ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11

A Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) (fellebbviteli bíróság [Anglia és Wales] [polgári tanács], Egyesült Királyság) ezen ítélkezési gyakorlatot alkalmazta az előzetesen megfizetett héa levonására irányuló igénylések területére, mivel az Egyesült Királyság 1997. május 1‑jétől ugyancsak hat évről három évre csökkentette az ilyen kérelmekre irányadó elévülési időt. A Michael Fleming (t/a Bodycraft) kontra Commissioners ügyben ([2006] EWCA Civ 70) az említett bíróság kimondta, hogy tekintettel arra, hogy az elévülési idő e csökkentését átmeneti időszak nélkül vezették be, azon személyek számára, amelyek esetében az előzetesen megfizetett héa levonásához való jog 1997. május 1‑je előtt keletkezett, lehetővé kell tenni, hogy ilyen kérelmet nyújtsanak be, továbbá velük szemben mellőzni kell ezen új határidő alkalmazását. A Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) (fellebbviteli bíróság [Anglia és Wales) [polgári tanács]) ezen ítéletét helybenhagyta a House of Lords (Lordok Háza) a 2008. január 23‑i Fleming és Condé Nast kontra Commissioners ([2008] UKHL 2] ítéletében.
36

Tehát a jogai tekintetében alkalmazottja helyébe lépő munkáltató, amelynek az továbbra is folyósította díjazását a munkaképtelenség időszakában, és amely pusztán e minőségében keresetet nyújt be az általa elszenvedett kár címén, tekinthető az általa perelt biztosítóhoz képest gyengébb félnek, következésképpen annak a félnek, akit megillet az a lehetőség, hogy e keresetet azon tagállam bírósága előtt nyújtsa be, ahol a székhelye található.
20

Azonban a kérdést előterjesztő bíróság kiemeli az alapügyben érintett jogterület sajátosságát, amely a Consobra ruházott ármódosítási hatáskör szabályozó, és nem szankcionáló jellegén alapul, és amely akadályát képezheti annak, hogy az „összejátszás” fogalmának jelentése, ahogyan az az olasz jog más területein szabályozást nyert, e jogterületen kerüljön egyszerűen alkalmazásra. Végeredményben pedig hangsúlyozza, hogy a versenyjogban és a kapcsolódó piacszabályozásra vonatkozó jogban a „tiltott megállapodás” fogalma a gazdasági szereplők olyan látszólag önálló magatartásából is levezethető, amely objektíve jogilag tiltott hatást eredményez. Ebből következik, hogy az összejátszás megállapítása során, amint a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio tartomány közigazgatási bírósága) is kimondta, a hatóságnak nem kell bizonyítania, hogy a felek magatartása szándékosan a nyilvános vételi ajánlatra vonatkozó szabályozás megkerülésére irányult.
2

E kérelmet az Ornua Co‑operative Ltd, korábban The Irish Dairy Board Co‑operative Ltd (a továbbiakban: Ornua) és a Tindale & Stanton Ltd España SL (a továbbiakban: T & S) között egy megjelölés utóbbi által történő azon használata tárgyában folyó peres eljárásban terjesztették elő, amely az Ornua szerint összetéveszthetőséget keltett azon európai uniós védjegyekkel, amelyeknek ő a jogosultja, és sértette e védjegyek jóhírnevét.
16

Az első fokon eljáró bíróság úgy döntött, hogy a biztosítási szerződés érvénytelen volt, és ezen érvénytelenség kifogás lehet a károsultakkal szemben. A Tribunal da Relação do Porto (portói fellebbviteli bíróság, Portugália), amelyhez fellebbezést nyújtottak be, úgy döntött, hogy a szerződés érvénytelen volt, de ezen érvénytelenségre nem lehet hivatkozni a károsultakkal szemben. A biztosítótársaság felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Tribunal da Relação do Porto (portói fellebbviteli bíróság) ítéletével szemben a Supremo Tribunal de Justiçához (legfelsőbb bíróság, Portugália) a szóban forgó biztosítási szerződés abszolút semmisségére hivatkozva, valamint arra, hogy e semmisség kifogásként hozható fel a károsulttal, E. Seemann‑nal, valamint a Caisse Suisse de Compensation‑nal szemben.
20

Ezenkívül a Navigators Management biztosítási feltételei között a következő kikötés is szerepel: „7) Alkalmazandó jog, jogvita esetén követendő eljárás és a jogviták rendezése A jelen biztosításra az angol jog az irányadó, és azt e joggal összhangban kell értelmezni. Vonatkozik rá többek között az adott esetben módosított 1906. évi tengeri biztosítási törvény, amelynek rendelkezéseit a biztosítás részének kell tekinteni. A jelen biztosítás, ideértve az az alapján vagy azzal összefüggésben felmerülő jogvitákat is, szintén a londoni [High Court of Justice (England & Wales)] [Egyesült Királyság] kizárólagos joghatósága alá tartozik.”
21

E körülmények között a Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Litvánia) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Úgy kell‑e értelmezni a [2003/96 irányelv] 14. cikke (1) bekezdésének c) pontját, hogy a jövedéki adó nem vethető ki az energiatermékek értékesítésére olyan körülmények között, mint amelyek a jelen ügyben szerepelnek, amelyekben e termékeket üzemanyagként értékesítették az [Európai Unió] felségvizein belüli hajózásra használni kívánt hajó számára, közvetlen ellenszolgáltatás nélkül, és abból a célból, hogy a hajót – nem vontatás útján – a megépítésének helyéről egy másik tagállam kikötőjébe szállítsák első kereskedelmi rakományának felvétele céljából? 2) Ellenétesek‑e a 2003/96 irányelv 14. cikke (1) bekezdésének c) pontjával az olyan tagállami jogszabályi rendelkezések, mint a jelen ügyben alkalmazandó rendelkezések, amelyek az említett rendelkezésben meghatározott adómentesség igénybevételét kizárják abban az esetben, ha az energiatermékeket a tagállam által meghatározott feltételek megsértésével értékesítették, még akkor is, ha az értékesítés megfelel a mentesség alkalmazásának a 2003/96 irányelv említett rendelkezésében meghatározott alapvető feltételeinek?”
9

A 2004/35 irányelvnek a „Megelőző tevékenység” című 5. cikke a következőket írja elő: „(1) Amennyiben még nem következett be környezeti kár, de fennáll az ilyen jellegű kár bekövetkezésének közvetlen veszélye, a gazdasági szereplőnek haladéktalanul meg kell tennie a szükséges megelőző intézkedéseket. [....] (3) Az illetékes hatóság bármikor: [....] b) kötelezheti a gazdasági szereplőt, hogy tegye meg a szükséges megelőző intézkedéseket; [....] d) saját maga végrehajthatja a szükséges kármegelőzési intézkedéseket. (4) Az illetékes hatóság előírja, hogy a megelőző intézkedéseket a gazdasági szereplőnek kell megtennie. Ha a gazdasági szereplő nem teljesíti az (1) bekezdésben vagy a (3) bekezdés b) vagy c) pontjában meghatározott kötelezettségeket, nem azonosítható, vagy ezen irányelv értelmében nem köteles viselni a költségeket, az illetékes hatóság saját maga is megteheti ezeket az intézkedéseket.”
35

A jelen esetben az a körülmény, hogy a BMW a Tribunale di Napoli (nápolyi bíróság) előtt első válaszbeadványában nemcsak a bíróság joghatóságát vitatta, hanem a keresetlevél kézbesítésének és az Acacia jogtanácsosa meghatalmazásának szabályszerűségét is, nem változtat azon a – végeredményben nem vitatott – tényen, hogy a BMW ebben a válaszbeadványban kifejezetten és egyértelműen vitatta az említett bíróság joghatóságát. Ahogyan ez a jelen ítélet 32. és 33. pontjában is szerepel, a 44/2001 rendelet célja a joghatóságról való megállapodás létrejöttét megakadályozni abban az esetben, ha az alperes már az első válaszbeadványában kifejezi arra vonatkozó szándékát, hogy nem fogadja el az eljáró bíróság joghatóságát. E rendelkezés tehát nem értelmezhető úgy, hogy ha olyan helyzetben, mint amilyen az alapügyben fennáll, egyértelműen, in limine litis a bíróság joghatóságára alapított kifogást terjesztenek elő, akkor a joghatóság kifejezett vitatását – az Acacia állításának megfelelően – a joghatóság hallgatólagos elfogadásának kell tekinteni amiatt, hogy az említett kifogást az in limine litis előterjesztett többi eljárási kifogáshoz képest másodlagosan nyújtották be.
13

A kérdést előterjesztő bíróság először is megállapította, hogy nem létezik olyan ítélkezési gyakorlat, amely közelebbről meghatározná a 139/2004 rendelet 3. cikkének (4) bekezdésében foglalt „közös vállalat létrehozása” fogalmának terjedelmét, illetve tisztázná az e rendelkezés és e rendelet 3. cikkének (1) bekezdése közötti kapcsolatot úgy, hogy általánosan meghatározná azon kritériumokat, amelyek teljesülése esetén úgy kell tekinteni, hogy valamely összefonódás nem tartozik azon eset körébe, amikor két vagy több vállalkozás, vagy ilyen vállalkozások bizonyos részei közötti összefonódás jön létre. Továbbá sem a 139/2004 rendelet szerinti egységes jogalkalmazásról szóló [helyesen: szerinti hatáskörről szóló, egységes szerkezetbe foglalt] bizottsági közlemény (HL 2008. C 95., 1. o.), sem a Bizottság határozathozatali gyakorlata alapján nem lehetséges e rendelkezések egyértelmű értelmezése. Végül e kérdésben maga a jogtudomány is megosztott.
a)

Abban a feltételezett esetben, ha a fent említett visszaélések elleni mechanizmus uniós joggal való összeegyeztethetőségét a Szerződés rendelkezéseire tekintettel is értékelni kell, vizsgálni kell‑e ezen összeegyeztethetőséget az érintett szabályozás célját is figyelembe véve [az EUMSZ 49. cikk] rendelkezéseire tekintettel akkor is, ha az osztalékban részesülő társaság egy olyan tulajdonosi láncolaton keresztül, amelynek az adómentességben való részesülés az egyik fő célja, közvetve vagy közvetlenül olyan, harmadik államban illetőséggel rendelkező személy vagy személyek ellenőrzése alatt áll, amelyek a letelepedés szabadságára nem hivatkozhatnak?
26

A Verwaltungsgericht Berlin (berlini közigazgatási bíróság) e körülmények között határozott úgy, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Úgy kell‑e értelmezni a [2010/18] irányelv és a [felülvizsgált] keretmegállapodás rendelkezéseit, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti jogi szabályozás, amely szerint a próbaidő, amelynek során a köztisztviselőt próbaidős közszolgálati jogviszony keretében vezető beosztásba helyezték, a meghosszabbítás lehetősége nélkül akkor is véget ér a törvény erejénél fogva, ha a köztisztviselő e próbaidő túlnyomó részében szülői szabadságát töltötte, és továbbra is azt tölti? 2) Úgy kell‑e értelmezni a [2006/54] irányelv rendelkezéseit, különösen az irányelv 14. cikke (1) bekezdésének a) vagy c) pontját, 15. vagy 16. cikkét, hogy az első kérdés szerinti tartalommal rendelkező nemzeti jogi szabályozás nemi alapon történő közvetett hátrányos megkülönböztetést jelent, ha az sokkal több nőt érint vagy érinthet, mint férfit? 3) Az első vagy második kérdésre adott igenlő válasz esetén: akkor is ellentétes‑e az említett uniós jogi rendelkezések értelmezésével az ilyen nemzeti jogi szabályozás, ha azt azzal a célkitűzéssel igazolják, hogy a próbaidő alatt csak a feladatok hosszabb időn keresztül történő tényleges ellátása esetén állapítható meg a feladatok tartós ellátására való alkalmasság? 4) A harmadik kérdésre adott szintén igenlő válasz esetén: lehetővé tesz‑e az uniós jog értelmezése a próbaidőnek közvetlenül a szülői szabadság végét követő, a szülői szabadság megkezdésekor még hátralévő időtartamra ugyanazon vagy hasonló beosztásban történő folytatásától eltérő jogkövetkezményt, például akkor, ha ilyen beosztás vagy megfelelő álláshely már nem áll rendelkezésre? 5) Megköveteli‑e az európai jog értelmezése, hogy ilyen esetben mellőzzék a nemzeti jog rendelkezései szerinti, más pályázók bevonásával járó új kiválasztási eljárást egy másik beosztás vagy vezető beosztás betöltéséhez?”
20

Minthogy a Tribunal da Comarca do Porto Este, Penafiel) (kelet‑portói kerületi bíróság [Penafiel]) elutasította J. J. Neto de Sousa keresetét, ez utóbbi fellebbezést nyújtott be a Tribunal da Relação do Portóhoz (portói fellebbviteli bíróság), többek között arra való hivatkozással, hogy a Supremo Tribunal de Justiça (legfelsőbb bíróság) tévesen értelmezte a második irányelv 3. cikkét, valamint a harmadik irányelv 1. cikkét, amelyek a vezetőn kívüli, a gépjárműben utazó utasok számára biztosítják a közúti baleset károsultjaiként elszenvedett személyi sérülések megtérítését, továbbá, hogy nem tett eleget az EUMSZ 267. cikkből eredő kötelezettségének. J. J. Neto de Sousa ugyancsak kérte a Tribunal da Relação do Portót (portói fellebbviteli bíróság), hogy az EUMSZ 267. cikk alapján terjessze a Bíróság elé a jelen ítélet 16. pontjában szereplő kérdést.
7

Az engedélyezési irányelv 3. cikke értelmében: „(1) A tagállamok biztosítják az elektronikus hírközlő hálózatok és elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásának szabadságát, az ebben az irányelvben foglalt feltételekre is figyelemmel. E céllal összhangban, a tagállamok nem akadályozhatnak meg egy vállalkozást elektronikus hírközlő hálózatok vagy elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtásában, kivéve ha ez [az EUMSZ 52. cikk] (1) bekezdésében meghatározott okokból szükséges. (2) Az elektronikus hírközlő hálózatok szolgáltatása, illetve az elektronikus hírközlési szolgáltatások nyújtása – a 6. cikk (2) bekezdésében említett egyedi kötelezettségek, illetve az 5. cikkben említett használati jogok sérelme nélkül – csak általános felhatalmazás tárgyát képezheti. Az érintett vállalkozástól megkövetelhető, hogy nyújtson be jelentést [helyesen: tegyen bejelentést], de nem írható elő számára, hogy mielőtt a felhatalmazásból eredő jogokat gyakorolná, [az NSZH] kifejezett határozatát vagy bármely egyéb közigazgatási intézkedésének iratait szerezze be. Az egyes esetekben szükséges bejelentést követően a vállalkozás megkezdheti tevékenységét, szükség esetén az 5., 6. és 7. cikk használati jogokra vonatkozó rendelkezéseire is figyelemmel. […]”
19

Az említett rendelet 18. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik: „Az e rendelet szerint felelős tagállam köteles: a) a 21., 22. és 29. cikkben megállapított feltételek mellett átvenni azt a kérelmezőt, aki egy másik tagállamban nyújtotta be kérelmét; b) a 23., 24., 25. és 29. cikkben megállapított feltételek mellett visszavenni azt a kérelmezőt, aki egy másik tagállamban nyújtotta be kérelmét, és akinek a kérelme még elbírálás alatt áll [helyesen: akinek a kérelme vizsgálat alatt áll, és egy másik tagállamban nyújtott be kérelmet], vagy aki tartózkodásra jogosító engedély nélkül tartózkodik egy másik tagállam területén; c) a 23., 24., 25. és 29. cikkben megállapított feltételek mellett visszavenni egy harmadik ország olyan állampolgárát, vagy egy olyan hontalan személyt, aki a vizsgálat során visszavonta kérelmét, és egy másik tagállamban nyújtott be kérelmet, vagy aki tartózkodásra jogosító engedély nélkül tartózkodik egy másik tagállam területén; d) a 23., 24., 25. és 29. cikkben megállapított feltételek mellett visszavenni azon harmadik országbeli állampolgárt, vagy azon hontalan személyt, akinek kérelmét visszautasították, és egy másik tagállam területén nyújtott be kérelmet, vagy aki tartózkodásra jogosító engedély nélkül tartózkodik egy másik tagállam területén.”
9

Ezen irányelv „Vizsgálati eljárás” című 31. cikke, amely „Az elsőfokú eljárások” címet viselő III. fejezetben található, az alábbiak szerint rendelkezik: „(1) A tagállamok a nemzetközi védelem iránti kérelmeket vizsgálati eljárásban dolgozzák fel a II. fejezetben foglalt alapelvekkel és garanciákkal összhangban. (2) A tagállamok biztosítják, hogy – a megfelelő és teljes körű vizsgálat követelményeinek sérelme nélkül – a vizsgálati eljárások a lehető legrövidebb időn belül lezárulnak. (3) A tagállamok biztosítják, hogy a vizsgálati eljárások a kérelem benyújtásától számított hat hónapon belül lezárulnak. […] (8) A tagállamok elrendelhetik, hogy a II. fejezet alapelveivel és garanciáival összhangban a vizsgálati eljárásokat a 43. cikkel összhangban gyorsítva és/vagy a határon és/vagy a tranzitzónában folytassák le, ha: a) a kérelmező benyújtott kérelmében és az általa előterjesztett tények tekintetében a [2011/95] irányelv szerinti nemzetközi védelemre jogosultként való elismerés szempontjából csak irreleváns információkat közölt; b) a kérelmező ezen irányelv értelmében biztonságos származási országból származik; c) a kérelmező félrevezette a hatóságokat a személyazonosságára, illetve állampolgárságára vonatkozó hamis információk szolgáltatásával vagy [helyesen: és/vagy] hamis dokumentumok benyújtásával, illetve olyan fontos információk vagy dokumentumok visszatartásával, amelyek hátrányosan befolyásolhatták volna a határozathozatalt; d) feltételezhető, hogy személyazonosító vagy úti okmányát – amely segíthetett volna személyazonossága, illetve állampolgársága megállapításában – rosszhiszeműen megsemmisítette vagy eldobta; e) a kérelmező egyértelműen összefüggéstelen és ellentmondásos, egyértelműen hamis vagy nyilvánvalóan valószínűtlen, a származási országgal kapcsolatos, kellően ellenőrzött információknak ellentmondó nyilatkozatokat tett, ami világossá tette, hogy kérelme nem meggyőző annak tekintetében, hogy a [2011/95] irányelv értelmében minősülhet‑e nemzetközi védelemre jogosult személynek; f) a kérelmező olyan ismételt, nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be, amely a 40. cikk (5) bekezdésével összhangban nem elfogadhatatlan; g) a kérelmező kizárólag azért nyújt be kérelmet, hogy késleltesse vagy meghiúsítsa egy olyan korábbi vagy közelgő határozat végrehajtását, amely a kiutasítását eredményezné; h) a kérelmező a tagállam területére jogellenesen lépett be, vagy tartózkodását jogellenesen hosszabbította meg, és anélkül, hogy erre alapos oka lett volna, elmulasztotta a hatóságoknál való jelentkezést, vagy a határátlépés körülményeire is tekintettel nem folyamodott nemzetközi védelemért a lehető legrövidebb időn belül; i) a kérelmező megtagadja az ujjnyomatvétel‑tűrési kötelezettség teljesítését, […]; vagy j) a kérelmezőről nyomós okok miatt feltételezhető, hogy veszélyt jelent a tagállam nemzetbiztonságára vagy közrendjére nézve; vagy a kérelmezőt a nemzeti jogszabályokban meghatározott komoly közbiztonsági vagy közrendvédelmi okokból kitoloncolták. […]”
3

A 2008/115 irányelv (2), (4), (6), (10), (11) és (14) preambulumbekezdése kimondja: „(2) Az Európai Tanács 2004. november 4–5‑i brüsszeli ülése sürgette egy közös normákon alapuló hatékony visszatérési és hazatelepülési politika létrehozását annak érdekében, hogy az érintett személyek emberséges módon, és emberi [helyesen: alapvető] jogaik és méltóságuk teljes mértékű tiszteletben tartása mellett térhessenek vissza. […] (4) A jól szervezett migrációs politika elengedhetetlen elemeként átlátható és igazságos [helyesen: egyértelmű, átlátható és igazságos] közös szabályokat szükséges rögzíteni a hatékony visszatérési politika biztosítása céljából. […] (6) A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a harmadik országbeli állampolgárok illegális [helyesen: jogellenes] tartózkodását tisztességes és átlátható eljárással szüntessék meg. Az EU általános jogelveinek megfelelően az ezen irányelv értelmében meghozott határozatokat eseti alapon és tárgyilagos kritériumok szerint kell elfogadni, ami azt vonja maga után, hogy az illegális [helyesen: jogellenes] tartózkodás puszta tényén kívül egyéb szempontokat is figyelembe kell venni. A tagállamoknak, amennyiben a kiutasítással kapcsolatos határozatok, azaz a kiutasítási határozatok és – amennyiben elrendelik – a beutazási tilalomról és a kitoloncolásról szóló határozatok meghozatalakor egységes formanyomtatványt használnak, tiszteletben kell tartaniuk ezt az elvet, és teljeskörűen be kell tartaniuk az ezen irányelvben foglalt valamennyi alkalmazandó rendelkezést. […] (10) Abban az esetben, amikor nincs ok azt feltételezni, hogy aláásná a kiutasítási eljárás célját, az önkéntes visszatérést előnyben kell részesíteni a kitoloncolással szemben, és az önkéntes távozásra egy időszakot kell megállapítani. […] (11) A kiutasítással kapcsolatos határozatokra vonatkozóan minimális közös jogi biztosítékokat kell megállapítani, amelyek garantálják az érintett személyek érdekeinek hatékony védelmét. […] […] (14) A nemzeti kiutasítási intézkedések hatályát európai szintre kell kiterjeszteni a minden tagállam területére érvényes, a beutazást és a tartózkodást megakadályozó beutazási tilalom megállapításával. A beutazási tilalom időtartamát az egyes esetek körülményeinek alapos mérlegelése után kell meghatározni, és ez rendes körülmények között nem haladhatja meg az öt évet. Ebben az összefüggésben különösen figyelembe kell venni azt a tényt, hogy az érintett harmadik országbeli állampolgár ellen már több kiutasítási határozatot vagy kitoloncolási végzést fogadtak el, vagy beutazási tilalom idején lépett be egy tagállam területére.”
5

Ezen irányelv 4. cikkének (1)–(3) bekezdése a következőképpen rendelkezik: „(1) A 2. cikk (3) bekezdésre is figyelemmel az I. mellékletben felsorolt projekteket vizsgálatnak vetik alá az 5–10. cikkel összhangban. (2) A 2. cikk (3) bekezdésre is figyelemmel a II. mellékletben felsorolt projektekre, a tagállamok határozzák meg: a) esetenkénti vizsgálattal; vagy b) a tagállamok által megállapított küszöbértékek vagy szempontrendszer alapján, hogy a projektet alá kell‑e vetni az 5–10. cikknek megfelelő vizsgálatnak. A tagállamok dönthetnek úgy is, hogy az a) vagy a b) pontnak megfelelő mindkét eljárást alkalmazzák. (3) Amikor a (2) bekezdés alkalmazásában esetenkénti vizsgálatot végeznek, vagy küszöbértékeket, illetve szempontrendszert állapítanak meg, figyelembe veszik a III. mellékletben előírt lényeges kiválasztási szempontokat.”
18

A kérdést előterjesztő bíróság négy, együttesen vizsgálandó kérdésével lényegében arra keres választ, hogy az adósságbeszedéssel foglalkozó magántársaság és a valamely fogyasztóihitel‑szerződés olyan nem teljesítő adósa közötti jogviszony, akinek tartozását engedményezték, a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló irányelv hatálya alá tartozik‑e, és amennyiben igen, az ezen irányelv 2. cikkének c) pontja szerinti „termék” fogalmába tartoznak‑e az ilyen társaság által a követelésének beszedése érdekében alkalmazott gyakorlatok. A kérdést előterjesztő bíróság ezt követően azt kérdezi, hogy ugyanezt a választ kell‑e adni akkor is, ha a tartozás fennállását bírósági határozat is megerősítette, és e határozatot végrehajtás céljából bírósági végrehajtónak adták át.
2

E kérelmet a Halina Socha, Dorota Olejnik és Anna Skomra, valamint a munkáltatójuk, a Szpital Specjalistyczny im. A. Falkiewicza we Wrocławiu (wrocławi A. Falkiewicz szakkórház, Lengyelország) (a továbbiakban: A. Falkiewicz szakkórház) között folyamatban lévő jogvitában nyújtották be, amelynek tárgya, hogy „elbocsátásnak” vagy „a munkaszerződéseknek a munkáltató által egy vagy több, nem az érintett egyéni munkavállalók személyében rejlő ok miatt kezdeményezett” – az elbocsátással azonosan kezelendő – „megszüntetésé[nek]” minősül‑e az A. Falkiewicz szakkórház által velük közölt, szerződésmódosítási lehetőséggel egybekötött feltételes felmondás.
3

A 98/59 irányelvnek „Az irányelv célja és hatálya” című 1. cikke következőképpen rendelkezik: „(1) Ennek az irányelvnek az alkalmazásában: a) csoportos létszámcsökkentések: az olyan elbocsátások, amelyeket valamely munkáltató egy vagy több, nem a munkavállalók személyében rejlő ok miatt foganatosít, és amelyeknél – a tagállamok választása szerint – az elbocsátottak száma: i. vagy egy 30 napos időszak során: – a rendszerint 20‑nál több és 100‑nál kevesebb munkavállalót foglalkoztató üzemekben [helyesen: telephelyeken] legalább 10 fő, – a rendszerint legalább 100, de 300‑nál kevesebb munkavállalót foglalkoztató üzemekben [helyesen: telephelyeken] legalább a munkavállalók 10%‑a, – a rendszerint 300 vagy annál több munkavállalót foglalkoztató üzemekben [helyesen: telephelyeken] legalább 30 fő, ii. vagy egy 90 napos időszak során legalább 20 fő, függetlenül attól, hogy hány munkavállalót foglalkoztatnak rendszeresen az érintett üzemben [helyesen: telephelyen]; b) a munkavállalók képviselői: azok, akik a tagállamok jogszabályai vagy gyakorlata szerint a munkavállalók képviselőinek minősülnek. Az első albekezdés a) pontjában az elbocsátottakra vonatkozóan előírt szám számításakor elbocsátásnak kell tekinteni a munkaszerződéseknek a munkáltató által egy vagy több, nem az érintett egyéni munkavállalók személyében rejlő ok miatt kezdeményezett megszüntetését is, feltéve, hogy az elbocsátottak száma legalább öt fő. (2) Ezt az irányelvet nem kell alkalmazni: […] b) a közigazgatási vagy a közjogi (vagy azokban a tagállamokban, amelyekben ezt a fogalmat nem ismerik, az azokkal egyenértékű hatósági) intézmények dolgozóira; […]”