15

A megtámadott ítéletben a Törvényszék a következőképpen foglalta össze az elé terjesztett jogvita alapját képező tényállást: „1. 2012. október 24‑i levelével a felperes, az [SV Capital] az [EBH‑hoz] fordult arra irányuló kérelmével, hogy az […] 1093/2010 […] rendelet […] 17. cikkének (2) bekezdése alapján indítson vizsgálatot a pénzügyi ágazat észt és finn felügyeleti hatóságaival szemben (a továbbiakban: panasz). Panaszának alátámasztása érdekében a felperes a […] 2006/48 […] irányelv […] 40. és 42. cikkének annyiban történő megsértésére hivatkozott, amennyiben a szóban forgó felügyeleti hatóságok nem mozdították el hivatalukból egy Észtországban található finn bankfiók két igazgatóját, akik nem tettek eleget azon követelménynek, hogy ezen irányelv 11. cikkének (1) bekezdése értelmében »megfelelően jó hírnévvel [rendelkezzenek], vagy […] kellő tapasztalatuk [legyen]« a szóban forgó hitelintézet tevékenységének az irányításához. E tekintetben a felperes azzal érvelt, hogy a szóban forgó két igazgató az Észtországban e fiókteleppel szemben indított polgári jogi eljárásban hamis nyilatkozatokat tett. […] 4. 2013. január 25‑i levelében az EBH a panaszt – hatáskör hiánya miatt – mint elfogadhatatlant elutasította, és azt a pénzügyi ágazat finn és észt felügyeleti hatóságai elé utalta […] 5. A 2013. február 14‑én a felperes az 1093/2010 rendelet 60. cikkének (1) bekezdése alapján fellebbezést nyújtott be az európai felügyeleti hatóságok fellebbviteli tanácsához (a továbbiakban: fellebbviteli tanács) a[z említett] 2013. január 25‑i levélben foglaltakkal szemben. 6. A 2013. június 24‑i 2013–008 határozatával a fellebbviteli tanács egyrészt a 2006/48 irányelvnek a vezető testületi tagok és a kulcsfontosságú feladatot ellátó személyek alkalmasságának értékeléséről szóló, 2012. november 22‑i EBH iránymutatásokkal összefüggésben értelmezett 22. cikke alapján elfogadhatónak nyilvánította a panaszt, másrészt pedig az ügyet az 1093/2010 rendelet 60. cikkének (5) bekezdése alapján az EBH hatáskörrel rendelkező testületéhez utalta, hogy az érdemben hozzon határozatot. 7. Az EBH a 2013. október 15‑i DC 2013 03 határozatával az uniós jog megsértésére irányuló vizsgálatokra vonatkozó belső szabályainak […] 2.5 és 2.6 pontja alapján, az 1093/2010 rendelet 17. cikkének (2) bekezdésére is figyelemmel, tudomásul vette a panasz elfogadhatóságát. 8. Az EBH a 2014. február 21‑i […] határozatával […] elutasította a panaszt, megállapítva, hogy az nem nyújt kellő alapot az 1093/2010 rendelet 17. cikke szerinti vizsgálat megindításához. 9. 2014. március 31‑én a felperes fellebbezést nyújtott be az EBH [2014. február 21‑i] határozatával szemben a fellebbviteli tanácshoz. 10. A fellebbviteli tanács a 2014. július 14‑i […] határozatával […] elutasította az EBH [2014. február 21‑i] határozatával szemben benyújtott fellebbezést. A fellebbviteli tanács lényegében az említett határozatban az EBH [2014. február 21‑i] határozatával szembeni fellebbezést először is elfogadhatónak nyilvánította. Ezt követően azt, mint megalapozatlant, teljes egészében elutasította. 11. A fellebbviteli tanács e tekintetben mindenekelőtt a fellebbezés elfogadhatóságának a vizsgálatával kapcsolatban megállapította, hogy az EBH [2014. február 21‑i] határozata a jelen ügy különleges körülményei között az 1093/2010 rendelet 60. cikke alapján megtámadható aktus, amely rendelkezés szerint bármely természetes vagy jogi személy fellebbezhet az EBH neki címzett határozatával szemben. 12. Ezt követően a fellebbezés érdemben történő vizsgálatával kapcsolatban a fellebbviteli tanács először is megállapította, hogy nem volt téves az EBH azon megállapítása, miszerint a felperes által a panaszban kifogásolt két igazgató nem látott el kulcsfontosságú feladatot az érintett pénzügyi intézet keretén belül, és hogy a harmadik igazgatóval kapcsolatos állításokat nem bizonyították. Másodszor a fellebbviteli tanács megjegyezte, hogy figyelembe véve azt, hogy a felperes nem tartozik azon szervezetek körébe, amelyek az uniós jog megsértése miatt az EBH‑hoz vizsgálat megindítására irányuló kérelmet nyújthatnak be, a jelen ügy arra vonatkozott, hogy e hatóság elutasította a vizsgálatnak a felperes saját kezdeményezésére történő megindítását. A fellebbviteli tanács egyébiránt megállapította, hogy a felperes által az uniós jog és a[z uniós jog megsértésére irányuló vizsgálatokra vonatkozó] belső szabályok állítólagos megsértésének az alátámasztására szolgáltatott bizonyítékokra tekintettel a felperes nem bizonyította, hogy az EBH hibát követett el a diszkrecionális jogköre gyakorlása keretében. Harmadszor a fellebbviteli tanács megjegyezte, hogy az, hogy az EBH a határozatának meghozatala előtt elmulasztotta az 1093/2010 rendelet 39. cikkének (1) bekezdése alapján meghallgatni a felperest, nem minősül olyan hibának, amely érvénytelenítheti az említett határozatot. Negyedszer nem bizonyították, hogy az EBH [2014. február 21‑i] határozatának elfogadása előtti eljárást nem követték. Végül, ötödször a fellebbviteli tanács megállapította, hogy nem bizonyították az Európai Unió Alapjogi Chartája 41. cikkének az EBH általi bármiféle megsértését.”