ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
A Törvényszék előtt egy versenyügyben folytatott eljárás sérti az Európai Unió Alapjogi Chartája 47. cikkének második bekezdését, mivel 20 hónappal meghaladta a határozathozatal észszerű idejét, ami megvalósítja egy olyan uniós jogi szabály kellően súlyos megsértését, amelynek célja az, hogy magánszemélyek számára jogokat keletkeztessen.

Az eljárás írásbeli szakaszának vége, azaz a viszonválasz benyújtása, és az eljárás szóbeli szakaszának megnyitása között eltelt időszak alatt végzik el ugyanis többek között a felek érveinek összefoglalását, az ügyek előkészítését, a jogviták ténybeli és jogi elemzését, valamint az eljárás szóbeli szakaszának előkészítését. Így ezen időszak időtartama különösen a jogvita bonyolultságától, valamint a felek magatartásától és közbenső eljárási kérdések felmerülésétől függ.

Ami először is a jogvita bonyolultságát illeti, a versenyjog Bizottság általi alkalmazására vonatkozó keresetek más típusú ügyekhez képest nagyobb fokú bonyolultságot mutatnak, figyelemmel különösen a megtámadott határozat hosszára, az iratanyag terjedelmére, és annak szükségességére, hogy részletesen értékeljenek számos összetett tényt, amely tények időben és térben gyakran kiterjedtek. Így az eljárás írásbeli szakaszának vége és az eljárás szóbeli szakaszának megnyitása között eltelt 15 hónapos időtartam főszabály szerint megfelelő időtartamnak minősül a versenyjog alkalmazására vonatkozó ügyek elbírálását illetően. Továbbá a Bizottság által az uniós versenyjog alkalmazása során elfogadott ugyanazon határozattal szemben benyújtott keresetek főszabály szerint párhuzamos elbírálást tesznek szükségessé, még akkor is, ha e kereseteket nem egyesítették. E párhuzamos elbírálást különösen az említett keresetek egymással való összefüggése, valamint annak szükségessége indokolja, hogy a keresetek elemzése és az azokra adandó válasz során biztosítsák a koherenciát. Így az összefüggő ügyek párhuzamos elbírálása igazolhatja az eljárás írásbeli szakaszának vége és az eljárás szóbeli szakaszának megnyitása között eltelt időszak további összefüggő ügyenként egy hónappal való meghosszabbodását. Végül az ügy ténybeli, jogi és eljárási bonyolultsága nem igazolja a hosszabb időtartamot, tekintettel különösen arra, hogy az eljárás írásbeli szakaszának vége és az eljárás szóbeli szakaszának megnyitása között az eljárást nem szakította meg és nem is késleltette semmilyen, a Törvényszék által elfogadott pervezető intézkedés.

Ami a szóban forgó ügyben a felek magatartását és a közbenső eljárási kérdések felmerülését illeti, az eljárás írásbeli szakaszának vége és az eljárás szóbeli szakaszának megnyitása között eltelt időt egyáltalán nem befolyásolta ilyen magatartás vagy ilyen közbenső kérdések felmerülése.

Ennélfogva az eljárás írásbeli szakaszának vége és az eljárás szóbeli szakaszának megnyitása között eltelt 46 hónapos időtartamból kitűnik, hogy ezen ügyben 20 hónapot kitevő igazolatlan tétlenségi időszak következett be.

(lásd: 48., 49., 51., 52., 54., 55., 59–61., 63. pont)
A Törvényszék előtt két versenyügyben folytatott olyan eljárás, amelynek közel 5 éves és 9 hónapos időtartama nem igazolható az említett ügyek egyetlen sajátos körülményével sem, sérti az Európai Unió Alapjogi Chartája 47. cikkének második bekezdését, mivel meghaladta a határozathozatal észszerű idejét, ami megvalósítja egy olyan uniós jogi szabály kellően súlyos megsértését, amelynek célja az, hogy magánszemélyek számára jogokat keletkeztessen.

Az eljárás írásbeli szakaszának vége, azaz a viszonválasz benyújtása, és az eljárás szóbeli szakaszának megnyitása között eltelt időszak alatt végzik el ugyanis többek között a felek érveinek összefoglalását, az ügyek előkészítését, a jogviták ténybeli és jogi elemzését, valamint az eljárás szóbeli szakaszának előkészítését. Így ezen időszak időtartama különösen a jogvita bonyolultságától, valamint a felek magatartásától és közbenső eljárási kérdések felmerülésétől függ.

Ami először is a jogvita bonyolultságát illeti, a versenyjog Bizottság általi alkalmazására vonatkozó keresetek más típusú ügyekhez képest nagyobb fokú bonyolultságot mutatnak, figyelemmel különösen a megtámadott határozat hosszára, az iratanyag terjedelmére, és annak szükségességére, hogy részletesen értékeljenek számos összetett tényt, amely tények időben és térben gyakran kiterjedtek. Így az eljárás írásbeli szakaszának vége és az eljárás szóbeli szakaszának megnyitása közötti 15 hónapos időtartam főszabály szerint megfelelő időtartamnak minősül a versenyjog alkalmazására vonatkozó ügyek elbírálását illetően. Továbbá a Bizottság által az uniós versenyjog alkalmazása során elfogadott ugyanazon határozattal szemben benyújtott keresetek főszabály szerint párhuzamos elbírálást tesznek szükségessé, még akkor is, ha e kereseteket nem egyesítették. E párhuzamos elbírálást különösen az említett keresetek egymással való összefüggése, valamint annak szükségessége indokolja, hogy a keresetek elemzése és az azokra adandó válasz során biztosítsák a koherenciát. Így az összefüggő ügyek párhuzamos elbírálása igazolhatja az eljárás írásbeli szakaszának vége és az eljárás szóbeli szakaszának megnyitása között eltelt időszak további összefüggő ügyenként egy hónappal való meghosszabbodását. Végül az ügyek ténybeli, jogi és eljárási bonyolultsága nem igazolja a hosszabb időtartamot, tekintettel különösen arra, hogy az eljárás írásbeli szakaszának vége és az eljárás szóbeli szakaszának megnyitása között az eljárást nem szakította meg és nem is késleltette semmilyen, a Törvényszék által elfogadott pervezető intézkedés.

A felek magatartását és a közbenső eljárási kérdések felmerülését illetően azon tény, hogy a felperesek az eljárás írásbeli szakaszának ismételt megnyitását kérték, nem igazolhatja a viszonválasz benyújtása óta már eltelt 3 éves és 8 hónapos időtartamot.

Ennélfogva az eljárás írásbeli szakaszának vége és az eljárás szóbeli szakaszának megnyitása között eltelt 46 hónapos időtartamból kitűnik, hogy ezen ügyek mindegyikében 20 hónapot kitevő igazolatlan tétlenségi időszak következett be.

(lásd: 61., 64., 66., 67., 69., 70., 74–76., 78. pont)
Az egyetlen összefonódás fogalmának következésképpen nem az a célja, hogy azt olyan helyzetben alkalmazzák, amelyben az egyetlen célvállalkozás feletti tényleges kizárólagos irányítást egyetlen eladótól szerzik meg egyetlen első magánügylet révén, még ha ezt kötelező nyilvános ajánlat is követi.

A 139/2004 rendelet 7. cikkének (2) bekezdésében szereplő első helyzet szerint az említett cikk (1) bekezdése nem akadályozza meg a nyilvános vételi vagy csereajánlatok alkalmazását, amennyiben az összefonódást haladéktalanul bejelentik, és a szerző fél nem gyakorolja szavazati jogát az összefonódás engedélyezése előtt. Szövege alapján ezen első helyzet következésképpen nem alkalmazható abban az esetben, ha a vállalkozás feletti irányítást egyetlen magán vételi ügylet révén szerzik meg, még ha e szerzést kötelező nyilvános vételi ajánlat is követi.

A vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló 139/2004 rendelet 7. cikkének (1) bekezdése szerint a közösségi léptékű összefonódás nem valósulhat meg sem a bejelentése előtt, sem addig, amíg azt a Bizottság határozatban a belső piaccal összeegyeztethetőnek nem nyilvánította. Az említett rendelet 7. cikkének (2) bekezdése azonban az összefonódás felfüggesztésére vonatkozó e kötelezettségtől való két eltérésről is rendelkezik: az egyik a nyilvános vételi vagy csereajánlathoz, míg a másik az értékpapírokkal folytatott ügyletek sorozatához kapcsolódik.

Abban az időpontban, amikor valamely vállalkozás megsérti a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló 139/2004 rendelet 4. cikkének (1) bekezdésében előírt, az összefonódás megvalósítása előtti bejelentésére irányuló kötelezettséget, e vállalkozás automatikusan megsérti az összefonódás bejelentése előtti megvalósításának ennek megfelelő, az említett rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében szereplő első esetben előírt tilalmát is. Ezzel egyidejűleg megsérti az összefonódás engedélyezése előtti megvalósításának a 139/2004 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében szereplő második esetben előírt tilalmát is, mivel a be nem jelentett összefonódás nem nyilvánítható a belső piaccal összeegyeztethetőnek.

Ami az előírt szankciókat illeti, a 139/2004 rendelet 4. cikkében előírt kötelezettség megsértése és az említett rendelet 7. cikkének (1) bekezdésében foglalt második esetben előírt tilalom megsértése ugyanezen rendelet 14. cikkének (2) bekezdésében található, ami azt jelenti, hogy az e rendelet 4. cikke (1) bekezdésének megsértése és a 7. cikk (1) bekezdésének megsértése miatti büntetések tételkerete immár azonos, és az érintett vállalkozások teljes forgalmának 10%‑áig terjedő bírságok kiszabása lehetőségének felel meg.

(lásd: 300., 301., 303. pont)
47

Mindazonáltal először is és mindenesetre emlékeztetni kell arra, hogy még ha feltételezzük is, hogy az 1151/2012 rendelet 18. cikkében előírt feltételek és az 1234/2007 rendelet XV. melléklete I. pontja 2. alpontja harmadik bekezdése a) pontjának rendelkezései átfedik egymást, a Bizottságot továbbra is kötik az 1151/2012 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésének rendelkezései, amelyek előírják számára az 1234/2007 rendelet rendelkezéseinek tiszteletben tartását. Egyébiránt az 1234/2007 rendelet XV. melléklete I. pontja 2. alpontja harmadik bekezdése a) pontja rendelkezéseinek hatályát behatárolja a 445/2007 rendelet I. mellékletében megállapított kimerítő lista (lásd: a fenti 40. pont).
61

Továbbá az 517/2014 rendelet egyetlen rendelkezése sem írja elő, hogy a Bizottság nem kérhet kiegészítő információkat az érintett vállalkozásoktól, ha ez szükségesnek bizonyul. A Bizottság a tárgyalás során egyébiránt jelezte, hogy az 517/2014 rendelet nem tartalmaz erre vonatkozó kifejezett tilalmat. Hasonlóképpen, feltéve hogy – amint azt a Bizottság állítja – a jogalkotó végül úgy döntött, hogy nem végez a referencia‑időszakra vonatkozó utólagos adatgyűjtést, ez nem jelenti egyben azt is, hogy a Bizottság számára tilos ilyen információk gyűjtése, ha ez szükségesnek bizonyul a forgalomba hozott fluorozott szénhidrogén mennyiségek meghatározásához. Egyébiránt – tekintettel az érintett vállalkozások alacsony számára – nem bizonyított, hogy ez jelentős adminisztrációs költségekkel járt volna, illetve késleltette volna a mechanizmus beindítását, vagy különös manipulációs veszélyt okozott volna, miként a Bizottság sugallja. Mindenesetre meg kell jegyezni, hogy – amint az a Törvényszék írásbeli kérdésére a Bizottság által válaszul megküldött, 2014. május 19‑i levél mellékletéből kitűnik – ezen intézmény felhívta az érintett vállalkozásokat arra, hogy a referenciaérték meghatározásával összefüggésben szolgáltassanak számára bizonyos adatokat, többek között az 517/2014 rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében felsorolt célokból gyártott vagy behozott fluorozottszénhidrogén‑mennyiségeket, amelyeket nem közöltek korábban, és amelyek tehát nem álltak rendelkezésre. A Bizottság által a tárgyalás során e tekintetben adott magyarázatok alapján nem lehet megállapítani, hogy nem lett volna lehetséges megkérni az említett vállalkozásokat, hogy közöljék a behozott és szabad forgalomba bocsátott fluorozottszénhidrogén‑mennyiségekre vonatkozó olyan adatokat is, amelyeket – az 517/2014 rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében felsorolt célokból gyártott vagy behozott fluorozott szénhidrogén mennyiségekhez hasonlóan – nem közöltek a 842/2006 rendelet alapján. Ez tehát nemcsak azt erősíti meg, hogy a Bizottságnak nem volt tilos, és nem is volt lehetetlen szükség esetén utólag gyűjteni olyan adatokat, amelyek nem álltak rendelkezésre, hanem azt is, hogy ténylegesen ez volt a helyzet. Ezenfelül pontosítani kell, hogy semmiképpen nem róható fel az említett vállalkozásoknak, hogy a referencia‑időszak alatt maguktól nem közöltek olyan adatokat, amelyeket a Bizottság a 842/2006 rendelet alapján nem kért, és amelyek relevanciája csak később derült ki.
41

Az első érvet illetően a felperes valóban nem értékesít és nem forgalmaz olyan energiatermékeket, mint a kőolaj vagy a földgáz. Ugyanakkor a tervezéssel, építéssel és karbantartással kapcsolatos tevékenységei nélkülözhetetlenek e források kitermeléséhez. A felperes honlapjából – amelynek a kivonatait a keresetlevél mellékletében mutatták be –, valamint az alapszabályából – különösen ezen alapszabály második cikkéből – ugyanis kitűnik, hogy ez utóbbi szakterülete a kőolaj és a földgáz kitermelését és – különösen tengeren platformok, valamint földgáz‑ és kőolajvezetékek építése útján történő – továbbítását érinti. E kivonatok nemcsak azt említik, hogy a felperes az első iráni fővállalkozó az iráni földgáz‑ és kőolajipar számára tengeri infrastruktúrák megteremtése és létesítése tekintetében, valamint hogy e tengeri és szárazföldi szolgáltatásokat nemzetközi szinten is nyújtja, hanem projektek számos olyan példáját is bemutatják mint a Dél‑Pars gázmező fejlesztése.
41

Ezt a következtetést nem kérdőjelezi meg sem az EMA azon érve, amely szerint a Közszolgálati Törvényszék a törés homályos fogalmának alkalmazásával tévesen jutott arra a következtetésre, hogy – nagyobb felelősségi szintje és feladatainak kifejezett megváltozása ellenére – nem következett be törés D. Drakeford szakmai előmenetelében, továbbá azon érve sem, amely szerint D. Drakeford kinevezésére egy külső eljárást követően került sor. Ugyanis a munkaviszonyban bekövetkezett törés fogalma a fenti 39. pont megállapításának megfelelően nem minősül homályosnak, így nem állja meg a helyét az az érv, miszerint a Közszolgálati Törvényszék tévedett, amikor a jelen esetben e fogalmat alkalmazta. Ezenfelül meg kell jegyezni, hogy a Közszolgálati Törvényszék helyesen járt el, amikor a megtámadott ítélet 49. pontjában a törés fogalmára tekintettel – amelyet a megtámadott ítélet 48. pontja határozott meg – vizsgálta meg a jelen ügy meglehetősen különleges körülményeit. Az ellátandó feladatok esetleges összehasonlítását illetően kétségtelen, hogy egy külső kiválasztási eljárást követően D. Drakeford részlegvezetői munkakörben való alkalmazása olyan lényeges változást jelent a helyettes vezető munkaköréhez képest, amely a törés Közszolgálati Törvényszék által megállapított fogalmába tartozik. Ugyanis, ahogy a tevékenységi kör megváltozásának hiánya nem feltétlenül vonja maga után az ellátott feladatok folytonosságát, úgy ezt a folytonosságot főszabály szerint ki kell zárni abban az esetben, amikor a részlegvezetői munkakörben való alkalmazás egy külső kiválasztási eljárástól függ. Ugyanakkor a jelen ügyben úgy tűnik, hogy D. Drakeford a részlegvezetővé történő 2003. évi kinevezése előtt a 2001–2003 közötti időszakban átmeneti jelleggel részlegvezetői feladatokat látott el. Ezért valójában nem állapítható meg, hogy a részlegvezetővé történő kinevezése, még ha arra egy külső eljárást követően került is sor, ténylegesen törést jelentett volna a korábban ellátott feladataihoz képest. Egyébiránt az elsőfokú eljárás irataiból az is kiderül, hogy D. Drakefordot 2003 áprilisában tíz hónap szolgálati idővel az A 4 besorolási fokozat 3. fizetési fokozatába sorolták, továbbá hogy 2003. május 1‑jétől, azaz az IT‑egység részlegvezetőjének álláshelyére vonatkozó szerződése hatálybalépésétől tizenegy hónap szolgálati idővel az A 4 besorolási fokozat 3. fizetési fokozatába sorolták. Ez az adat ismét megerősíti a D. Drakeford és az EMA közötti munkaviszony folytonosságát. Ebből pedig az következik, hogy a Közszolgálati Törvényszék – annak megállapításával, hogy D. Drakeford folyamatos jelleggel látta el feladatait az információtechnológia területén, különösen mint helyettes részlegvezető, ideiglenes részlegvezető és részlegvezető – helyesen mondta ki, hogy nem következett be törés az EMA és a D. Drakeford közötti munkaviszony lényegének folytonosságában. [omissis]
51

A felperes azt állítja, hogy nem áll fenn olyan közérdekű cél, amely igazolja, hogy a bejelentett védjegyeknek rendelkezésre kell állnia annak érdekében, hogy azokat harmadik felek használhassák. Emlékeztet arra, hogy a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában felsorolt egyes kizáró okokat a mögöttük meghúzódó közérdek tükrében kell értelmezni. E tekintetben az 1999. május 4‑i Windsurfing Chiemsee ítéletre (C‑108/97 és C‑109/97, EBHT, EU:C:1999:230, 29. és 30. pont) hivatkozik, amely álláspontja szerint egyértelműen kimondta, hogy a közérdek a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdése c) pontjának sarokköve. Úgy véli tehát, hogy a fellebbezési tanácsnak vizsgálnia kellett volna, hogy ésszerűen feltételezhető‑e, hogy harmadik felek a védjegyet a jövőben használni kívánják. Márpedig megjegyzi, hogy azon egyedüli ok, amiért a kereskedők a tanúsító védjegyek által előírt normák tiszteletben tartása nélkül használni kívánják a bejelentett védjegyeket, a vásárlóközönség megtévesztése. Nem áll fenn tehát ahhoz fűződő közérdek, hogy a kereskedők megtévesztő módon írhassák le áruikat. Ezzel szemben fokozott közérdek fűződik a tanúsító védjegyek oltalmához. Hozzáteszi, hogy a tanúsító védjegyek lajstromozása nem vezet visszaélésekhez, és nem segíti elő leíró jellegű védjegyek lajstromozását, mivel az utóbbiak nem rendelkeznek a tanúsító védjegyek „pecsétjével”, sem azok jóhírnevével.
22

Egyébként az Egyesült Királyság bíróságainak ítélkezési gyakorlatából eredően a jellegbitorlásra irányadó jog értelmében valamely, áruk vagy szolgáltatások jelölésére szolgáló megjelölés akkor is hírnévre tehet szert a piacon, ha azt több piaci szereplő is használja kereskedelmi tevékenysége során (Chocosuisse Union des fabricants suisses de chocolat & Ors kontra Cadbury Ltd. ügy [1999] EWCA Civ 856). A jellegbitorlásnak ez az Egyesült Királyság bíróságainak ítélkezési gyakorlata által elismert, ún. „kiterjesztett” formája így lehetővé teszi azt, hogy több piaci szereplő rendelkezzen a piacon jóhírnevet szerzett valamely megjelöléshez fűződő jogokkal (BASmALI‑ítélet, fenti 11. pont, EU:T:2012:13, 28. pont).
9

A felperes és a négy másik társaság egyrészt Hamburg‑Stadt, Duisburg és Krefeld (Németország) fővámhivatalaitól a megfizetett dömpingellenes vámokra az e vámok megfizetésének időpontjától a visszatérítésük időpontjáig terjedő időszak tekintetében havi 0,5%‑os kamat megfizetését is kérte. A 2012. november 6‑i, illetve november 7‑i ezen kérelmeket az érintett fővámhivatalok a 2012. november 8‑i, november 23‑i, december 18‑i és 2013. április 3‑i határozatokkal elutasították. A felperes és a négy másik társaság ezen elutasító határozatokkal szemben panaszt nyújtott be. A felperes a tárgyaláson a Törvényszék által feltett kérdésre adott válaszában pontosította, hogy a Hüpeden & Co. (GmbH & Co.) KG és a vámhatóságok között folyamatban lévő ügyben a Finanzgericht Hamburg (hamburgi adóügyi bíróság) határozatának a meghozataláig valamennyi ezen eljárást felfüggesztették.
35

A kétoldalú tárgyalás jegyzőkönyvéből kitűnik, hogy e tárgyalás nyomán a Bizottság fenntartotta az első értesítésben foglalt alapvető következtetéseit lényegében annak megállapításával, hogy a 2007. október 16. előtt visszafizetett összegek esetében semmiféle kamatot nem szedtek be, ami pénzügyi veszteséget okozott az Alapoknak, és hogy a 885/2006 rendelet III. melléklete szerinti táblázatokban szereplő kamatokat alulértékelték. A Bizottság szerint semmiféle kamatot nem jelentettek be, vagy a kamatok helytelen összegét jelentették be, és így a 2006‑os és 2007‑es számlaelszámolások során az 1290/2005 rendelet 32. cikkének (5) bekezdése alá tartozó követelések nem a kamatok helyes összegét tartalmazták. Ezért a Bizottság bejelentette, hogy egyrészt a 2006‑ban és 2007‑ben behajtott követelésekkel kapcsolatban nem követelt kamatok (a továbbiakban: nem követelt kamatok), másrészt pedig a 2006‑ban és 2007‑ben az 1290/2005 rendelet 32. cikkének (5) bekezdéséből adódó szabály alá tartozó, nem behajtott követelések esetében be nem jelentett kamatok (a továbbiakban: be nem jelentett kamatok) címén pénzügyi korrekciót javasol. Ilyen körülmények között a Bizottság felhívta a holland hatóságokat, hogy erősítsék meg a Dienst Regelingen által bejelentett 60779 eurós összeget a nem követelt kamatokkal kapcsolatban, és hogy nyújtsák be a be nem jelentett kamatok összegére vonatkozó számítást vagy a lehető legpontosabb becslést.
5

2011. április 7‑én a felperes, az Instituto dos Vinhos do Douro e do Porto, IP a vitatott védjegy törlése iránti kérelmet nyújtott be az OHIM‑hoz a 207/2009 rendelet 8. cikkének (4) bekezdésével együttesen értelmezett 53. cikke (1) bekezdésének c) pontja, az 53. cikke (2) bekezdésének d) pontja, valamint a 7. cikke (1) bekezdésének c) és g) pontjával együttesen értelmezett 52. cikke (1) bekezdésének a) pontja alapján, amennyiben az említett védjegy a fenti 3. pontban szereplő árukat jelölte meg.
130

Ezenkívül a T‑424/14. sz. ügyben először is a felperes hozzáfűzi, hogy az átláthatósághoz és a nyilvános vitában való részvételhez fűződő közérdek annál is inkább fennáll, mert a jogalkotási eljárás tárgya az igazságszolgáltatáshoz való jog a környezeti ügyekben. Az következik ugyanis az 1367/2006 rendeletből, amely elismeri környezeti ügyekben a bírósági keresetek indításához fűződő érdek fennállását, hogy a környezeti információhoz mindig olyan közérdek fűződik, amely igazolja azok hozzáférhetővé tételét. Másodszor a nyilvánosságnak a környezeti ügyekben az információhoz való hozzáférésről, a nyilvánosságnak a döntéshozatalban történő részvételéről és az igazságszolgáltatáshoz való jog biztosításáról szóló, 1998. június 25‑én kötött és az Európai Közösség nevében a 2005. február 17‑i 2005/370/EK tanácsi határozattal (HL L 124., 1. o.) jóváhagyott egyezményből (a továbbiakban: Aarhusi Egyezmény) eredő kötelezettségek teljesítéséről való tájékoztatáshoz fűződő érdeke annál is inkább fennáll, mert a Bizottság a 2003. évi irányelvjavaslatot visszavonta, tíz év alatt egyetlen más aktust sem fogadott el, és noha a 2013‑ban tájékoztatást adott a folyamatban lévő munkákról, nem nyújtott információkat a fellépés tervezett irányvonalait illetően. Harmadszor az, hogy a Testület, – úgy tűnik, az érdekeltekkel való konzultáció hiánya folytán – két negatív véleményt adott ki a környezeti ügyekben az igazságszolgáltatáshoz való jogra vonatkozó hatásvizsgálati jelentés két eredeti változatával kapcsolatban, azt mutatja, hogy közérdek fűződik ahhoz, hogy az érintettek további információkat nyújthassanak, és őket is tájékoztassák a hatásvizsgálati jelentés esetleges hiányosságairól.
140

Ily módon először is, amennyiben a felperes beadványaiban azt állítja, hogy Belgiumban „csak egy cinkforgalmazással foglalkozó kisebb [nonprofit szervezetnél tudott] titkári állást” találni, a keresetlevél A18 mellékletét képező munkaszerződéséből és a válasz C3 mellékletét képező egyik levélből kitűnik, hogy 2001 szeptemberében „Assistant to Market Development Coordinator and Environment and Public Affairs Managerként” (a piacfejlesztési koordinátor és a környezetvédelmi és kommunikációs menedzser asszisztense) foglalkoztatták. Munkavállalási engedélyei alapján egyébként „projektkezeléssel” foglalkozik, a keresetlevél A18 mellékletét képező 2013. február 13‑i feljegyzés pedig a felperest „Executive and Personal Assistantként” (vezetői és személyi asszisztens) határozza meg.
31

Azon premissza alátámasztásaként, miszerint a korábbi védjegy lajstromozott alakjának egyetlen megkülönböztető és domináns elemét az „arthur” szóelem képezte, a felperes arra hivatkozik, hogy a bíróságok számos – mind francia, mind uniós – bírósági határozatban ilyen értelmű következtetésre jutottak. A felperes különösen a 2005. november 24‑iSadas kontra OHIM – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE) ítéletre (T‑346/04, EBHT, EU:T:2005:420) hivatkozott, amely az általa az ARTHUR ET FELICIE szómegjelölés közösségi védjegyként történő lajstromozásával szemben benyújtott felszólalással volt kapcsolatos, amely felszólalás a korábbi védjegy lajstromozott alakján alapult. A felperes ezenfelül hivatkozott a Cour d’appel de Paris (párizsi fellebbviteli bíróság) 2005. május 11‑én, a felperes által az ARTHUR ET FELICIE szóvédjegy használatával szemben indított bitorlási kereset alapján indult eljárás keretében hozott ítéletére is.