek között nem vitatott, hogy a bérleti vagy lízingszerződés időtartama az adó kiszámításakor nem kerül figyelembevételre.