T‑133/07. sz. ügy

Mitsubishi Electric Corp.

kontra

Európai Bizottság

„Verseny – Kartellek – A gázszigetelt kapcsolóberendezésekre vonatkozó projektek piaca – Az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének megsértését megállapító határozat – A piac felosztása – Védelemhez való jog – A jogsértés bizonyítása – A jogsértés időtartama – Bírságok – Kiindulási összeg – Referenciaév – Egyenlő bánásmód”

Az ítélet összefoglalása

1. Verseny – Közigazgatási eljárás – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – Iratbetekintés – Terjedelem – Dokumentum közlésének hiánya – Következmények

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; EGT‑Megállapodás, 53. cikk, (1) bekezdés)

2. Verseny – Közigazgatási eljárás – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – A kifogásközlésre adott válaszok közlése – Feltételek – Korlátok

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; EGT‑Megállapodás, 53. cikk, (1) bekezdés)

3. Verseny – Kartellek – Vállalkozások közötti megállapodások – A jogsértés bizonyítéka – A jogsértésben részt vevő társaság alkalmazottainak írásbeli tanúvallomásai – Bizonyító erő – Értékelés

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

4. Verseny – Közigazgatási eljárás – Kifogásközlés – Ideiglenes jelleg – Szükséges tartalom – Korlátok

(EK 81. cikk)

5. Közösségi jog – Elvek – Alapvető jogok – Az ártatlanság vélelme – Versenyfelügyeleti eljárás

(EU 6. cikk, (2) bekezdés; EK 81. cikk, (1) bekezdés; EGT‑Megállapodás, 53. cikk, (1) bekezdés)

6. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – Bizonyítási mód – Bizonyítékok csoportjának igénybevétele

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

7. Verseny – Kartellek – Vállalkozások közötti megállapodások – A jogsértés bizonyítéka – A különböző bizonyítékok bizonyító erejének értékelése – Szempontok

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; EGT‑Megállapodás, 53. cikk, (1) bekezdés)

8. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – A jogsértésnek és a jogsértés időtartamának a Bizottságra háruló bizonyítása

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 2002/C 45/03 bizottsági közlemény)

9. Verseny – Kartellek – Vállalkozások közötti megállapodások – Versenytorzítás – Értékelési szempontok – Versenykorlátozó cél – Megfelelő megállapítás

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; EGT‑Megállapodás, 53. cikk, (1) bekezdés)

10. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – A jogsértésnek és a jogsértés időtartamának a Bizottságra háruló bizonyítása – A bizonyítási teher terjedelme

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; EGT‑Megállapodás, 53. cikk, (1) bekezdés)

11. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya és időtartama – A Bizottság mérlegelési jogköre

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) és (3) bekezdés)

12. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Az egyenlő bánásmód és az arányosság elvének tiszteletben tartása

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1. A. pont)

1. A védelemhez való jog tiszteletben tartásának elvéből következő iratbetekintési jog magában foglalja, hogy a versenyszabályok alkalmazására vonatkozó közigazgatási eljárásban Bizottság lehetőséget biztosít az érintett vállalkozás számára a vizsgálat iratai között található valamennyi olyan dokumentum vizsgálatára, amely releváns lehet a védelme szempontjából. Ezek magukban foglalják mind a terhelő, mind a mentő okiratokat, kivéve más vállalkozások üzleti titkait, a Bizottság belső iratait és egyéb bizalmas információkat.

Olyan dokumentum közlésének hiánya, amelyre a Bizottság egy vállalkozással szemben támaszkodott, csak akkor jelenti a védelemhez való jog megsértését, ha az érintett vállalkozás bizonyítja, hogy a Bizottság a határozatában eltérő eredményre jutott volna, ha a nem közölt dokumentumot nem vették volna terhelő bizonyítékként figyelembe.

Ha a Bizottság nem közöl mentő dokumentumot, az érintett vállalkozásnak csak azt kell bizonyítania, hogy e dokumentum hozzáférhetővé tételének megtagadása a hátrányára befolyásolhatta az eljárás lefolyását és a Bizottság határozatának tartalmát. Elegendő, ha a vállalkozás bebizonyítja, hogy az említett mentő dokumentumot fel tudta volna használni a védekezéséhez abban az értelemben, hogy amennyiben a közigazgatási eljárás során ebbe betekinthetett volna, olyan tényezőkre tudott volna hivatkozni, amelyek nem egyeztek a Bizottság által e szakaszban levont következtetésekkel, tehát bármilyen módon befolyásolhatta volna a Bizottság által a határozatban elfogadott értékelést, legalábbis az e vállalkozásnak felrótt magatartás súlyát és időtartamát, és ebből következően a bírság szintjét illetően.

(vö. 40., 45–46. pont)

2. A versenyszabályok megsértése miatt indított eljárás keretében az érintett vállalkozás csak a közigazgatási kontradiktórius szakasz elején – a kifogásközlés révén – szerez tudomást mindazokról a lényeges bizonyítékokról, amelyekre a Bizottság az eljárás e szakaszában támaszkodik, és e vállalkozásnak jogában áll az ügy irataiba betekinteni a védelemhez való joga hatékony gyakorlásának biztosítása érdekében. Következésképpen a kartellben részt vevő többi vállalkozás kifogásközlésre adott válasza főszabály szerint nem szerepel a vizsgálati akta azon iratai között, amelyekbe betekinthetnek a felek.

Mindazonáltal, ha a Bizottság az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazására vonatkozó eljárásban a jogsértés megállapítása érdekében a kifogásközlésre adott válasz valamely szakaszára vagy az e válaszhoz mellékelt dokumentumra kíván támaszkodni, az ezen eljárásban érintett többi vállalkozásnak is lehetőséget kell biztosítani, hogy az ezen bizonyítékkal kapcsolatos álláspontjukat kifejthessék. E körülmények között a kifogásközlésre adott válasz kérdéses szakasza, illetve az e válaszhoz mellékelt dokumentum ugyanis a jogsértésben részt vevő különböző vállalkozásokat terhelő bizonyítéknak minősül.

Analógia útján, ha a kifogásközlésre adott válasz valamely szakasza vagy az ezen válaszhoz mellékelt dokumentum jelentőséggel bírhat valamely vállalkozás védelme szempontjából, mivel lehetővé teszi számára, hogy olyan bizonyítékokra hivatkozzon, amelyek ellentmondanak a Bizottság által e szakaszban levont következtetéseknek, akkor az mentő bizonyítékot képez. Ebben az esetben az érintett vállalkozás számára lehetőséget kell biztosítani a szóban forgó szakasz vagy dokumentum vizsgálatára és az azzal kapcsolatos álláspontjának a kifejtésére.

(vö. 41–43. pont)

3. Egy társaság alkalmazottainak a társaság ellenőrzése alatt készített és az utóbbi által a Bizottság előtt a versenyszabályok megsértése miatt folyamatban lévő közigazgatási eljárás keretében a védelme érdekében előterjesztett írásbeli tanúvallomásai főszabály szerint nem minősíthetők ugyanezen társaság nyilatkozataitól eltérő és független elemeknek. Általában ugyanis egy társaságnak a Bizottság által neki felrótt tények valóságtartamára vonatkozó álláspontja elsősorban az alkalmazottai és vezetői ismeretein és véleményén alapul.

(vö. 59. pont)

4. Versenyügyben folytatott közigazgatási eljárás keretében a kifogásközlésnek világosan fel kell tüntetnie mindazokat a lényeges bizonyítékokat, amelyekre a Bizottság az eljárás e szakaszában támaszkodik. Mindezt azonban elegendő összefoglaló jelleggel megjelölni, és a határozatnak nem kell szükségszerűen a kifogásközlés leképezésének lennie, mivel ez olyan előkészítő iratnak minősül, amelynek ténybeli és jogi megállapításai tisztán ideiglenes jellegűek. Így, bár a Bizottság nem állapíthat meg az érdekeltek terhére a kifogásközlésben foglaltaktól eltérő jogsértéseket, és csak olyan tényeket állapíthat meg, amelyekkel kapcsolatban az érdekeltek lehetőséget kaptak álláspontjuk kifejtésére, figyelembe kell vennie a közigazgatási eljárásból származó bizonyítékokat vagy annak érdekében, hogy ejtse a megalapozatlannak bizonyult kifogásokat, vagy pedig, hogy módosítsa és kiegészítse az általa fenntartani kívánt kifogások alátámasztására szolgáló ténybeli és jogi érvelést.

(vö. 66. pont)

5. A bíróságban felmerülő bármely kételynek annak a vállalkozásnak a javát kell szolgálnia, amely az EK 81. cikk (1) bekezdésébe ütköző jogsértést megállapító határozat címzettje. A bíróság tehát nem állapíthatja meg, hogy a Bizottság jogilag megkövetelt módon bizonyította a kérdéses jogsértés fennállását, amennyiben – különösen egy bírságot kiszabó határozat megsemmisítése iránti kereset elbírálása keretében – még bármely kételye áll fenn e kérdéssel kapcsolatosan.

Ez utóbbi esetben ugyanis tekintettel kell lenni az ártatlanság vélelmének elvére, amely különösen az emberi jogok európai egyezménye 6. cikkének (2) bekezdéséből következik, és amely a közösségi jog általános elvei közé tartozó alapvető jogok részét képezi. Tekintettel a kérdéses jogsértések jellegére, valamint a hozzájuk kapcsolódó szankciók természetére és súlyára, az ártatlanság vélelmének elve irányadó többek között a vállalkozásokra alkalmazandó versenyszabályok megsértésével kapcsolatos olyan eljárásokra, amelyek bírság vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezethetnek.

(vö. 73–74. pont)

6. Versenyügyben a Bizottságnak pontos és egybehangzó bizonyítékokra kell hivatkoznia annak bizonyítására, hogy a jogsértés megtörtént. Ugyanakkor nem szükséges a Bizottság által előterjesztett minden egyes bizonyítéknak a jogsértés összes elemét tekintve eleget tennie e feltételeknek. Elegendő, ha az intézmény által hivatkozott bizonyítékok csoportja összességében értékelve megfelel e követelménynek.

Ezenkívül a versenyellenes megállapodások tilalmának közismert jellegére figyelemmel a Bizottságtól nem várható el, hogy olyan okirati bizonyítékokat nyújtson, amelyek kifejezetten bizonyítják az érintett szereplők kapcsolatfelvételét. A Bizottság rendelkezésére álló töredékes és szórványos elemek mindenesetre kiegészíthetők a releváns körülmények rekonstruálására alkalmas következtetésekkel. A versenyellenes magatartás vagy megállapodás létezésére tehát bizonyos egybeesésekből és ténykörülményekből lehet következtetni, amelyek együtt figyelembe véve, más összefüggő magyarázat hiányában a versenyszabályok megsértésének bizonyítékául szolgálhatnak.

Egyébiránt, amennyiben a Bizottság kizárólag az érintett vállalkozások piaci magatartására támaszkodik az EK 81. cikk (1) bekezdésébe ütköző jogsértés fennállásának megállapításakor, elegendő, ha ez utóbbiak bizonyítják olyan körülmények fennállását, amelyek más megvilágításba helyezik a Bizottság által a versenyszabályok megsértésének megállapítása érdekében leírt tényeket, és a bizottsági érvelést helyettesítő hihető magyarázatát adják azoknak.

E szabály nem alkalmazható minden olyan esetben, ahol a jogsértés kizárólag nem okirati bizonyítékok alapján nyert megállapítást. Az EK 81. cikk megsértésének megállapítása érdekében felhozható bizonyítékokat illetően a közösségi jogban érvényesülő elv ugyanis a bizonyítékok szabad mérlegelésének elve.

Következésképpen az okirati bizonyítékok hiánya relevánsnak bizonyulhat a Bizottság által hivatkozott ténykörülmények összességének átfogó értékelésekor, önmagában azonban nem eredményezi azt, hogy az érintett vállalkozás megkérdőjelezhetné a Bizottság állításait a tények eltérő magyarázatával. Ez csupán abban az esetben lehetséges, ha a Bizottság által előterjesztett bizonyítékok alapján nem állapítható meg egyértelműen a jogsértés fennállása további értelmezés szükségessége nélkül.

(vö. 75–76., 79–82. pont)

7. Az EK 81. cikk (1) bekezdésébe ütköző jogsértéssel kapcsolatos eljárás keretében a különböző bizonyítékoknak tulajdonítandó bizonyító erőt illetően az egyetlen fontos tényező, amelyet meg kell vizsgálni, a bizonyítékok hitelessége. A bizonyítás általános szabályai szerint valamely dokumentum hitelessége és ennélfogva bizonyító ereje az eredetétől, készítésének körülményeitől, címzettjétől és tartalmától függ.

Ami a vállalkozások által tett nyilatkozatokat illeti, egyébiránt különösen jelentős bizonyító erőt lehet azoknak tulajdonítani, amelyek először is megbízhatók, másodszor egy vállalkozás nevében tették őket, harmadszor olyan személytől származnak, akinek szakmai kötelessége e vállalkozás érdekei alapján eljárni, negyedszer a nyilatkozó érdekeit sértik, ötödször a körülmények közvetlen tanújától származnak, és hatodszor írásban, megfontoltan és jól átgondolva teszik őket.

Ugyanakkor valamely, kartellben való részvétellel vádolt vállalkozás vallomása, amelynek pontosságát több más érintett vállalkozás vitatja, nem tekinthető az utóbbiak által elkövetett jogsértés megfelelő bizonyítékának, ha más bizonyíték azt nem támasztja alá, jóllehet a megerősítés elvárt mértéke a szóban forgó nyilatkozatok megbízhatósága okán alacsonyabb lehet.

(vö. 84–87. pont)

8. Bár általánosan elfogadott, hogy a jogsértő kartell fő résztvevői által önkéntesen szolgáltatott bizonyítékok bizonyos fenntartással kezelendők – tekintettel annak a lehetőségére, hogy e résztvevők hajlamosak a lehető legtöbb terhelő bizonyítékot szolgáltatni versenytársaik tevékenységét illetően –, az a tény, hogy valaki a bírság alóli mentesítés vagy a bírság csökkentése érdekében el kívánja érni a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közlemény alkalmazását, nem jelent szükségszerűen indítékot arra, hogy a kartell többi tagjának részvételére vonatkozóan elferdített bizonyítékokat terjesszen elő. A Bizottság félrevezetésére irányuló szándék ugyanis megkérdőjelezhetné a kérelmező együttműködésének őszinteségét és teljességét, következésképpen veszélyeztethetné az engedékenységi közlemény kedvezményében teljes mértékben való részesülés lehetőségét.

Ami konkrétan a tanúvallomásokat illeti, valóban lehetséges, hogy a bírságmentességet kérelmező vállalkozás alkalmazottai, akik e vállalkozás érdekében kötelesek eljárni, a lehető legtöbb terhelő bizonyítékot kívánják előterjeszteni, hiszen az eljárás folyamán tanúsított együttműködésük kedvezően befolyásolhatja szakmai jövőjüket. Ugyanakkor, ha ez a helyzet áll is fenn, a szóban forgó alkalmazottak tisztában vannak a pontatlan bizonyítékok előterjesztése lehetséges negatív következményeivel is, amelyeket a más bizonyítékok általi megerősítés követelménye még inkább érezhetővé tesz.

(vö. 88., 107. pont)

9. Az EK 81. cikk (1) bekezdése és az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodás 53. cikkének (1) bekezdése értelmében vett megállapodás létezéséhez elég az, hogy az érintett vállalkozások kifejezték az arra irányuló közös szándékukat, hogy meghatározott piaci magatartást tanúsítanak. Felesleges a megállapodás tényleges hatásainak figyelembevétele, ha kitűnik, hogy annak célja a verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása. E tekintetben a kölcsönös kötelezettségvállalás léte szükségszerűen közös szándék létét jelenti, még olyan elemek hiányában is, amelyek lehetővé tennék e szándék megnyilvánulása időpontjának vagy kifejeződési módjának pontos meghatározását.

(vö. 230–231. pont)

10. A gazdasági szereplőket megillető jogbiztonság követelménye feltételezi, hogy amennyiben a versenyszabályokba ütköző jogsértés megvalósulásával kapcsolatban jogvita merül fel, a Bizottság, amelyre az általa megállapított jogsértések tekintetében a bizonyítási teher hárul, benyújtja azon bizonyítékokat, amelyek a jogsértés tényállási elemei megvalósulásának jogilag megkövetelt módon történő alátámasztására alkalmasak. A jogsértés állítólagos időtartamára vonatkozóan a jogbiztonság ugyanezen elve megköveteli, hogy a jogsértés időtartamának megállapítására közvetlenül alkalmas bizonyítékok hiányában a Bizottság legalább olyan bizonyítékokra hivatkozzon, amelyek időben kellően közel álló tényekre vonatkoznak oly módon, hogy ésszerűen elfogadható legyen, hogy e jogsértés két meghatározott időpont között megszakítás nélkül folytatódott.

Ezenkívül az a tény, hogy a folyamatos jogsértés fennállására vonatkozóan nem terjesztettek elő bizonyítékot egyes meghatározott időszakok tekintetében, nem akadályozza annak megállapítását, hogy a jogsértés a hivatkozott időszakoknál összességében hosszabb időszakban állt fenn, amennyiben ezt objektív és egybehangzó ténykörülmények megalapozzák. Egy több éven át tartó jogsértés esetén az a tény, hogy a kartell megjelenési formái különböző időszakokban érvényesülnek, és azokat hosszabb‑rövidebb időszakok választják el egymástól, nem befolyásolja e kartell fennállását annyiban, amennyiben az e jogsértés részét képező különböző magatartások azonos célt szolgálnak, továbbá egységes és folyamatos jogsértés keretébe illeszkednek.

(vö. 241–242. pont)

11. Az EK 81. cikk (1) bekezdésébe ütköző jogsértéssel kapcsolatos eljárás keretében a Bizottság széles mérlegelési mozgástérrel rendelkezik a bírságok összegének megállapítása során annak érdekében, hogy a vállalkozások magatartását a versenyszabályok tiszteletben tartásának irányába terelje.

A bírság összegét a Bizottság a jogsértés súlya, valamint – ha ennek helye van – időtartama alapján állapítja meg. A jogsértés súlyát olyan szempontok alapján kell megállapítani, mint az ügy sajátos körülményei, háttere és a bírságok elrettentő hatása. Az olyan objektív körülményeket, mint a versenyellenes magatartások tartalma és időtartama, azok száma és intenzitása, az érintett piac terjedelme, valamint a gazdasági rend károsodása, szintén figyelembe kell venni. Az elemzésnek figyelembe kell vennie a felelős vállalkozások viszonylagos jelentőségét és piaci részesedését, valamint az esetleges visszaesést is.

(vö. 264–265. pont)

12. Amikor a Bizottság a versenyjog alapján bírságok kiszabásáról határoz, minden esetben köteles tiszteletben tartani a jog általános elveit, köztük az egyenlő bánásmód és az arányosság elvét a közösségi bíróságok általi értelmezésnek megfelelően.

Az egyenlő bánásmód elve, illetőleg a hátrányos megkülönböztetés tilalma megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérő módon, és a különböző helyzeteket ne kezeljék azonos módon, hacsak ez a bánásmód objektíve nem igazolt.

Így, amennyiben a kiszabandó bírságok közötti viszony meghatározása érdekében az azonos jogsértésben részt vevő vállalkozások forgalmára kell alapozni, meg kell határozni a figyelembe veendő időszakot annak érdekében, hogy a kapott adatok a lehető legösszehasonlíthatóbbak legyenek.

Az arányosság elve megköveteli, hogy a közösségi intézmények aktusai ne haladják meg a szóban forgó szabályozás által kitűzött jogos célok elérésére alkalmas és ahhoz szükséges mértéket, így amennyiben több alkalmas intézkedés kínálkozik, a kevésbé kényszerítő intézkedéshez kell folyamodni, és az okozott hátrányok a kitűzött célokhoz képest nem lehetnek aránytalanul nagyok.

Ennélfogva, amikor a Bizottság bizonyos vállalkozások világszintű értékesítései értékének meghatározása során különböző éveket vesz alapul, és a kartellben egyedi vállalkozásként való részvételük időszakára velük szemben kiszabandó bírságok kiindulási összegét a különböző években elért forgalmuk alapján számítja ki, nem részesíti e vállalkozásokat egyenlő bánásmódban. Noha jogszerű a Bizottság által hivatkozott cél, amely lehetővé teszi egy közös vállalat részvényesei azon képességének összehasonlítását, hogy kárt okozzanak a versenyben a közös vállalat létrehozását megelőző időszakban, e cél nem igazolhatja az ilyen egyenlőtlen bánásmódot, amennyiben kitűnik, hogy a Bizottság más módszereket is alkalmazhatott volna az általa követett cél elérésére, anélkül hogy a vállalkozásokat a referenciaév kiválasztása szempontjából egyenlőtlen bánásmódban részesítette volna.

(vö. 266–269., 271–272., 275–276. pont)

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (második tanács)

2011. július 12.( )

„Verseny – Kartellek – A gázszigetelt kapcsolóberendezésekre vonatkozó projektek piaca – Az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének megsértését megállapító határozat – A piac felosztása – Védelemhez való jog – A jogsértés bizonyítása – A jogsértés időtartama – Bírságok – Kiindulási összeg – Referenciaév – Egyenlő bánásmód”

A T‑133/07. ügyben,

a Mitsubishi Electric Corp. (székhelye: Tokió [Japán], képviselik: R. Denton solicitor és K. Haegeman ügyvéd)

felperesnek

az Európai Bizottság (képviselik kezdetben: F. Arbault és J. Samnadda, később: X. Lewis, majd: P. Van Nuffel és J. Bourke, végül: P. Van Nuffel és N. Khan, meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen

elsődlegesen az [EK] 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/F/38.899 – „gázszigetelt kapcsolóberendezések”‑ügy) 2007. január 24‑én hozott C (2006) 6762 végleges bizottsági határozat felperest és a TM T & D‑t érintő részében történő megsemmisítése iránt előterjesztett kérelme, másodlagosan e határozat 2. cikke g) pontjának, valamint az említett határozat 2. cikke h) pontjának a felperest érintő részében történő megsemmisítése iránt előterjesztett kérelme, és harmadlagosan ugyanezen határozat 2. cikkének a felperessel szemben kiszabott bírság összegének törlése vagy ennek hiányában csökkentése érdekében történő módosítása iránt előterjesztett kérelme tárgyában,

A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács),

tagjai: I. Pelikánová elnök (előadó), K. Jürimäe és S. Soldevila Fragoso bírák,

hivatalvezető: C. Kantza tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. december 11‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

A jogvita előzményei

1. A felperes

1 A felperes, a Mitsubishi Electric Corp. különböző ágazatokban – beleértve a gázszigetelt kapcsolóberendezések (a továbbiakban: GIS) ágazatát is – tevékenykedő japán társaság. 2002 októbere és 2005 áprilisa között a GIS területén folytatott tevékenységét egy közös vállalat, a TM T & D Corp. gyakorolta, amelynek egyenlő részben volt tulajdonosa a Toshiba Corporationnel, és amely 2005‑ben megszűnt.

2. A termékek

2 A GIS‑t a villamosenergia‑hálózatokon áramló energia ellenőrzésére használják. Olyan erősáramú berendezésekről van szó, amelyeket a villamossági alállomások fő alkotórészeként használnak. A GIS‑t az egész világon értékesítik a kulcsrakész villamossági alállomások integrált részeként, illetve ilyen alállomásokba integrálandó alkatrészekként.

3. A közigazgatási eljárás

3 2004. március 3‑án az ABB Ltd a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló 2002. február 19‑i bizottsági közlemény (HL 2002. C 45., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. o.; a továbbiakban: engedékenységi közlemény) értelmében bírságmentesség iránti szóbeli kérelem keretében értesítette az Európai Közösségek Bizottságát a GIS‑ágazatban fennálló versenyellenes magatartásokról.

4 Az ABB a bírságmentesség iránti kérelmét szóbeli észrevételekkel és okirati bizonyítékokkal egészítette ki. Ezek alapján 2004. április 25‑én a Bizottság határozatot hozott, amelyben feltételes mentességet adott az ABB‑nek.

5 Az ABB nyilatkozatai alapján a Bizottság vizsgálatot indított, valamint 2004. május 11‑én és 12‑én helyszíni ellenőrzéseket végzett a GIS‑ágazatban tevékenykedő számos társaság helyiségeiben.

6 2006. április 20‑án a Bizottság kifogásközlést fogadott el, amelyet 20 társaságnak, többek között a felperesnek is megküldött. A Bizottság 2006. július 18‑án és 19‑én meghallgatta azokat a társaságokat, amelyeknek elküldte a kifogásközlést.

4. A megtámadott határozat

7 2007. január 24‑én a Bizottság az [EK] 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/F/38.899 – „gázszigetelt kapcsolóberendezések”‑ügy) elfogadta a C (2006) 6762 végleges határozatot (a továbbiakban: megtámadott határozat).

8 A Bizottság a megtámadott határozat (113)–(123) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a kartellben részt vevő különböző vállalkozások – néhány piac kivételével – világszinten összehangolták a GIS‑projektek elosztását azon szabályok szerint, amelyekben különösen a becsült történeti piaci részesedéseiket nagyban tükröző kvóták fenntartása érdekében állapodtak meg. Kifejtette, hogy a GIS‑projekteket egy közös „japán” és egy közös „európai” kvóta alapján osztották el, amelyeket aztán a japán, illetve európai gyártóknak maguk között kellett felosztaniuk. Egy 1988. április 15‑én Bécsben aláírt megállapodás (a továbbiakban: GQ‑megállapodás) állapította meg a GIS‑projekteknek vagy a japán gyártóknak, vagy az európai gyártóknak való elosztását lehetővé tevő szabályokat, és azok értékének a megfelelő kvótába való beszámítását. Egyébként a megtámadott határozat (124)–(132) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette, hogy a kartellben részt vevő különböző vállalkozások íratlan megállapodást kötöttek (a továbbiakban: közös megállapodás), amelynek értelmében a GIS‑projektek egyrészt Japánban, másrészt a kartell európai tagországaiban – együttesen a GIS‑projektek „anyaországai” – a kartell japán, illetve európai tagjai részére voltak fenntartva. A GIS‑projektek az „anyaországokban” nem voltak a két csoport közötti információcsere tárgyai, és azok nem kerültek a csoportok kvótáiba beszámításra.

9 A GQ‑megállapodás tartalmazott továbbá a két gyártói csoport közötti, a kartell működéséhez szükséges – többek között az említett csoportok titkárai által biztosított – információcserére, az érintett közbeszerzések manipulálására, valamint az el nem osztható GIS‑projektekkel kapcsolatos árak rögzítésére vonatkozó szabályokat is. A GQ‑megállapodás 2. melléklete értelmében e megállapodás – az Egyesült Államok, Kanada, Japán és 17 nyugat‑európai ország kivételével – az egész világra kiterjedt. Ezenkívül a közös megállapodás értelmében az „anyaországokon” kívüli európai országokban létező GIS‑projektek is az európai csoportnak voltak fenntartva, mivel a japán gyártók kötelezettséget vállaltak arra, hogy Európában nem nyújtanak be GIS‑projektekre vonatkozó ajánlatokat.

10 A Bizottság szerint a GIS‑projektek európai gyártók közötti felosztását egy ugyancsak Bécsben 1988. április 15‑én aláírt, „E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” című megállapodás (a továbbiakban: EQ‑megállapodás) szabályozta. A Bizottság megjegyezte, hogy a GIS‑projektek elosztására Európában ugyanazok a szabályok és eljárások vonatkoztak, mint a többi országban. Konkrétan az Európában létező GIS‑projekteket ugyanúgy be kellett jelenteni, nyilvántartásba kellett venni, el kellett osztani, azokban meg kellett állapodni, vagy azokra minimál árszintet kellett kijelölni.

11 A Bizottság a megtámadott határozatban megállapított tények és jogi értékelés alapján megállapította, hogy az érintett vállalkozások megsértették az EK 81. cikket és az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás (a továbbiakban: EGT‑Megállapodás) 53. cikkét, és bírságokat szabott ki velük szemben, melyek összegét a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: bírságkiszabási iránymutatás), valamint az engedékenységi közleményben foglalt módszernek megfelelően számította ki.

12 A megtámadott határozat 1. cikkében a Bizottság megállapította, hogy a felperes az 1988. április 15. és 2004. május 11. közötti időszakban vett részt a jogsértésben.

13 A megtámadott határozat 1. cikkében megállapított jogsértés tekintetében a Bizottság a felperessel szemben a megtámadott határozat 2. cikkében 118 575 000 euró összegű bírságot szabott ki, amelyből a TM‑T & D által elkövetett jogsértésnek megfelelő 4 650 000 euró megfizetéséért a Toshibával egyetemlegesen felelős.

Az eljárás és a felek kérelmei

14 A felperes a Törvényszék Hivatalához 2007. április 18‑án benyújtott keresetlevelével megindította a jelen keresetet. 2007. június 6‑án a felperes pervezető intézkedések meghozatalát kérte azzal kapcsolatban, hogy a Bizottság közölje a megtámadott határozat különböző címzettjeinek forgalmát.

15 Az ellenkérelmet 2007. augusztus 21‑én nyújtották be.

16 A Törvényszék Hivatalához 2007. november 29‑én benyújtott beadványában a felperes kérte, hogy kérelmeinek a Törvényszék eljárási szabályzatának 122. cikke alapján mulasztás címén adjanak helyt. 2007. november 5‑én nyújtotta be válaszát.

17 A Törvényszék második tanácsa 2008. január 29‑i határozatával elutasította a mulasztás címén történő határozathozatal iránti kérelmet.

18 Az írásbeli szakasz 2008. március 18‑án fejeződött be a viszonválasz benyújtásával.

19 Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (második tanács) 2009. szeptember 22‑én a szóbeli szakasz megnyitása mellett döntött. A Törvényszék az eljárási szabályzat 64. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében felhívta a Bizottságot bizonyos iratok benyújtására, és felhívta a feleket, hogy nyilatkozzanak ugyanezen iratok relevanciájáról az iratbetekintési jog megsértésére alapított érveket illetően. A Törvényszék továbbá írásban kérdéseket intézett a felekhez azzal, hogy azt a tárgyaláson válaszolják meg.

20 A Törvényszék felhívására válaszul a Bizottság 2009. október 26‑án benyújtotta a szóban forgó dokumentumokat. A felperes 2009. november 19‑én benyújtotta észrevételeit. 2009. december 2‑án a Bizottság kiegészítő dokumentumot nyújtott be, és 2009. december 3‑án válaszolt a felperes észrevételeire.

21 A Törvényszék a 2009. december 11‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait, valamint a Törvényszék írásbeli és szóbeli kérdéseire adott válaszaikat.

22 A felperes keresetében azt kéri, hogy a Törvényszék:

– elsődlegesen semmisítse meg a megtámadott határozatot a felperest és a TM T & D‑t érintő részében;

– másodlagosan semmisítse meg a megtámadott határozat 2. cikkének g) és h) pontját a felperest érintő részében;

– harmadlagosan módosítsa a határozat 2. cikkének őt érintő részét oly módon, hogy törölje vagy ennek hiányában csökkentse a vele szemben kiszabott bírság összegét,

– mindenesetre kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.

23 A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

– utasítsa el a keresetet mint megalapozatlant;

– kötelezze a felperest az eljárás költségeinek viselésére.

A jogkérdésről

24 Előzetesen, a felperes vitatja az ellenkérelem elfogadhatóságát, és azt állítja, hogy ez utóbbi következetlen, és nem felel meg a keresetlevélben megjelölt jogalapoknak.

25 E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az eljárási szabályzat 46. cikke 1. §‑ának b) pontja szerint az ellenkérelemnek tartalmaznia kell az alperes által hivatkozott ténybeli és jogi érveket.

26 Márpedig a jelen ügyben benyújtott ellenkérelem ennek a követelménynek megfelel, függetlenül attól a külön kérdéstől, hogy a Bizottság által előadott érvek relevánsak vagy megalapozottak‑e. E körülmények között a felperesnek az ellenkérelem állítólagos elfogadhatatlanságára vonatkozó érvét el kell utasítani.

27 Az ügy érdeme tekintetében a felperes tizenöt jogalapra hivatkozik. Az első arra vonatkozik, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy megsértette az EK 81. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét azzal, hogy olyan kartellben vett részt, amelynek célja vagy hatása az Európai Gazdasági Térségen (a továbbiakban: EGT) belül a verseny korlátozása volt. A második arra vonatkozik, hogy a Bizottság nem bizonyította olyan, az EK 81. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét megsértő megállapodás fennállását, amelyben részt vett. A harmadik arra vonatkozik, hogy a Bizottság tévesen hagyta figyelmen kívül azokat a tényezőket, amelyek az európai piactól való távolmaradásának és az arra való belépése lehetetlenségének magyarázatául szolgálnak. A negyedik arra vonatkozik, hogy a Bizottság a bizonyítási teher megfordításával megsértette a bizonyítással kapcsolatos szabályokat, és ezzel az ártatlanság vélelmét. Az ötödik arra vonatkozik, hogy a Bizottság megsértette az egyenlő bánásmód és az arányosság elvét azzal, hogy a bírságának kiindulási összegét a 2001‑es év forgalma alapján számította ki. A hatodik jogalap szerint a Bizottság a bírság kiindulási összegéhez a 2001‑es év forgalmának alapulvételére vonatkozó döntése vonatkozásában megsértette az indokolási kötelezettséget. A hetedik arra vonatkozik, hogy a Bizottság tévesen határozta meg a GIS‑ek világpiacát és a felperes részesedését az említett piacon, következésképen megsértette az egyenlő bánásmód és az arányosság elvét. A nyolcadik arra vonatkozik, hogy a Bizottság megsértette az indokolási kötelezettséget azon megállapítás tekintetében, amely szerint a világpiac 15–20%‑át ellenőrzi. A kilencedik jogalap szerint a Bizottság a világpiac értékének értékelésekor megsértette a gondos ügyintézés elvét. A tizedik arra vonatkozik, hogy a Bizottság megsértette az egyenlő bánásmód és az arányosság elvét a felperessel szemben alkalmazandó elrettentési tényező kiszámításakor. A tizenegyedik arra vonatkozik, hogy a Bizottság megsértette az arányosság elvét, amikor ugyanúgy számította ki a bírságának összegét, mint az európai gyártók bírságának összegét. A tizenkettedik jogalap értelmében a Bizottság a bírság kiszámításakor nem vette figyelembe a releváns gazdasági és technikai tényezőket. A tizenharmadik arra vonatkozik, hogy a Bizottság tévesen számította ki a kartell időtartamát. A tizennegyedik arra vonatkozik, hogy a Bizottság megsértette a védelemhez és tisztességes eljáráshoz való jogát azzal, hogy nem biztosított számára lehetőséget valamennyi terhelő és mentő bizonyíték megismerésére. A tizenötödik jogalap arra vonatkozik, hogy a Bizottság megsértette a védelemhez való jogát azzal, hogy nem közölte vele a közös megállapodásban foglalt kompenzáció elméletére vonatkozó következtetéseket.

28 A Bizottság vitatja a felperes által előterjesztett jogalapok megalapozottságát.

29 Először is meg kell jegyezni, hogy a felperes nem fejtette ki, hogy az általa előterjesztett különböző kérelmek alátámasztására a jogalapok közül melyekre hivatkozik. E tekintetben úgy kell tekinteni először is, hogy az első–negyedik, valamint a tizenharmadik–tizenötödik jogalapra a felperes az elsődleges kereseti kérelme alátámasztásaként hivatkozott. Ugyanis, amennyiben e jogalapok valamelyikének a Törvényszék helyt ad, meg kell semmisíteni legalábbis részben a megtámadott határozat 1. és 2. cikkét egyaránt, a felperest érintő részében. Ezt követően meg kell állapítani, hogy az ötödik–tizenkettedik jogalap a felperessel szemben kiszabott bírság megállapítására vonatkozik, következésképpen azokra utóbbi a megtámadott határozat 2. cikke g) és h) pontjának az őt érintő részében történő megsemmisítése iránti másodlagos kérelmének alátámasztásaként hivatkozik. Végül meg kell állapítani, hogy a felperes nem terjesztett elő semmilyen önálló jogalapot harmadlagos kérelmének alátámasztására.

1. A megtámadott határozatnak a felperest és a TM T & D‑t érintő részében történő megsemmisítésére irányuló elsődleges kérelemről

30 Mivel a megtámadott határozatnak a felperes védelemhez való jogának megsértése miatti megsemmisítése feleslegessé tenné az említett határozat érdemi vizsgálatát, először a tizennegyedik és tizenötödik jogalapot kell megvizsgálni. Másodszor együtt kell megvizsgálni az első, harmadik és negyedik jogalapot, amelyek mindegyike a közös megállapodás bizonyításával kapcsolatos. Harmadszor meg kell vizsgálni a második jogalapot, amely azzal a minősítéssel kapcsolatos, hogy az említett megállapodás sérti az EK 81. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét. Negyedszer meg kell vizsgálni a tizenharmadik jogalapot, amely az állítólagos kartell időtartamával kapcsolatos.

Az arra alapított tizennegyedik jogalapról, hogy a Bizottság megsértette a felperes védelemhez és tisztességes eljáráshoz való jogát, mivel nem biztosított számára lehetőséget a terhelő és mentő bizonyítékok megismerésére

A felek érvei

31 A felperes úgy véli, hogy nem volt lehetősége bizonyos, a Bizottság aktájában található terhelő és mentő bizonyítékok megismerésére, ami megsértette a védelemhez való jog elvét és a tisztességes eljáráshoz való jogot.

32 Ami a terhelő bizonyítékokat illeti, a felperes azt állítja, hogy a megtámadott határozat olyan bizonyítékokra hivatkozik, amelyekről nem volt tudomása, és amelyekkel kapcsolatban ebből következően nem tudott nyilatkozni. A felperes egyrészt előadja, hogy nem tekinthetett be a Fuji által 2006. november 21‑én benyújtott iratokba, amelyekből kitűnik, hogy a GQ‑megállapodás nem működhetett volna a közös megállapodás nélkül.

33 A felperes másrészt azt állítja, hogy nem közölték vele azokat a 2006 novemberében benyújtott iratokat sem, amelyekből kitűnik, hogy az Alstom és az Areva nem vitatta a közös megállapodás fennállását.

34 Ami a mentő bizonyítékokat illeti, a felperes először előadja, hogy 2008. november 8‑án benyújtott a Bizottságnak több más vállalat által tett mentő tanúvallomásokat, amelyeket ugyanakkor a többi féllel nem közöltek.

35 Másodszor, nem közölték vele a Hitachinak a kifogásközlésre adott kiegészítő válaszát, amelyben a Hitachi tiltakozott az eredeti válaszban található, az értesítési és beszámítási mechanizmusra vonatkozó nyilatkozatok Bizottság általi értelmezése ellen.

36 Harmadszor, a felperes felrója, hogy nem volt lehetősége megismerni a Siemenstől, a VA TECH Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG‑gel (a továbbiakban : VA TECH) azonos csoportba tartozó vállalkozástól, a Hitachitól és a Toshibától származó, a közös megállapodás fennállását megkérdőjelező, és az EGT‑ben a GIS‑projektek piacára történő belépés akadályainak fennállását hangsúlyozó bizonyítékokat, különösen a Hitachi és a Toshiba által benyújtott nyilatkozatokat és gazdasági vagy technikai jelentéseket, a Siemens és a Hitachi alkalmazottainak tanúvallomásait, valamint a VA TECH kifogásközlésre adott válaszát. Azt állítja továbbá, hogy azzal, hogy a megtámadott határozat (130) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a VA TECH nem vitatta kifejezetten a közös megállapodás fennállását, a Bizottság elferdítette a VA TECH álláspontját.

37 Negyedszer, a felperes előadja, hogy nem volt lehetősége megismerni az S. által az Alstom nevében tett nyilatkozatokat, amelyek a kartell 1999‑ben történt megszűnésére vonatkoztak.

38 A Bizottság vitatja a felperes érveinek megalapozottságát.

A Törvényszék álláspontja

39 A védelemhez való jog tiszteletben tartása megköveteli, hogy az érintett személynek a közigazgatási eljárásban alkalmat biztosítsanak arra, hogy érdemi észrevételeket terjesszen elő a Bizottság által felhozott tények és körülmények fennállásával és jelentőségével, valamint azon iratokkal kapcsolatban, amelyekre a Bizottság a Szerződés állítólagos megsértését alapítja (a Bíróság C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑123. o.] 66. pontja).

40 A védelemhez való jog tiszteletben tartásának elvéből következő iratbetekintési jog magában foglalja, hogy Bizottság lehetőséget biztosít az érintett vállalkozás számára a vizsgálat iratai között található valamennyi olyan dokumentum vizsgálatára, amely releváns lehet a védelme szempontjából. Ezek magukban foglalják mind a terhelő, mind a mentő okiratokat, kivéve más vállalkozások üzleti titkait, a Bizottság belső iratait és egyéb bizalmas információkat (a fenti 39. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 68. pontja).

41 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az érintett vállalkozás csak a közigazgatási kontradiktórius szakasz elején – a kifogásközlés révén – szerez tudomást mindazokról a lényeges bizonyítékokról, amelyekre a Bizottság az eljárás e szakaszában támaszkodik, és hogy e vállalkozásnak jogában áll az ügy irataiba betekinteni a védelemhez való joga hatékony gyakorlásának biztosítása érdekében. Következésképpen a kartellben részt vevő többi vállalkozás kifogásközlésre adott válasza főszabály szerint nem szerepel a vizsgálati akta azon iratai között, amelyekbe betekinthetnek a felek (a Törvényszék T‑161/05. sz., Hoechst kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., II‑3555. o.] 163. pontja).

42 Mindazonáltal, ha a Bizottság az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazására vonatkozó eljárásban a jogsértés megállapítása érdekében a kifogásközlésre adott válasz valamely szakaszára vagy az e válaszhoz mellékelt dokumentumra kíván támaszkodni, az ezen eljárásban érintett többi vállalkozásnak is lehetőséget kell biztosítani, hogy az ezen bizonyítékkal kapcsolatos álláspontjukat kifejthessék. E körülmények között a kifogásközlésre adott válasz kérdéses szakasza, illetve az e válaszhoz mellékelt dokumentum ugyanis a jogsértésben részt vevő különböző vállalkozásokat terhelő bizonyítéknak minősül (lásd a fenti 41. pontban hivatkozott Hoechst kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 164. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). A fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat analógia útján alkalmazandó az EGT‑Megállapodás 53. cikkének (1) bekezdésére.

43 Analógia útján, ha a kifogásközlésre adott válasz valamely szakasza vagy az ezen válaszhoz mellékelt dokumentum jelentőséggel bírhat valamely vállalkozás védelme szempontjából, mivel lehetővé teszi számára, hogy olyan bizonyítékokra hivatkozzon, amelyek ellentmondanak a Bizottság által e szakaszban levont következtetéseknek, akkor az mentő bizonyítékot képez. Ebben az esetben az érintett vállalkozás számára lehetőséget kell biztosítani a szóban forgó szakasz vagy dokumentum vizsgálatára és az azzal kapcsolatos álláspontjának a kifejtésére.

44 Ugyanakkor a puszta tény, hogy más vállalkozások ugyanazokra az érvekre hivatkoztak, mint az érintett vállalkozás, és hogy adott esetben több forrást használtak fel a védekezésükhöz, nem elegendő ezen érvek mentő bizonyítéknak minősítéséhez (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑43/02. sz., Jungbunzlauer kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3435. o.] 353. és 355. pontját).

45 Az e szabályokat tiszteletben nem tartó iratbetekintés következményeit illetően egy olyan dokumentum közlésének hiánya, amelyre a Bizottság egy vállalkozással szemben támaszkodott, csak akkor jelenti a védelemhez való jog megsértését, ha az érintett vállalkozás bizonyítja, hogy a Bizottság a határozatában eltérő eredményre jutott volna, ha a nem közölt dokumentumot nem vették volna terhelő bizonyítékként figyelembe (a fenti 39. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 71. és 73. pontja).

46 Ha a Bizottság nem közöl mentő dokumentumot, az érintett vállalkozásnak csak azt kell bizonyítania, hogy e dokumentum hozzáférhetővé tételének megtagadása a hátrányára befolyásolhatta az eljárás lefolyását és a Bizottság határozatának tartalmát. Elegendő, ha a vállalkozás bebizonyítja, hogy az említett mentő dokumentumot fel tudta volna használni a védekezéséhez abban az értelemben, hogy amennyiben a közigazgatási eljárás során ebbe betekinthetett volna, olyan tényezőkre tudott volna hivatkozni, amelyek nem egyeztek a Bizottság által e szakaszban levont következtetésekkel, tehát bármilyen módon befolyásolhatta volna a Bizottság által a határozatban elfogadott értékelést, legalábbis az e vállalkozásnak felrótt magatartás súlyát és időtartamát, és ebből következően a bírság szintjét illetően (a fenti 39. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 74. és 75. pontja).

47 Annak lehetősége, hogy egy hozzáférhetővé nem tett dokumentum befolyásolhatta volna az eljárás kimenetelét és a Bizottság határozatának tartalmát, csak bizonyos bizonyítékok előzetes vizsgálata után állapítható meg, amennyiben kitűnik, hogy a hozzáférhetővé nem tett dokumentumok jelentősége – e bizonyítékok tekintetében – nem lett volna figyelmen kívül hagyható (a fenti 39. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 76. pontja).

48 A jelen ügyben a terhelő bizonyítékok tekintetében a Bizottság elismeri, hogy nem támaszkodhatott a Fuji felperessel nem közölt észrevételeire az ez utóbbinak a megtámadott határozatban felrótt kifogások alátámasztása érdekében, azonban vitatja, hogy ezen észrevételekre mint terhelő bizonyítékokra ténylegesen hivatkozott volna. Mindazonáltal meg kell jegyezni, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (125) és (255) preambulumbekezdésében a Fuji kiegészítő észrevételeire hivatkozik – különösen a 2006. november 21‑én előterjesztett észrevételekre – a közös megállapodás fennállásának alátámasztása végett.

49 Másfelől a Bizottság úgy érvel, hogy nem az Alstom és az Areva állítólagosan semleges álláspontjára támaszkodott, amikor a közös megállapodás fennállására következtetett, hanem pusztán ezen álláspont megállapítására szorítkozott. Noha ezen értelmezést megerősíti a megtámadott határozat (125) preambulumbekezdésének szövege, mely az Alstom, az Areva és a VA TECH álláspontjának semmilyen igazoló erőt nem tulajdonít, ellentétben a Fuji közös megállapodás fennállását megerősítő nyilatkozataival, ezen értelmezést megkérdőjelezi az említett határozat (255) preambulumbekezdése, amelyben a Bizottság a közös megállapodás fennállásának egyes európai gyártók általi hallgatólagos elismerésére hivatkozik.

50 Mindenesetre az Alstom és az Areva semleges álláspontja nem értelmezhető a közös megállapodás fennállásának bizonyítékaként. Tekintettel ugyanis az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárás keretében a Bizottságra nehezedő bizonyítási teherre, azzal, hogy egy vállalkozás nem vitat egy tényt, a szóban forgó tény nem nyer bizonyítást. Következésképpen, a védelemhez való jog tiszteletben tartásának kérdésétől függetlenül, a Bizottság nem hivatkozhatott terhelő bizonyítékként az Alstom és az Areva álláspontjára.

51 E körülmények között a felperesnek a terhelő bizonyítékokra vonatkozó érvei eredményessége a közös megállapodás fennállásának bizonyításával kapcsolatos első jogalap vizsgálatának eredményétől függ. Amennyiben ugyanis megállapításra kerül, hogy az említett megállapodás fennállása még a Fuji szóban forgó észrevételeinek, valamint az Alstom és az Areva állítólagosan semleges álláspontjának mint terhelő bizonyítéknak a kizárásával is jogilag megkövetelt módon bizonyítást nyert, el kell utasítani a jelen részt. Amennyiben viszont megállapításra kerül, hogy az említett bizonyítékok a megtámadott határozatban a közös megállapodás fennállását illetően tett megállapítások nélkülözhetetlen alátámasztó elemei, akkor helyt kell adni a felperes érvének, és ezért meg kell semmisíteni a megtámadott határozatot a felperest érintő részében.

52 A mentő bizonyítékok tekintetében először is el kell utasítani a felperes arra alapított érvét, hogy egyes általa benyújtott bizonyítékokat nem közöltek a kifogásközlés többi címzettjével. Ugyanis még ha feltételezzük is, hogy ezeket a bizonyítékokat nem közölték a többi címzettel, ez legfeljebb az említett címzettek védekezését érinthetné, a felperesét nem.

53 Végül a Törvényszék azt kérte a Bizottságtól, hogy nyújtsa be azon iratokat, amelyeket a felperes minimális pontossággal megjelölt.

54 Márpedig először meg kell jegyezni, hogy a felperes állításával ellentétben a Hitachi által a kifogásközlésre adott kiegészítő válasz nem kérdőjelezi meg az ez utóbbi értesítési és beszámítási mechanizmusra vonatkozó nyilatkozatainak ténybeli tartalmát. Az említett kiegészítő válaszban a Hitachi az említett nyilatkozatok Bizottság általi értelmezésének vitatására szorítkozott, különösen az említett nyilatkozatoknak a közös megállapodás, valamint az ez utóbbit és a GQ‑megállapodást magában foglaló egységes jogsértés fennállásának bizonyítékakénti jelentőségét illetően. Márpedig ugyanezt az érvelést a Hitachi már előterjesztette a kifogásközlésre adott első válaszának kivonatában, amelyet a Bizottság közölt a felperessel. Ennek következtében a Hitachi által a kifogásközlésre adott kiegészítő válasz nem tekinthető olyan mentő bizonyítéknak, amelynek a közlése befolyásolhatta volna az eljárás kimenetelét és a megtámadott határozat tartalmát.

55 Másodszor, amint azt a felperes is állítja, a VA TECH a kifogásközlésre adott válaszában kifejezetten vitatta a közös megállapodás fennállását. Ugyanakkor, még ha ezt a körülményt figyelembe is kell venni a közös megállapodás fennállásának bizonyításával kapcsolatos első jogalap vizsgálatánál, az önmagában nem bizonyítja a felperes védelemhez való jogának megsértését, tekintettel arra, hogy utóbbi nem fejti ki, hogy a VA TECH álláspontjának téves értelmezése mennyiben tette nehezebbé védelmének ellátását.

56 Végül mind a VA TECH, mind pedig a Hitachi, a Toshiba és a Siemens is vitatta nyilatkozataiban a közös megállapodás fennállását, és utalt az európai piacra történő belépés akadályaira. Egyébiránt a Hitachi és a Toshiba az ez utóbbi kérdéssel kapcsolatos álláspontjuk alátámasztása céljából szakértői jelentéseket is benyújtott.

57 Márpedig a közigazgatási eljárás során a felperes maga is vitatta a közös megállapodás fennállását és az azzal kapcsolatos megbeszéléseket, hivatkozott az európai piacra történő belépés „jelentős” akadályaira, és szakértői jelentéseket nyújtott be ez utóbbi kérdéssel kapcsolatban, amelyek hasonlók a Hitachi és a Toshiba jelentéseihez. E körülmények között a kifogásközlés más címzettjei által benyújtott nyilatkozatok és jelentések nem tekinthetők mentő bizonyítéknak.

58 A Hitachi és a Siemens alkalmazottainak tanúvallomásával kapcsolatban előbbiek kijelentették, hogy a GQ‑megállapodás nem vonatkozott az európai GIS‑projektekre, vitatták a közös megállapodás és az azzal kapcsolatos megbeszélések létét, és megemlítették az EGT‑piacra történő belépés „jelentős” akadályainak fennállását. Egyébiránt a Hitachi tanúi részletesen beszámoltak az Alstom egy, az európai és japán gyártók közötti megállapodásra irányuló javaslatáról, amelyet 2002 júliusában terjesztett elő, valamint arról, hogy a Hitachi elutasította ezt a javaslatot.

59 E tekintetben egyrészt meg kell jegyezni, hogy egy társaság alkalmazottainak a társaság ellenőrzése alatt készített és az utóbbi által a Bizottság előtt folyamatban lévő közigazgatási eljárás keretében a védelme érdekében előterjesztett írásbeli tanúvallomásai főszabály szerint nem minősíthetők ugyanezen társaság nyilatkozataitól eltérő és független elemeknek. Általában ugyanis egy társaságnak a Bizottság által neki felrótt tények valóságtartamára vonatkozó álláspontja elsősorban az alkalmazottai és vezetői ismeretein és véleményén alapul.

60 Másrészt, amint a fenti 57. pontból kitűnik, a közigazgatási eljárás során a felperes maga is vitatta a közös megállapodás és az azzal kapcsolatos megbeszélések létét, és az európai piacra való belépés „jelentős” korlátainak fennállására hivatkozott. Hivatkozott arra is, hogy a GQ‑megállapodás nem vonatkozott az EGT területére. Következésképpen az, hogy más vállalkozások is hivatkoztak ezekre az érvekre, nem tekinthető mentő bizonyítéknak.

61 Hasonlóképpen, a kifogásközlés tartalmazta az Alstom által 2002 júliusában benyújtott javaslat részleteit. Ennélfogva ez a bizonyíték nem képez mentő bizonyítékot.

62 Harmadszor azt követően, hogy lehetőséget biztosítottak számára S. nyilatkozatainak megismerésére, a felperes azokban nem jelölt meg egyetlen olyan tényezőt sem, amely védelméhez hasznos lett volna. Ebből következően alátámasztottság hiányában el kell utasítani azt az általános állítást, hogy az említett nyilatkozatok mentő bizonyítékot jelentenek.

63 A fentiek összességére tekintettel el kell utasítani a felperesnek a mentő bizonyítékokhoz való hozzáférésre vonatkozó érveit. Ugyanakkor, ahogy az a fenti 51. pontból kitűnik, a jelen jogalap eredményessége az első jogalap vizsgálatának eredményétől függ.

Az arra alapított tizenötödik jogalapról, hogy a Bizottság megsértette a felperes védelemhez való jogát azzal, hogy nem közölte vele a közös megállapodásban foglalt kompenzáció elméletével kapcsolatos következtetéseit

A felek érvei

64 A felperes előadja, hogy a Bizottság nem jelezte a kifogásközlésben, hogy az európai gyártók által a közös megállapodás keretében az értesítési és beszámítási mechanizmusnak köszönhetően a japán gyártók számára biztosított kompenzáció az említett megállapodás fennállásának bizonyítékát jelenti. Álláspontja szerint ezt az elméletet első alkalommal a megtámadott határozatban említik. A Bizottság így megsértette azt a kötelezettségét, hogy az érdekelt felek számára lehetőséget biztosítson azon tényezőkkel kapcsolatos véleményük kifejtésére, amelyekre támaszkodott.

65 A Bizottság vitatja a felperes érveinek megalapozottságát.

A Törvényszék álláspontja

66 Az ítélkezési gyakorlat szerint a kifogásközlésnek világosan fel kell tüntetnie mindazokat a lényeges bizonyítékokat, amelyekre a Bizottság az eljárás e szakaszában támaszkodik. Mindezt azonban elegendő összefoglaló jelleggel megjelölni, és a határozatnak nem kell szükségszerűen a kifogásközlés leképezésének lennie, mivel ez olyan előkészítő iratnak minősül, amelynek ténybeli és jogi megállapításai tisztán ideiglenes jellegűek (a fenti 39. pontban hivatkozott Aalborg és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 67. pontja). Így, bár a Bizottság nem állapíthat meg az érdekeltek terhére a kifogásközlésben foglaltaktól eltérő jogsértéseket, és csak olyan tényeket állapíthat meg, amelyekkel kapcsolatban az érdekeltek lehetőséget kaptak álláspontjuk kifejtésére, figyelembe kell vennie a közigazgatási eljárásból származó bizonyítékokat vagy annak érdekében, hogy ejtse a megalapozatlannak bizonyult kifogásokat, vagy pedig, hogy módosítsa és kiegészítse az általa fenntartani kívánt kifogások alátámasztására szolgáló ténybeli és jogi érvelést (lásd ebben az értelemben a Bíróság 41/69. sz., Chiemfarma kontra Bizottság ügyben 1970. július 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1970., 661. o.] 92–94. pontját).

67 A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a kifogásközlésben a Bizottság nem jelezte kifejezetten, hogy az értesítési és beszámítási mechanizmus az európai gyártók által a japán gyártók számára juttatott kompenzációt jelent, amelyet azok hiteles potenciális versenytársként a közös megállapodás betartásáért kaptak.

68 Ugyanakkor a kifogásközlés egyrészt leírja azokat a ténybeli körülményeket, amelyeken ez az elmélet alapul. A közös megállapodás és az értesítési és beszámítási mechanizmus leírását ugyanis összefoglaló jelleggel tartalmazza a kifogásközlés 100., 106. és 110. pontja, és azt ez az irat a továbbiakban részletesen leírja. Hasonlóképpen, a kifogásközlés 120. pontjából kitűnik, hogy a Bizottság szerint az EGT‑n belül a GIS‑projektek tekintetében a japán gyártók hiteles potenciális versenytársak voltak.

69 Másrészt a kifogásközlésre adott válaszának 59. pontjában a felperes megállapította, hogy a Bizottság az értesítési és beszámítási mechanizmusra hivatkozott a közös megállapodás fennállásának bizonyítékaként. Meg kell tehát állapítani, hogy a felperes a kifogásközlés alapján megértette, hogy a Bizottság az állítólagos jogsértés bizonyításával összefüggésben milyen jelentőséget tulajdonít az értesítési és beszámítási mechanizmusnak. Hasonlóképpen, a kifogásközlésre adott válaszának 59–64. pontjában a felperes részletesen kifejtette véleményét az említett mechanizmus bizonyításáról és annak az állítólagos közös megállapodással kapcsolatos relevanciájáról.

70 Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a kifogásközlés tartalma lehetővé tette a felperes számára, hogy nyilatkozzon azon tényekkel kapcsolatosan, amelyekre a Bizottság a kifogásközlésben és a megtámadott határozatban előadott kifogását alapította.

71 Következésképpen a tizenötödik jogalapot el kell utasítani.

Az arra alapított első, harmadik és negyedik jogalapról, hogy a Bizottság nem bizonyította a felperesnek az állítólagos kartellben való részvételét, hogy tévesen hagyta figyelmen kívül azokat a tényezőket, amelyek a felperes európai piactól való távolmaradásának és az arra való belépése lehetetlenségének magyarázatául szolgálnak, valamint hogy a bizonyítási teher megfordításával megsértette a bizonyítással kapcsolatos szabályokat és ezzel az ártatlanság vélelmét

72 Az ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság kötelezettsége bizonyítani az általa megállapított jogsértést, és olyan bizonyítékokat előterjeszteni, amelyek jogilag megkövetelt módon alátámasztják a jogsértést megvalósító körülmények fennállását (lásd a Törvényszék T‑44/02. OP., T‑54/02. OP., T‑56/02. OP., T‑60/02. OP. és T‑61/02. OP. sz., Dresdner Bank és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3567. o.] 59. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

73 Ebben az összefüggésben a bíróságban felmerülő bármely kételynek annak a vállalkozásnak a javát kell szolgálnia, amely a jogsértést megállapító határozat címzettje. A bíróság tehát nem állapíthatja meg, hogy a Bizottság jogilag megkövetelt módon bizonyította a kérdéses jogsértés fennállását, amennyiben – különösen egy bírságot kiszabó határozat megsemmisítése iránti kereset elbírálása keretében – még bármely kételye áll fenn e kérdéssel kapcsolatosan (a fenti 72. pontban hivatkozott Dresdner Bank és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 60. pontja).

74 Ez utóbbi esetben ugyanis tekintettel kell lenni az ártatlanság vélelmének elvére, amely különösen az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt egyezmény 6. cikkének (2) bekezdéséből következik, és amely a közösségi jog általános elvei közé tartozó alapvető jogok részét képezi. Tekintettel a kérdéses jogsértések jellegére, valamint a hozzájuk kapcsolódó szankciók természetére és súlyára, az ártatlanság vélelmének elve irányadó többek között a vállalkozásokra alkalmazandó versenyszabályok megsértésével kapcsolatos olyan eljárásokra, amelyek bírság vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezethetnek (lásd ebben az értelemben a fenti 72. pontban hivatkozott Dresdner Bank és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 61. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

75 Így a Bizottságnak pontos és egybehangzó bizonyítékokra kell hivatkoznia annak bizonyítására, hogy a jogsértés megtörtént. Ugyanakkor fontos hangsúlyozni, hogy nem szükséges a Bizottság által előterjesztett minden egyes bizonyítéknak a jogsértés összes elemét tekintve eleget tennie e feltételeknek. Elegendő, ha az intézmény által hivatkozott bizonyítékok csoportja összességében értékelve megfelel e követelménynek (lásd a fenti 72. pontban hivatkozott Dresdner Bank és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 62. és 63. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

76 Ezenkívül a versenyellenes megállapodások tilalmának közismert jellegére figyelemmel a Bizottságtól nem várható el, hogy olyan okirati bizonyítékokat nyújtson, amelyek kifejezetten bizonyítják az érintett szereplők kapcsolatfelvételét. A Bizottság rendelkezésére álló töredékes és szórványos elemek mindenesetre kiegészíthetők a releváns körülmények rekonstruálására alkalmas következtetésekkel. A versenyellenes magatartás vagy megállapodás létezésére tehát bizonyos egybeesésekből és ténykörülményekből lehet következtetni, amelyek együtt figyelembe véve, más összefüggő magyarázat hiányában a versenyszabályok megsértésének bizonyítékául szolgálhatnak (lásd a fenti 72. pontban hivatkozott Dresdner Bank és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 64. és 65. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

77 A felperes e tekintetben előadja, hogy már nem indokolt az olyan enyhébb szabályokat alkalmazni a bizonyítékok kapcsán, amelyeket azok a nehézségek tesznek szükségessé, amelyekkel a Bizottság szembesül, amikor megpróbál egy jogsértést bizonyítani. Álláspontja szerint először is a kartellügyekben kiszabott bírságok az elmúlt években folyamatosan nőttek, ami hatással kell, hogy legyen a Bizottság határozatai felülvizsgálatának intenzitására is. Másodszor, tekintettel az engedékenységi közlemény létére és a felek ennek keretében történő együttműködésére, már nincs helye annak, hogy a Bizottság mozgásteret kapjon a bizonyítékok értékelése tekintetében. Harmadszor, a jelen ügyben a Bizottság az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértésének megállapítása érdekében olyan dokumentumra hivatkozik, amely egy, az Európai Unión kívüli kartellnek, tudniillik a GQ‑megállapodásnak a fennállását bizonyítja.

78 Ugyanakkor a felperes ezen érvei nem fogadhatók el. Ugyanis, először is a bírságok összegének emelkedése ugyan valóban jelenthet súlyosabb következményeket azon felek tekintetében, amelyekkel szemben ezeket a bírságokat kiszabják. Ugyanakkor, ha a Bizottság ez irányú kezdeményezése általánosan ismert, ennek következményeképpen, ha a vállalkozások felelősek egy jogsértésért, még jobban ügyelnek arra, hogy a lehető legkevesebb feltárható bizonyíték keletkezzen, amely megnehezíti a Bizottság feladatát. Másodszor, ahhoz, hogy azokra a Bizottság érvényesen hivatkozhasson a jogsértés bizonyítékaiként, az érintett vállalkozásoktól az engedékenységi program keretében beszerzett bizonyítékoknak mindenképpen meg kell felelniük az alkalmazandó, az ítélkezési gyakorlatban kialakított szempontoknak. Így az engedékenységi program léte önmagában nem egyszerűsíti szükségképpen a Bizottság szerepét. Harmadszor, az a tény, hogy a GQ‑megállapodás nem érintette az Európai Unió területét, releváns tény e bizonyíték bizonyító ereje értékelésével összefüggésben. Ellenben az jellegénél fogva nem befolyásolja a Bizottság által előadott többi bizonyíték értékelését.

79 Egyébiránt, amennyiben a Bizottság kizárólag az érintett vállalkozások piaci magatartására támaszkodik a jogsértés fennállásának megállapításakor, elegendő, ha ez utóbbiak bizonyítják olyan körülmények fennállását, amelyek más megvilágításba helyezik a Bizottság által a közösségi versenyszabályok megsértésének megállapítása érdekében leírt tényeket, és a bizottsági érvelést helyettesítő hihető magyarázatát adják azoknak (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑67/00., T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz., JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2501. o.] 186. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

80 A felperes állításával ellentétben e szabály nem alkalmazható minden olyan esetben, ahol a jogsértés kizárólag nem okirati bizonyítékok alapján nyert megállapítást.

81 Az EK 81. cikk megsértésének megállapítása érdekében felhozható bizonyítékokat illetően ugyanis a közösségi jogban érvényesülő elv a bizonyítékok szabad mérlegelésének elve (a Törvényszék T‑50/00. sz., Dalmine kontra Bizottság ügyben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2395. o.] 72. pontja). A fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat analógia útján az EGT‑Megállapodás 53. cikkére is alkalmazható.

82 Következésképpen az okirati bizonyítékok hiánya relevánsnak bizonyulhat a Bizottság által hivatkozott ténykörülmények összességének átfogó értékelésekor, önmagában azonban nem eredményezi azt, hogy az érintett vállalkozás megkérdőjelezhetné a Bizottság állításait a tények eltérő magyarázatával. Ez csupán abban az esetben lehetséges, ha a Bizottság által előterjesztett bizonyítékok alapján nem állapítható meg egyértelműen a jogsértés fennállása további értelmezés szükségessége nélkül (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑36/05. sz., Coats Holdings és Coats kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑110. o.] 74. pontját).

83 Ezenkívül a közösségi jog egyetlen rendelkezése vagy általános elve sem tiltja, hogy a Bizottság valamely vállalkozással szemben más, a kartellben való részvétellel vádolt vállalkozások nyilatkozataira támaszkodjon. Ha ez nem így lenne, az EK 81. cikkel ellentétes magatartás bizonyításának Bizottságra nehezedő terhe tarthatatlan lenne, és összeegyeztethetetlen az e rendelkezések megfelelő alkalmazásának felügyeletére vonatkozó feladatával (a fenti 79. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 192. pontja). A hivatkozott ítélkezési gyakorlat analógia útján az EGT‑Megállapodás 53. cikkére is alkalmazható.

84 Ugyanakkor valamely, kartellben való részvétellel vádolt vállalkozás vallomása, amelynek pontosságát több más érintett vállalkozás vitatja, nem tekinthető az utóbbiak által elkövetett jogsértés megfelelő bizonyítékának, ha más bizonyíték azt nem támasztja alá, jóllehet a megerősítés elvárt mértéke a szóban forgó nyilatkozatok megbízhatósága okán alacsonyabb lehet (a fenti 79. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 219. és 220. pontja).

85 A különböző bizonyítékok bizonyító erejét illetően az egyetlen fontos tényező, amelyet meg kell vizsgálni, a benyújtott bizonyítékok hitelessége (a fenti 81. pontban hivatkozott Dalmine kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 72. pontja).

86 A bizonyítás általános szabályai szerint valamely dokumentum hitelessége és ennélfogva bizonyító ereje az eredetétől, készítésének körülményeitől, címzettjétől és tartalmától függ (a Törvényszék T‑25/95., T‑26/95., T‑30/95–T‑32/95., T‑34/95–T‑39/95., T‑42/95–T‑46/95., T‑48/95., T‑50/95–T‑65/95., T‑68/95–T‑71/95., T‑87/95., T‑88/95., T‑103/95. és T‑104/95. sz., Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2000. március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑491. o.] 1053. és 1838. pontja).

87 Ami a nyilatkozatokat illeti, egyébiránt különösen jelentős bizonyító erőt lehet azoknak tulajdonítani, amelyek először is megbízhatók, másodszor egy vállalkozás nevében tették őket, harmadszor olyan személytől származnak, akinek szakmai kötelessége e vállalkozás érdekei alapján eljárni, negyedszer a nyilatkozó érdekeit sérti, ötödször a körülmények közvetlen tanújától származnak, és hatodszor írásban, megfontoltan és jól átgondolva teszik őket (lásd ebben az értelemben a fenti 79. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 205–210. pontját).

88 Továbbá, bár általánosan elfogadott, hogy a jogsértő kartell fő résztvevői által önkéntesen szolgáltatott bizonyítékok bizonyos fenntartással kezelendők – tekintettel annak a felperes által hivatkozott lehetőségére, hogy e résztvevők hajlamosak a lehető legtöbb terhelő bizonyítékot szolgáltatni versenytársaik tevékenységét illetően –, az a tény, hogy valaki a bírság alóli mentesítés vagy a bírság csökkentése érdekében el kívánja érni az engedékenységi közlemény alkalmazását, nem jelent szükségszerűen indítékot arra, hogy a kifogásolt kartell többi tagjának részvételére vonatkozóan elferdített bizonyítékokat terjesszen elő. A Bizottság félrevezetésére irányuló szándék ugyanis megkérdőjelezhetné a kérelmező együttműködésének őszinteségét és teljességét, következésképpen veszélyeztethetné az engedékenységi közlemény kedvezményében teljes mértékben való részesülés lehetőségét (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑120/04. sz., Peróxidos Orgánicos kontra Bizottság ügyben 2006. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑4441. o.] 70. pontját).

89 Meg kell továbbá jegyezni e tekintetben, hogy az elferdített bizonyítékok közlésének lehetséges következményei annál is inkább súlyosak, mivel – amint a fenti 84. pontból is kitűnik – a vállalkozás vitatott nyilatkozatát bizonyítékokkal kell alátámasztani. E körülmény ugyanis növeli annak esélyét, hogy a Bizottság és a többi érintett vállalkozás azonosítsa a pontatlan nyilatkozatokat.

90 E szabályoknak a jelen esetre való alkalmazását illetően előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozat megállapításai szerint a közös megállapodás íratlan egyezség volt, amely magában foglalta először is a japán vállalkozások kötelezettségvállalását, miszerint nem lépnek be a GIS‑projektek EGT‑n belüli piacára, másodszor az európai vállalkozások kötelezettségvállalását, miszerint nem lépnek be a GIS‑projektek japán piacára, harmadszor az európai vállalkozások kötelezettségvállalását, miszerint értesítik a japán vállalkozásokat az anyaországokon kívüli európai országok GIS‑projektjeiről, és e projekteket a GQ‑megállapodásban meghatározott közös „európai” kvótába beszámítják. A Bizottság szerint az értesítési és beszámítási mechanizmus célja kompenzáció nyújtása volt – az európai vállalkozások által az EGT piacán lehetséges versenytársként érzékelt – a japán vállalkozások számára.

91 A közös megállapodás fenti 90. pontban felsorolt különböző összetevői közül a japán vállalkozásoknak az EGT‑piactól való távolmaradásra vonatkozó állítólagos kötelezettségvállalása a Bizottság által a felperesnek felrótt kifogás alapja. Következésképpen e kötelezettségvállalás létét kell jogilag megkövetelt módon bizonyítani. Ugyanakkor a közös megállapodás többi összetevője, amennyiben bizonyítást nyer, relevánsnak bizonyulhat mint közvetett bizonyíték, amelyből a japán vállalkozások ennek megfelelő kötelezettségvállalása fennállásának létére lehet következtetni.

92 A felperes az első jogalap keretében vitatja a közös megállapodás fennállását és abban való részvételét. Vitatja a Bizottság által a megtámadott határozatban felhozott különböző elemek bizonyító erejét, és más elemekre hivatkozik, amelyek szerinte azt sugallják, hogy az említett megállapodás nem létezett. A felperes ebből arra következtet, hogy a Bizottság a megtámadott határozat elfogadásával túllépte haráskörét. A harmadik jogalap keretében hozzáteszi, hogy e körülmények között a Bizottság köteles volt elfogadni a japán gyártóknak a GIS‑projektek EGT‑n belüli piacáról való távolmaradására vonatkozó, az e piacra való belépés jogi, technikai és kereskedelmi akadályaival kapcsolatos alternatív magyarázatot. A negyedik jogalapban a felperes előadja, hogy azzal, hogy a Bizottság nem bizonyította jogilag megfelelő módon a közös megállapodás fennállását, megfordította a bizonyítási terhet, és megsértette az ártatlanság vélelmének elvét.

93 A Bizottság előadja, hogy a közös megállapodás fennállását és különösen a japán vállalkozásoknak az EGT piacától való távolmaradásra vonatkozó kötelezettségvállalását jogilag megkövetelt módon bizonyítja számos bizonyíték, köztük okirati bizonyítékok, vállalkozások nyilatkozatai, tanúvallomások, valamint a kartell tényleges működésével kapcsolatos bizonyítékok. A Bizottság ezért úgy véli egyrészt, hogy a felperes által előadott alternatív magyarázat nem releváns, másrészt, hogy eleget tett a rá háruló bizonyítási tehernek, ebből következően pedig tiszteletben tartotta az ártatlanság vélelmének elvét.

94 Meg kell tehát vizsgálni a szóban forgó különböző elemek megbízhatóságát és tartalmát annak ellenőrzése végett, hogy a Bizottság által hivatkozott bizonyítékok együttesen szilárd meggyőződést alapoznak‑e meg a közös megállapodás fennállását illetően, amely meggyőződést nem vonhatják kétségbe a felperes által előterjesztett elemek.

95 A felperes azon alapuló kifogása, hogy a Bizottság túllépte hatáskörét, valamint a harmadik és negyedik jogalap azon az előfeltételezésen alapul, amely szerint a Bizottság nem bizonyította a közös megállapodás fennállását és a felperes abban való részvételét. Következésképpen, ha a felperesnek a jogsértés fennállásának bizonyításával és a felperes ebben való részvételével kapcsolatos érveit el kell utasítani, ez szükségszerűen azt jelenti, először, hogy a Bizottságnak van hatásköre a megállapított jogsértés szankcionálására, továbbá hogy a felperes által előadott alternatív magyarázat a fenti 79–82. pontban leírtakra tekintettel nem releváns, végül, hogy a Bizottság eleget tett a rá háruló bizonyítási tehernek, tehát tiszteletben tartotta az ártatlanság vélelmének elvét. Amennyiben viszont az nyer megállapítást, hogy a felperesnek az állítólagos jogsértésben való részvételét a megtámadott határozatban nem bizonyították, akkor e megállapítás önmagában igazolja a határozat megsemmisítését a felperest érintő részében.

Az ABB által benyújtott bizonyítékokról

– A felek érvei

96 A felperes állítja, hogy M.‑nek az ABB nevében tett tanúvallomása nem megbízható, és annak alapján nem lehet a közös megállapodás fennállására következtetni.

97 Először, a feltételes mentesség kedvezményezettjeként az ABB arra volt ösztönözve, hogy terhelő bizonyítékokat szolgáltasson. Ezenkívül M.‑nek tudomása volt arról a tényről, hogy az ABB‑nek az áll érdekében, hogy ne vitassa a közös megállapodás elméletét. Ellenben azzal is tisztában volt, hogy nem fenyegeti polgári eljárás a nyilatkozatai miatt, és biztos volt abban, hogy tanúvallomása nem képezi majd kontradiktórius meghallgatás tárgyát. Hasonlóképpen az is egyértelmű volt, hogy M. nyilatkozatai nem fognak további káros következménnyel járni az ABB‑re nézve, mivel ennek a vállalkozásnak a felelősségét más bizonyítékok alapján már megállapították.

98 Az ABB arra irányuló szándéka, hogy terhelő bizonyítékokat nyújtson be, M. meghallgatása során az ABB képviselőjének beavatkozásaiban is megmutatkozott, aki azért lépett közbe, hogy kijavítsa és pontosítsa Mayr nyilatkozatait, sőt, egy adott pillanatban maga válaszolt a Bizottság által feltett kérdésekre.

99 Másodszor, M. tanúvallomását több mint 18 hónappal az ABB mentesség iránti kérelmét követően nyújtották be.

100 Harmadszor, M. tanúvallomása sokkal inkább az ABB egy korábbi alkalmazottjának egyszerű tanúvallomása, mint az utóbbi javára tett nyilatkozat. A felperes szerint az érintett meghallgatás időpontjában e tanú már nyugdíjas volt, és nem volt köteles az ABB érdekében cselekedni.

101 Negyedszer, M. szóban tett tanúvallomása nem alapos átgondolás eredménye volt. Hasonlóképpen, mivel M. a közigazgatási eljárás során több nyilatkozatot is tett, a benyújtott bizonyítékokat úgy kell tekinteni, mint egymást követő, folyamatosan megváltoztatott nyilatkozatokat, nem pedig úgy, mint egyetlen átgondoltan tett felülvizsgált tanúvallomást. Egyebekben az a tény, hogy az említett tanú korábbi tanúvallomásait nem közölték a felperessel, arra enged következtetni, hogy azok nem tartalmaztak bizonyítékot a közös megállapodásra, ami csökkenti e tanú későbbi nyilatkozatainak megbízhatóságát.

102 Ötödször, még ha M. közvetlen tanúja is lett volna az állítólagos kartell bizonyos vonatkozásainak, akkor sem vett részt egyetlen, a közös megállapodással kapcsolatos megbeszélésen sem, és különösen nem volt jelen annak megkötésekor, ami azt jelenti, hogy e kérdésben nem volt közvetlen tanú.

103 Hatodszor, M. tanúvallomása homályos, ami a közös megállapodás létrejöttét, tartalmát és végrehajtását illeti, és nem említ semmilyen találkozót vagy megbeszélést sem. A felperes szerint M. nyilatkozatai az említett megállapodással kapcsolatban sokkal inkább személyes érzelmeit tükrözik, mintsem egy megállapodással kapcsolatos tények teljes és összefüggő leírását.

104 Hetedszer, M. tanúvallomását nem támasztja alá semmilyen, egyidejű írott bizonyíték, annak azonban ellentmond mind a GQ‑megállapodás és az EQ‑megállapodás, mind pedig más tanúvallomások. Egyébiránt e tanú nyilatkozatai nem esnek egybe az ABB többi nyilatkozatával, és ellentmondásban vannak a kartell más résztvevői által benyújtott bizonyítékokkal.

105 A felperes azt állítja különösen, hogy az ABB 2004. március 11‑i bírságmentesség iránti kérelme nem tartalmazta a közös megállapodásnak a megtámadott határozatban foglaltak szerinti leírását, mivel az ABB nyilatkozatai nem utaltak arra, hogy kötelezettséget vállalt arra, hogy nem lép be az európai piacra. Hasonlóképpen, V.‑A., az ABB egy másik alkalmazottja azt nyilatkozta, hogy M. tájékoztatta arról, hogy Európa és Észak‑Amerika nem tartozik a kartell hatálya alá.

106 A Bizottság vitatja a felperes érveinek megalapozottságát.

– A Törvényszék álláspontja

107 Először, a fenti 88. és 89. pontból kitűnik, hogy a bírságmentességet kérő vállalkozás által előterjesztett bizonyítékokat nem kell automatikusan óvatosan kezelni. Ami konkrétan a tanúvallomásokat illeti, valóban lehetséges, hogy az ilyen vállalkozás alkalmazottai, akik e vállalkozás érdekében kötelesek eljárni, a lehető legtöbb terhelő bizonyítékot kívánják előterjeszteni, hiszen az eljárás folyamán tanúsított együttműködésük kedvezően befolyásolhatja szakmai jövőjüket. Ugyanakkor, ha ez a helyzet áll is fenn, a szóban forgó alkalmazottak tisztában vannak a pontatlan bizonyítékok előterjesztése lehetséges negatív következményeivel is, amelyeket a megerősítés követelménye még inkább érezhetővé tesz.

108 Emellett nem lehet úgy tekinteni, hogy az ABB által előterjesztett bizonyítékok nem lettek volna alkalmasak arra, hogy káros következményekkel járjanak számára. Mivel ugyanis az említett bizonyítékokat a kifogásközlés megküldése előtt nyújtották be, sem az ABB, sem alkalmazottai, illetve korábbi alkalmazottja nem ismerhették azon kifogások terjedelmét és pontos tartalmát, amelyeket a Bizottság az ABB‑vel szemben kívánt emelni.

109 Ami M.‑et illeti, a felperes megalapozottan adja elő, hogy egy korábbi alkalmazott főszabály szerint már nem köteles a korábbi munkáltatója érdekében eljárni a közigazgatási eljárásban való önkéntes együttműködést illetően. Ugyanakkor e körülmény azt is jelenti, hogy főszabály szerint nem áll érdekében pontatlan bizonyítékokat előterjeszteni ezen összefüggésben, függetlenül attól a kérdéstől, hogy ennek lehetnek‑e számára polgári eljárási következményei, és hogy tudta‑e, hogy a nyilatkozatai nem képezik majd kontradiktórius meghallgatás tárgyát.

110 Igaz az is, hogy az ABB külső tanácsadója beavatkozott M. meghallgatásának egy adott pillanatában, azt sugallva az utóbbinak, hogy a japán gyártók számára kifizetődő lehetett az európai piacra való belépés, nem tűnt azonban úgy, hogy M.‑et sikerült volna meggyőzni. Következésképpen meg kell állapítani, hogy M.‑nek kétségei merültek fel az e belépéshez fűződő kereskedelmi érdeket illetően, és figyelembe kell venni e körülményt a tanúvallomása tartalmának értékesekor. A felperes azonban nem fejti ki, hogy az ABB külső tanácsadójának e beavatkozása más tekintetben mennyiben érinti M. tanúvallomásának hitelességét.

111 Másodszor, az a tény, miszerint eltelt bizonyos idő az ABB bírságmentességi kérelmének benyújtása és M. meghallgatása között, önmagában nem kérdőjelezi meg az utóbbi tanúvallomásának bizonyító erejét. Indokolt ugyanis, hogy a Bizottság kiegészítő bizonyítékokat szerezzen be a vizsgálata során annak érdekében, hogy a jogsértés fennállásának értékeléséhez – többek között az érintett vállalkozások észrevételeinek fényében – releváns valamennyi elem rendelkezésére álljon. Ellenben a tanúvallomás megtétele és az annak alapjául szolgáló tények között eltelt idő jelentős lehet a hitelességének értékesekor, mivel a tanúk főszabály szerint részletesebb és megbízhatóbb tanúvallomást tudnak tenni a közelmúltban bekövetkezett eseményekről. Márpedig a jelen ügyben a három év és három hónapos időtartam, amely eltelt M. kartellben való részvételének végétől a tanúvallomása megtételéig, nem elég hosszú idő ahhoz, hogy hitelességét befolyásolja.

112 Harmadszor, nincs arra utaló jel, hogy M. az ABB hivatalos képviselőjeként nyilatkozott volna. Először is ezt a szerepet ugyanis úgy tűnik, hogy lényegében az ABB hivatalos képviselője töltötte be. Továbbá, amint az a fenti 109. pontban megállapítást nyert, M. a tanúvallomásának megtételekor már eleve nem volt köteles a korábbi munkáltatója érdekében eljárni, és semmi sem enged arra következtetni, hogy akár M. az ABB más alkalmazottjaival való megbeszélésekkel és az ABB birtokában lévő iratok tanulmányozásával módszeresen készült volna a meghallgatásra. Végül a Bizottság által a meghallgatások során feltett kérdések nem az ABB érintett kérdésekkel kapcsolatos hivatalos álláspontjára vonatkoztak, hanem inkább M. személyes ismereteire.

113 Negyedszer a felperes helyesen állítja, hogy M. tanúvallomása nem különösebben alapos átgondolás eredményének tűnik, és azt nem is vizsgálták felül mérlegelést és további vizsgálatokat követően. A tanúvallomást ugyanis szóban tették, és nincs nyoma annak, hogy a Bizottság ezt megelőzően írásbeli kérdéseket intézett volna M.‑hez, sem annak, hogy a közös megállapodással és az EGT piacára való belépés korlátaival kapcsolatos nyilatkozatokat utóbbi utólag ellenőrizte és felülvizsgálta volna.

114 Ellenben az a tény, hogy M. egymást követően több nyilatkozatot tett, amelyből a Bizottság nem mindegyiket terjesztette elő, nem kérdőjelezi meg tanúvallomásának hitelességét. Megszokott ugyanis egyrészt, hogy egy tanú egymást követően több alkalommal nyilatkozik egy téma különböző vetületeiről és részleteiről, másrészt, hogy nyilatkozatainak egy része nem releváns a Bizottság vizsgálatának tárgya tekintetében, vagy olyan tényekre vonatkozik, amelyeket más bizonyítékok meggyőzőbben támasztanak alá.

115 Ötödször, el kell utasítani a felperes azon állítását, amely szerint M. nem volt közvetlen tanú. M. ugyanis az ABB egyik képviselője volt a kartellben 1988 és 2002 között, tehát működésének szinte teljes idején, míg maga az ABB a kartell egyik fő résztvevője volt. M. tehát közvetlen és kiváltságos tanúja volt az általa előadott tényeknek.

116 E tekintetben el kell ismerni, hogy tanúvallomásában M. megerősítette, hogy nem volt jelen a közös megállapodás megkötésénél. Hasonlóképpen az arra vonatkozó kérdésre, hogy a közös megállapodás kérdése felmerült‑e azon találkozók során, amelyeken jelen volt, M. azt válaszolta, hogy nem volt szükséges megemlíteni, mivel a közös megállapodás magától működött. E körülmények azonban nem kérdőjelezik meg M. tanúvallomásának bizonyító erejét. Egyrészt ugyanis a tanú akkor is szolgáltathatja egy tartós jelenség egyértelmű bizonyítékát, ha nem volt jelen annak kezdetekor. Másfelől jóllehet M. úgy nyilatkozott, hogy a közös megállapodás kérdését nem vitatták meg kifejezetten azon találkozók során, amelyeken részt vett, tanúvallomásából kitűnik, hogy szerinte ez azért volt így, mert az említett megállapodás tartalmát a kartell résztvevői megértették, elfogadták és végrehajtották, anélkül hogy kifejezett megbeszélésre szükség lett volna.

117 Hatodszor, ami M. tanúvallomásának tartalmát illeti, M. úgy nyilatkozott, hogy a japán és az európai gyártók között – a GQ‑megállapodást megelőzően – a hazai piacok kölcsönös védelmével kapcsolatos megállapodás létezett, és ezen megállapodás szükséges feltétele volt a más régiókra vonatkozó megállapodások megkötésének és szabályainak tiszteletben tartása azzal járt, hogy a japán gyártók nem lépnek be az európai gyártók hazai piacára, jóllehet képesek voltak rá technikailag. M. kifejtette továbbá ebben az összefüggésben az értesítési és beszámítási mechanizmust, valamint azt, hogy az anyaországokban a GIS‑projektek nem képezték a két gyártói csoport közötti megbeszélések tárgyát, és nem kerültek beszámításra a GQ‑megállapodás által meghatározott kvótákba.

118 Ekképpen M. nyilatkozatai megerősítik a közös megállapodás Bizottság által hivatkozott fennállását, és nem minősíthetők személyes érzelmeket kifejező homályos bizonyítéknak, mivel pontosításokkal szolgálnak az említett megállapodás időtartamát, tartalmát és résztvevőit illetően. Az e megállapodás végrehajtására vonatkozó részletek hiánya aligha meglepő, hiszen a felek fő kötelezettségvállalása abban állt, hogy bizonyos piacokon nem tevékenykednek. Végül M. leírta a közös megállapodás azon részét, amelyhez végrehajtási intézkedések szükségeltettek, azaz az értesítési és beszámítási mechanizmust.

119 Hetedszer, azzal a kérdéssel, hogy M. tanúvallomása a fenti 84. pontban leírt ítélkezési gyakorlatnak megfelelően alátámasztott‑e, és hogy azt kétségbe vonják‑e a más vállalkozásoktól származó bizonyítékok vagy a GQ‑megállapodás és az EQ‑megállapodás, a lenti 129–195. pont foglalkozik.

120 Ami az M. tanúvallomása és az ABB által benyújtott más bizonyítékok közötti összhang állítólagos hiányát illeti, az ABB kifejezetten hivatkozott a 2004. március 11‑i észrevételeiben egy közös megállapodás fennállására, amelynek értelmében a két japán társaság nem nyújt be ajánlatot az európai projektekre, az európai társaságok pedig nem nyújtanak be ajánlatot a japán projektekre.

121 Ebben az összefüggésben természetes, hogy az ABB két japán társaságra, azaz a Japan AE Power Systems Corporationre és a TM T & D‑re hivatkozott, mivel a nyilatkozatai benyújtásakor e közös vállalatok folytatták a Fuji, a Hitachi, a felperes és a Toshiba GIS‑sel kapcsolatos tevékenységeit. A Bizottság mindazonáltal értelmezhette úgy e nyilatkozatot, mint ami azt jelzi, hogy az említett vállalkozások maguk is részt vettek a közös megállapodásban. Az eredeti, 2004. március 3‑i kérelemben ugyanis az ABB már kifejtette, hogy tudomása szerint a kartell több mint tíz éve állt fenn, ami azt jelenti, hogy a kartell létrehozása jelentősen megelőzte a Japan AE Power Systems Corp. és a TM T & D létrehozását.

122 Az ABB alkalmazottainak tanúvallomása tekintetében Wi. úgy nyilatkozott, hogy a japán vállalkozások európai piacról való távolmaradása a japán és európai piacok védelmi rendszerének eredménye volt, amit az indokolt, hogy e két gyártói csoport egyike sem kívánta, hogy a másik csoport beavatkozzon a hazai piacán. Hasonlóképpen P. hivatkozott a japán vállalkozásokkal közös megállapodásra, melynek értelmében az utóbbiak nem vettek részt az európai piacon, és az európai vállalkozások nem vettek részt a japán piacon. Wi. és P. tanúvallomásai tehát megerősítik a közös megállapodás fennállását.

123 Ugyanez a megállapítás igaz a V.–A. által tett tanúvallomásra is. Amikor az európai és japán gyártók közötti bármilyen megállapodás fennállásáról kérdezték, utóbbi a japán és az európai gyártók közötti megállapodásra hivatkozott, amelynek értelmében az európai vállalkozások nem „támadták” a japán vállalkozásokat a japán piacon és viszont. Ráadásul V.‑A. előadta, hogy részt vett az európai vállalkozásoknak és egy japán vállalkozás képviselőjének kifejezetten e megállapodás tiszteletben tartásával kapcsolatos megbeszélésén, amelyre a japán vállalkozások európai piacra való belépési próbálkozásai adtak okot.

124 Ami az egyes területeknek a világméretű kartell hatálya alóli állítólagos kizárását illeti, V.‑A. egyfelől kifejtette, hogy Észak‑Amerikát meghatározott okból zárták ki: a kartell felfedezésével járó szankciók veszélye miatt. Másfelől előadta, hogy Nyugat‑Európa országainak kizárása azt jelentette, hogy az érintett GIS‑projekteket az európai gyártók nem azon találkozók során vitatták meg, melyeken jelen volt, és amelyek a korábban a GQ‑megállapodás és az EQ‑megállapodás által szabályozott világméretű kartell találkozói voltak, hanem egy másik alkalommal. Márpedig e nyilatkozatok teljes mértékben összhangban vannak M. tanúvallomásával.

125 El kell ugyanakkor ismerni, hogy – amint az a fenti 118. pontban említésre került – M. nem volt meggyőződve arról, hogy a GIS‑projektek európai piacára való belépés a japán vállalkozások számára kereskedelmi értéket képvisel. Ennek ellenére M. P. által osztott álláspontja nem érinti azon tényt, hogy mind az ABB négy tanúja, mind pedig maga az ABB szerint is a japán vállalkozások vállalták, hogy nem lépnek be az EGT piacára, jóllehet erre képesek voltak technikailag.

126 Következésképpen meg kell állapítani, hogy az ABB által benyújtott bizonyítékok jellegüknél fogva bizonyítják egy közös megállapodás fennállását. Ehhez hasonlóan ezek a bizonyítékok koherensek a közös megállapodás fennállását és alapvető tartalmát illetően.

127 Emellett az ABB nyilatkozatai egy vállalkozás nevében kerültek előterjesztésre, és tartalmukból kitűnik, hogy belső kutatásokon, valamint az e vállalkozás alkalmazottaival való megbeszéléseken alapulnak. Ennélfogva el kell ismerni, hogy bizonyos fokú bizonyító erővel bírnak.

128 A négy érintett tanú által tett nyilatkozatok pedig hitelesek, mivel a bennük hivatkozott körülmények közvetlen tanúitól származnak, és a jelen ügy körülményeiből nem tűnik ki, hogy az említett tanúknak okuk lett volna elferdített bizonyítékokat előterjeszteni. Így el kell ismerni, hogy jelentős bizonyító erővel bírnak.

Az ABB által benyújtott bizonyítékok alátámasztásáról

– A felek érvei

129 A felperes vitatja, hogy az ABB által benyújtott bizonyítékokat a jelen ügyben megfelelően alátámasztották.

130 Először, a Fuji által a kifogásközlésre adott válaszában tett nyilatkozatok nem közvetlenül ellentétesek az érdekeivel, ezért nem alkalmasak arra, hogy a közös megállapodás fennállását alátámasszák. Egyébiránt a Fuji jelezte, hogy távolmaradása a GIS‑termékek európai piacáról gazdasági és technikai akadályoknak köszönhető. Hasonlóképpen, a Fuji abból a tényből következően, hogy nem vett részt a GQ‑megállapodással kapcsolatos valamennyi találkozón, eltérő állásponton lehet, mint a többi fél, akik úgy vélik, hogy a közös megállapodás nem létezett.

131 Másodszor, a közös megállapodás fennállását nem bizonyítja, hogy a Hitachi elutasította az Alstom 2002 júliusában tett ajánlatát, hogy kössenek európai, Közép‑ és Kelet‑Európára kiterjedő megállapodást a GIS‑projektekkel kapcsolatban. A felperes szerint a Bizottság elmulasztotta figyelembe venni a Hitachi által hivatkozott kereskedelmi akadályokat, amelyek korlátozták a japán gyártók jelenlétét az európai piacon. Ezenkívül, feltéve hogy a közös megállapodás alapvető fontosságú volt a GQ‑megállapodás működése szempontjából, az európai piac részekre osztása elutasításának a megállapodás egészének összeomlásához kellett volna vezetnie. Márpedig nem ez történt.

132 Harmadszor, az, hogy az Areva és az Alstom nem vitatta a közös megállapodást, a jelen ügyben nem releváns.

133 A Bizottság vitatja a felperes érveinek megalapozottságát.

– A Törvényszék álláspontja

134 Először, a kifogásközlésre adott válaszában a Fuji úgy nyilatkozott, hogy tudomása volt a közös megállapodásról, amelynek értelmében a japán gyártók nem próbáltak belépni az európai piacra, azonban előadta, hogy a Fuji EGT piacáról való távolmaradásának fő oka az volt, hogy Európában nem számított jelentős és megbízható GIS‑szállítónak.

135 Mivel a Fuji – legalábbis közvetve – elismerte, hogy az európai piacról való távolmaradásának oka részben a közös megállapodás volt, olyan tényt ismert el, amelyet a Bizottság a terhére róhatott. Következésképpen, a felperes állításával ellentétben, a Fuji nyilatkozata ellentétben áll saját érdekeivel, mivel ez utóbbi közvetve elismeri, hogy jogsértésben vett részt.

136 Igaz, hogy a Fuji nyilatkozata meglehetősen homályos, mivel e vállalkozás csupán a japán gyártóknak az európai piactól való távolmaradásra vonatkozó kötelezettségvállalására hivatkozik. Azonban ezzel a Fuji megerősítette az ABB által előterjesztett bizonyítékokból következő, a Bizottság által a japán gyártóknak felrótt fő tényezőt. Ekképpen az érintett nyilatkozat nem irreleváns a jelen ügyben.

137 Rá kell mutatni arra is, hogy a Fuji másodlagos szerepet játszott a kartellben, amint lényegében arra a felperes hivatkozik. Különösen, amint az a megtámadott határozat 150. pontjából kitűnik, a Fuji volt az egyetlen japán vállalkozás, amely nem volt tagja a japán gyártói csoport bizottságának, amely többek között a két gyártói csoport közötti együttműködésért volt felelős a GQ‑megállapodás keretében. Márpedig úgy kell tekinteni, hogy főszabály szerint egy kartellen belül másodlagos szerepet betöltő vállalkozás ismeri az említett kartellbe tartozó megállapodások lényegi tartalmát, még akkor is, ha e vállalkozás nem ismeri e kartell működésének valamennyi részletét, valamint az azon belül lezajlott valamennyi információcserét.

138 Ezenkívül igaz, hogy nyilatkozatában a Fuji hivatkozott az EGT piacára való belépés technikai és kereskedelmi akadályainak létére. Ezen akadályok azonban nem a Fuji említett piactól való távolmaradásának egyetlen okaként, hanem csupán fő okként kerültek említésre. Végül, amikor a Fuji az érintett különböző akadályokat említette, a csekély világpiaci részesedésére hivatkozott, amely hátrányos helyzetbe hozta a jelentősebb – mind európai, mind japán – versenytársaival szemben. Ennélfogva nem tűnik úgy, hogy az ezzel kapcsolatos érvelése a többi japán gyártó esetében is alkalmazható lenne.

139 A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a Fuji által a kifogásközlésre adott válaszában tett nyilatkozat alátámasztja az ABB által benyújtott bizonyítékokat, bizonyító ereje mindazonáltal korlátozott.

140 A megtámadott határozat (127) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a 2002. július 10‑i találkozó során, amikor megvitatták a kartell működési módszereinek azt követő változásait, hogy a Siemens és a Hitachi újrakezdte az e kartellben való részvételét, az Alstom előterjesztett egy javaslatot, melynek értelmében az európai gyártók Európában maradnának, és a japán gyártók Japánban maradnának, és nem próbálnának meg belépni az európai piacra. Ezenkívül e preambulumbekezdés kifejti továbbá, hogy a következő, 2002. július 15‑i találkozó folyamán a Hitachi képviselője jelezte, hogy a Hitachi elutasítja e javaslatot, valamint hogy az európai gyártók azzal válaszoltak, hogy Európa, beleértve Közép‑ és Kelet‑Európát, az ő piacuk, és fenn kívánják tartani a Nyugat‑Európában alkalmazott árakat, továbbá bejelentették, hogy a kérdést újra fogják tárgyalni, még ha nem is így történt.

141 Első látásra ezen, a 2002. július 10‑i és 15‑i találkozók Hitachi által előterjesztett elemekre alapított összefoglalója alapján úgy tűnik, az Alstom egy új megállapodás megkötését javasolta, amit a Hitachi elutasított, és amit a későbbiek során nem vitattak meg, ami azt jelentené, hogy legalábbis 2002 júliusától semmilyen megállapodás nem létezett a japán gyártóknak az EGT piacán folytatott magatartását illetően.

142 Azonban a 2002. július 15‑i találkozó összefoglalójából egyfelől kitűnik, hogy a Hitachi nem a piacok felosztásának ötletét magát utasította el, hanem csak az Alstom konkrét javaslatát. Másfelől ezen összefoglaló megállapítja, hogy a Hitachi megjegyezte, hogy az európai gyártók követelései Közép‑ és Kelet‑Európára is kiterjednek, ami arra enged következtetni, hogy az elutasítása e meghatározott részhez kapcsolódott, és nem a nyugat‑európai helyzethez.

143 Azt is meg kell jegyezni, hogy az érintett javaslat Alstom általi előterjesztése megkérdőjelezi a felperes és a Hitachi érvelését az EGT piacán fennálló versenyhelyzet tekintetében. Ugyanis, feltéve, amint azt a felperes és a Hitachi állítja, hogy az EGT piacán a japán gyártókat nem tekintették hiteles versenytársaknak az áthághatatlan belépési akadályok fennállása miatt, az ugyanezen piacra vonatkozó megállapodás ténylegesen értelmetlen lett volna. Ebben az esetben az európai gyártóknak, mivel az Európában kiváltságos helyzetüknek köszönhetően tudatában voltak e körülménynek, nem lett volna semmilyen okuk ilyen megállapodást javasolni. Márpedig a Hitachi által előterjesztett összefoglalóból kitűnik, hogy az Alstom javaslata mind az EGT piacára, mind pedig Közép‑ és Kelet‑Európa piacára is vonatkozott.

144 E körülmények között azt az értelmezést kell követni, amely szerint a 2002. július 10‑i találkozón az Alstom a közös megállapodás közép‑ és kelet‑európai országokra való kiterjesztését javasolta, a Bizottság állításának megfelelően.

145 Ez az értelmezés egyrészt azt jelenti, hogy az Alstom javaslata bizonyíték arra, hogy annak megtétele időpontjában fennállt a közös megállapodás. Másrészt, az említett javaslatnak a Hitachi általi elutasítása nem egyenlő a közös megállapodásnak mint olyannak az elutasításával, hanem csak annak kiterjesztése elutasítását jelenti. Következésképpen téves előfeltevésen alapul a felperes azon állítása, amely szerint a GQ‑megállapodásnak a 2002. július 15‑i találkozót követően „össze [kellett volna] omlania”.

146 A fentiek összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy az Alstom által a 2002. július 10‑i találkozón tett javaslat alátámasztja az ABB által benyújtott bizonyítékokat.

147 Harmadszor, amint az a fenti 50. pontban megállapításra került, az Alstom és az Areva állítólagosan semleges álláspontját nem lehet a közös megállapodás fennállása bizonyítékaként értelmezni. Következésképpen ez a körülmény nem támaszthatja alá az ABB által benyújtott bizonyítékokat.

Az értesítési és beszámítási mechanizmusról

– A felek érvei

148 A felperes előadja, hogy az értesítési és beszámítási mechanizmus fennállása valószínűtlen, és azt nem bizonyították.

149 Először, a japán gyártókat nem tekintették az európai piacon versenyszempontú fenyegetésnek, így nem volt szükséges számukra az említett mechanizmus útján kompenzációt biztosítani. A felperes szerint, ha az értesítés célja az lett volna, hogy lehetővé tegye a beszámítást, az európai gyártók nem lettek volna annak végrehajtására ösztönözve.

150 Másodszor, a GQ‑megállapodás pontos természetére tekintettel valószínűtlen, hogy maga a megállapodás, vagy az annál később keletkezett dokumentumok nem említik az értesítési és beszámítási mechanizmust.

151 Harmadszor, a Bizottság elmélete kötelező és rendszeres értesítést feltételez, mivel kizárólag egy, legalább az érintett GIS‑projektek jelentős hányadát lefedő mechanizmus tehette lehetővé a japán gyártók számára a beszámítási eljárás követését és ellenőrzését. Márpedig a jelen ügyben a Bizottság nem bizonyította jogilag megfelelő módon sem az értesítési és beszámítási mechanizmus fennállását, sem pedig annak rendszeres jellegét.

152 E tekintetben tanúvallomásaiban M. és P. előadta, hogy az európai GIS‑projektek listáját és azok elosztását nem vitatták meg a japán gyártókkal. Ráadásul a szóban forgó listák alapján nem állapítható meg a rendszeres értesítés fennállása sem.

153 A Hitachi által az engedékenység iránti kérelmében, valamint a kifogásközlésre adott válaszában tett nyilatkozatok csak a tényeknek e vállalkozás általi értelmezését tartalmazzák. Ezek a nyilatkozatok mindenesetre nem vonatkoznak a Hitachi kartellben való részvételének 1999‑ben történt megszakítását követő időszakra. Ezenkívül a Hitachi a kifogásközlésre egy kiegészítő választ is benyújtott, amely csökkenteni igyekszik az eredeti válaszban tett nyilatkozatok értékét. Hasonlóképpen, tekintettel a Hitachi engedékenység iránti kérelmének részletességére, a szóban forgó nyilatkozatok, amelyeket később tettek, egyáltalán nem tekinthetők hitelesnek.

154 Egyébiránt a Bizottság maga ismeri el a megtámadott határozat (148) és (162) preambulumbekezdésében, hogy az értesítés nem lehetett rendszeres. A Fuji a kifogásközlésre adott válaszában megerősítette ezt a nézetet, és a Hitachi azt az értesítéssel és beszámítással kapcsolatos nyilatkozataiban nem vitatta. Ami az EQ‑megállapodás tartalmát illeti, a felperes előadja egyrészt, hogy nem volt tudomása e dokumentum létezéséről, az tehát az ő tekintetében nem releváns. Másrészt, az említett megállapodás második melléklete értelmében a japán gyártók értesítése az európai GIS‑projektekről nem volt kötelező, csupán önkéntes.

155 A Bizottság vitatja a felperes érveinek megalapozottságát.

– A Törvényszék álláspontja

156 Először meg kell állapítani, hogy a Bizottságnak az értesítési és beszámítási mechanizmusra vonatkozó állításai nem kizárólag azon az állásponton alapulnak, amely szerint a japán gyártókat hiteles versenytársnak tekintették az EGT piacán. A Bizottság ugyanis úgy véli, hogy pozitív bizonyítékokat szerzett az említett mechanizmus fennállására vonatkozóan. E körülmények között meg kell vizsgálni a Bizottság által előterjesztett bizonyítékok bizonyító erejét annak megállapítása érdekében, hogy azok jogilag megkövetelt módon bizonyítják‑e az értesítési és beszámítási mechanizmus létezését.

157 Ebben az összefüggésben semmi nem támasztja alá a felperes azon érvét, amely szerint, ha az értesítés célja a kompenzáció lehetővé tétele lett volna, az európai gyártók nem lettek volna annak végrehajtására ösztönözve. Ez egyedül az értesítési és beszámítási mechanizmus elkülönült tényezőként történt értékelésén nyugszik. Márpedig ez a megközelítés ugyanakkor eltér a Bizottságnak a fenti 90. pontban összefoglalt álláspontjától, amely szerint az említett mechanizmus a közös megállapodás tágabb keretébe il