ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Következésképpen 2004/38 irányelv 13. cikke (2) bekezdésének végrehajtása – ideértve a 13. cikke (2) bekezdése első albekezdésének c) pontjából eredő jogot is – az érintettek közötti házasság felbontásának van alárendelve.

A munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló 1612/68 rendelet 12. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a gyermeket és a felette kizárólagos felügyeletet gyakorló, valamely harmadik állam állampolgárságával rendelkező szülőt e rendelkezés alapján megilleti a fogadó tagállamban való tartózkodás joga, amennyiben az uniós polgársággal rendelkező és korábban e tagállamban dolgozó szülő azt megelőzően elhagyta e tagállamot, hogy a gyermek ott megkezdte volna iskolai tanulmányait.

E tekintetben a migráns munkavállalók gyermekei azon jogának, hogy a fogadó tagállamban megkezdhessék tanulmányaikat, az az előfeltétele, hogy a gyermek a fogadó tagállam területén előbb letelepedjen, így azok a gyermekek, akik a fogadó tagállamban mint valamely migráns munkavállaló családtagjai telepedtek le, a migráns munkavállaló olyan gyermekéhez hasonlóan, aki születése óta abban a tagállamban lakik, ahol anyja vagy apja alkalmazásban áll vagy állt, érvényesíthetik az e tagállamban való képzéshez való jogukat. Az 1612/68 rendelet 12. cikkének célja különösen annak biztosítása, hogy a valamely tagállam állampolgárságával rendelkező munkavállaló gyermekei abban az esetben is megkezdhessék és – adott esetben – be is fejezhessék tanulmányaikat a fogadó tagállamban, ha a munkavállaló már nem áll munkaviszonyban az említett tagállamban. Következésképpen az oktatásban való részvétel terén a gyermekek egyenlő bánásmódhoz való joga nem attól a körülménytől függ, hogy apjuk vagy anyjuk megőrzi‑e munkavállalói jogállását a fogadó tagállamban. Ezenkívül ahhoz, hogy a gyermek az 1612/68 rendelet 12. cikkében biztosított jogban részesülhessen, e rendelkezés nem követeli meg, hogy a szülő – volt migráns munkavállaló – továbbra is a fogadó tagállamban tartózkodjon abban az időpontban, amikor a gyermek megkezdi az iskolába járást vagy a tanulmányait, sem pedig azt, hogy e szülő az említett tagállam területén maradjon az iskolába járás vagy a tanulmányok folytatásának ideje alatt.

Végül a képzéshez való jog maga után vonja a migráns munkavállaló, illetve az egykori migráns munkavállaló gyermekének önálló tartózkodási jogát – amennyiben e gyermek a fogadó tagállamban óhajtja folytatni a tanulmányait –, valamint az e gyermek tényleges felügyeletét ellátó szülő részére a vonatkozó tartózkodási jogot. Amikor ugyanis a gyermekeket az 1612/68 rendelet 12. cikke értelmében megilleti a tanulmányaik fogadó tagállamban való folytatásának joga, míg a felügyeletüket gyakorló szülőjüket az a veszély fenyegeti, hogy elveszíti tartózkodási jogát, a fogadó tagállamban a gyermekei iskolai tanulmányainak folytatása idejére való további tartózkodás lehetőségének megtagadása a szülőtől megfoszthatja az említett gyermekeket az uniós jogalkotó által számukra biztosított jogtól.

(vö. 54–56., 59., 64., 65. pont, a rendelkező rész 2. pontja)
A vidékfejlesztési támogatási intézkedésekre vonatkozó ellenőrzési eljárások, valamint a kölcsönös megfeleltetés végrehajtása tekintetében az 1698/2005 rendelet végrehajtására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló 1975/2006 rendelet 10. cikkének (2) bekezdéséből az következik, hogy a tagállamok kötelesek helyszíni ellenőrzések szervezésére annak ellenőrzése érdekében, hogy a szóban forgó támogatások kedvezményezettjei teljesítik‑e a támogatásnyújtás uniós és nemzeti szabályozás által előírt feltételeit, amelyektől ezek a vidékfejlesztési támogatási intézkedések függnek. E rendelet 14. cikkének (2) bekezdése kötelezi a tagállamokat helyszíni ellenőrzések végzésére, amelyek a kedvezményezettnek a látogatás alkalmával ellenőrizhető valamennyi kötelezettségvállalására és kötelezettségére kiterjednek, ideértve a nemzeti jogból eredő kötelezettségeket is.

Ugyanakkor az 1975/2006 rendelet nem írja elő azoknak az ellenőrzéseknek a pontos módjait, amelyeket a tagállamoknak el kell végezniük annak a vizsgálatához, hogy tiszteletben tartották‑e a vidékfejlesztési támogatási intézkedések támogathatósági feltételeit.

Az 1975/2006 rendelet 15. cikkének (2) bekezdése azonban pontosítja, hogy ezen ellenőrzések elvégzésére az 1782/2003 rendelet által előírt kölcsönös megfeleltetés, moduláció, valamint integrált igazgatási és ellenőrzési rendszer végrehajtására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló 796/2004 rendelet 29., 30. és 32. cikkének megfelelően kerül sor, amely rendelkezések kizárólag a „területalapú” támogatások rendszereire vonatkozó egységes kérelmekkel összefüggő helyszíni ellenőrzéseket érintik.

Következésképpen a 796/2004 rendelet 35. cikke, amely az „állatokra” vonatkozó intézkedésekkel összefüggő helyszíni ellenőrzéseket érinti, mint ilyen nem alkalmazható az olyan „területalapú” intézkedésekkel összefüggő helyszíni ellenőrzésekre, mint a természeti hátrányok után járó kompenzációs kifizetések.

Még ha a támogatások és jövedelemtámogatások odaítélésére vonatkozó uniós szabályozás kifejezetten nem kötelezi is a tagállamokat arra, hogy sajátos felügyeleti intézkedéseket és ellenőrzési módokat vezessenek be, adott esetben e kötelezettség közvetetten abból a tényből is eredhet, hogy a szóban forgó szabályozás értelmében a tagállam feladata a hatékony ellenőrző és felügyeleti rendszer megszervezése.

(vö. 62., 63., 65–67., 70., 71. pont)
Jóllehet a 2015. szeptember 16‑iAlpha Bank Cyprus ítélet (C‑519/13, EU:C:2015:603) és a 2016. április 28‑iAlta Realitat végzés (C‑384/14, EU:C:2016:316) tárgyát képező ügyek az 1393/2007 rendelet II. fejezetének 1. szakasza szerinti iratkézbesítési eljárással voltak kapcsolatosak, amely eljárás a tagállamok által kijelölt áttevő és átvevő intézmények közreműködésével történő irattovábbításra vonatkozik, – amint az e rendelet 8. cikke (4) bekezdésének szövegéből kifejezetten kiderül – ugyanezek a szabályok érvényesek az e fejezet 2. szakaszában említett bírósági iratok kézbesítési módjaira is.

Ennélfogva, egyrészt az 1393/2007 rendelet II. mellékletében szereplő formanyomtatvány használatának kötelező és rendszeres jellege irányadó az e rendelet II. fejezetének 2. szakaszában említett kézbesítési módokra is, másrészt e kötelezettség elmulasztása nem vonja maga után sem a kézbesítendő irat, sem a kézbesítési eljárás érvénytelenségét. Közelebbről ugyanez igaz olyan esetben is, mint az alapügy tárgyát képező, postai szolgáltatón keresztül történő, az említett rendelet 14. cikke szerinti kézbesítés esete is, amely e rendelet II. fejezetének ezen 2. szakaszában szerepel.

(lásd: 59–61. pont)
A „vallás” fogalmát illetően, amely ezen irányelv 1. cikkében szerepel, meg kell állapítani, hogy ezen irányelv nem tartalmazza az említett fogalom meghatározását.

Az uniós jogalkotó azonban a 2000/78 irányelv (1) preambulumbekezdésében az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt európai egyezményben (kihirdette: az 1993. évi XXXI. tv., a továbbiakban: EJEE) biztosított alapvető jogokra hivatkozik, mely egyezmény a 9. cikkében előírja, hogy mindenkinek joga van a gondolat‑, a lelkiismeret‑ és vallásszabadsághoz, és ez a jog magában foglalja többek között a vallásnak vagy meggyőződésnek mind egyénileg, mind együttesen, mind a nyilvánosság előtt, mind a magánéletben istentisztelet, oktatás és szertartások végzése útján való kifejezésre juttatásának jogát.

Ugyanebben a preambulumbekezdésben az uniós jogalkotó a tagállamok közös alkotmányos hagyományaira is hivatkozik az uniós jog általános elveiként. Márpedig az ezen közös hagyományokból eredő, és az Európai Unió Alapjogi Chartájában (a továbbiakban: Charta) megerősített jogok között szerepel a Charta 10. cikkének (1) bekezdésében előírt lelkiismeret‑ és vallásszabadsághoz való jog. E rendelkezés értelmében ez a jog magában foglalja a vallás vagy a meggyőződés megváltoztatásának szabadságát, valamint a vallásnak vagy meggyőződésnek mind egyénileg, mind együttesen, mind a nyilvánosság előtt, mind a magánéletben, istentisztelet, oktatás és szertartások végzése útján való kifejezésre juttatását. Amint az Alapjogi Chartához fűzött magyarázatokból (HL 2007. C 303., 17. o.) kitűnik, a Charta 10. cikkének (1) bekezdésében biztosított jog megfelel az EJEE 9. cikkében biztosított jognak, és a Charta 52. cikkének (3) bekezdésével összhangban azzal tartalma és terjedelme is megegyező.

Mivel az EJEE, majd a Charta a „vallás” fogalmának tág jelentést biztosít, tekintve, hogy e fogalomba bevonják a vallás kifejezésre juttatásának a szabadságát is, meg kell állapítani, hogy az uniós jogalkotó ugyanezen megközelítést kívánta alkalmazni a 2000/78 irányelv elfogadásakor, így a „vallás” fogalmát, amely ezen irányelv 1. cikkében szerepel, úgy kell értelmezni, hogy az magában foglalja mind a forum internumot, azaz, a meggyőződés meglétének a tényét, mind pedig a forum externumot, azaz, a vallási hit nyilvános kifejezésre juttatását.

(vö. 27–30. pont)
C‑592/15. sz. ügy

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

kontra

British Film Institute

(a Court of Appeal [England & Wales] [Civil Division] [Egyesült Királyság] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„Előzetes döntéshozatal – Hozzáadottérték‑adó – 77/388/EGK hatodik irányelv – A 13. cikk A része (1) bekezdésének n) pontja – Bizonyos kulturális szolgáltatások adómentessége – Közvetlen hatály hiánya – Az adómentes kulturális szolgáltatások meghatározása – A tagállamok mérlegelési jogköre”

Összefoglaló – A Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2017. február 15.

Az adójogszabályok harmonizálása – Közös hozzáadottértékadó‑rendszer – A hatodik irányelvben meghatározott adómentességek – Egyes közhasznú tevékenységek adómentessége – A 13. cikk A része (1) bekezdésének n) pontja – Bizonyos kulturális szolgáltatások adómentessége – Közvetlen hatály – Hiány

(77/388 tanácsi rendelet, 13. cikk, A. rész, (1) bekezdés, n) pont)

A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv 13. cikke A. része (1) bekezdésének n) pontját – amely „bizonyos kulturális szolgáltatások” adómentességét írja elő – úgy kell értelmezni, hogy az nem bír közvetlen hatállyal, ily módon átültetés hiányában nem hivatkozhat közvetlenül e rendelkezésre valamely olyan közjogi szervezet, illetve az érintett tagállam által elismert egyéb kulturális szervezet, amely kulturális szolgáltatásokat nyújt.

A hatodik irányelv 13. cikke A. része (1) bekezdése n) pontjának szó szerinti értelmezését ezen irányelv keletkezése, valamint az uniós jogalkotó által követett célkitűzések is megerősítik.

Ily módon meg kell állapítani, hogy a hatodik irányelv 13. cikke A. része (1) bekezdésének n) pontja azzal, hogy „bizonyos kulturális szolgáltatásokra” utal, nem követeli meg minden kulturális szolgáltatás adó alóli mentesítését, így a tagállamok „bizonyos” szolgáltatásokat mentesíthetnek, más szolgáltatásokat pedig a héa hatálya alá vonhatnak.

(vö. 19., 23., 28. pont és rendelkező rész)
A „vallás” fogalmát illetően, amely a 2000/78 irányelv 1. cikkében szerepel, meg kell állapítani, hogy ezen irányelv nem tartalmazza az említett fogalom meghatározását.

Az uniós jogalkotó azonban a 2000/78 irányelv (1) preambulumbekezdésében az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt európai egyezményben (kihirdette: az 1993. évi XXXI. tv., a továbbiakban: EJEE) biztosított alapvető jogokra hivatkozik, mely egyezmény a 9. cikkében előírja, hogy mindenkinek joga van a gondolat‑, a lelkiismeret‑ és vallásszabadsághoz, és ez a jog magában foglalja többek között a vallásnak vagy meggyőződésnek mind egyénileg, mind együttesen, mind a nyilvánosság előtt, mind a magánéletben istentisztelet, oktatás és szertartások végzése útján való kifejezésre juttatásának jogát.

Ugyanebben a preambulumbekezdésben az uniós jogalkotó a tagállamok közös alkotmányos hagyományaira is hivatkozik az uniós jog általános elveiként. Márpedig az ezen közös hagyományokból eredő, és az Európai Unió Alapjogi Chartájában (a továbbiakban: Charta) megerősített jogok között szerepel a Charta 10. cikkének (1) bekezdésében előírt lelkiismeret‑ és vallásszabadsághoz való jog. E rendelkezés értelmében ez a jog magában foglalja a vallás vagy a meggyőződés megváltoztatásának szabadságát, valamint a vallásnak vagy meggyőződésnek mind egyénileg, mind együttesen, mind a nyilvánosság előtt, mind a magánéletben, istentisztelet, oktatás és szertartások végzése útján való kifejezésre juttatását. Amint az Alapjogi Chartához fűzött magyarázatokból (HL 2007. C 303., 17. o.) kitűnik, a Charta 10. cikkének (1) bekezdésében biztosított jog megfelel az EJEE 9. cikkében biztosított jognak, és a Charta 52. cikkének (3) bekezdésével összhangban azzal tartalma és terjedelme is megegyező.

Mivel az EJEE, majd a Charta a „vallás” fogalmának tág jelentést biztosít, tekintve, hogy e fogalomba bevonják a vallás kifejezésre juttatásának a szabadságát is, meg kell állapítani, hogy az uniós jogalkotó ugyanezen megközelítést kívánta alkalmazni a 2000/78 irányelv elfogadásakor, így a „vallás” fogalmát, amely ezen irányelv 1. cikkében szerepel, úgy kell értelmezni, hogy az magában foglalja mind a forum internumot, azaz, a meggyőződés meglétének a tényét, mind pedig a forum externumot, azaz a vallási hit nyilvános kifejezésre juttatását.

(vö. 25–28. pont)
Az élelmiszerek címkézésére, kiszerelésére és reklámozására vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló 2000/13 irányelv 1. cikke (3) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy előrecsomagolt élelmiszereknek minősülnek azok az egyedi mézadagok, amelyek rögzített alumíniumfedelű dobozokban találhatók, és amelyeket gyűjtőkartonokba csomagolva a közétkeztetésben működő gazdasági szereplők számára szállítanak, amennyiben e vállalkozások ezen adagokat átalányáron értékesített, előre elkészített ételek részeként a végső fogyasztó számára külön kínálják vagy értékesítik.

Egyfelől ugyanis az egyedi mézadagok, amelyeket egyrészt ebben a formában kínálnak a végső fogyasztó számára, miután azok a közétkeztetésben működő gazdasági szereplők, amelyek számára azokat szállítják, kinyitották a gyűjtőcsomagolást, másrészt pedig amelyeket becsomagoltak értékesítésre kínálásuk előtt, és a csomagolásuk azokat teljesen magába zárja, az e rendelkezésben előírt több olyan feltételnek is megfelelnek, amelyek alapján előrecsomagolt élelmiszereknek minősíthetők.

Másfelől a 2000/13 irányelv általános rendszeréből következően az említett irányelv 13. cikkének (1) bekezdése szerinti címkézési kötelezettség azon élelmiszerekre vonatkozik, amelyeket ebben a formában kínálnak a végső fogyasztó, valamint a közétkeztetésben működő gazdasági szereplők számára. E helyzet abban a formában is megvalósulhat, hogy a közétkeztetésben külön‑külön értékesítik a végső fogyasztók számára az egyedi mézadagokat, például egy étteremben vagy üzemi étkezdében. Ez a helyzet adódik akkor is, amikor ezeket az adagokat egy átalányáron értékesített, előre elkészített fogás részeként kínálják, például egy közétkeztetési intézmény által meghatározott menü elválaszthatatlan részeként, illetve mint választható ételt egy szálloda büféjében. Ez az átalányár fedezi ugyanis a készétel leszállításához szükséges áruk és szolgáltatások költségét, tehát magában foglalja a készétel különböző alkotóelemeit, köztük, adott esetben, az egyedi mézadagokat is.

A 2000/13 irányelv 1. cikke (3) bekezdése b) pontjának ezt az értelmezését ezen irányelv célkitűzése is alátámasztja, amely irányelvet az élelmiszerek végső fogyasztóinak tájékoztatása és védelme, különösen az élelmiszerek természete, azonosítása, tulajdonságai, összetétele, mennyisége, tartóssága, származása vagy eredete, gyártásának vagy előállításának módja érdekében alkották meg. A méz földrajzi jellemzőire vonatkozó sajátos fogyasztói érdekek és az ezzel kapcsolatos teljes átláthatóság szükségessé teszi, hogy a címkén feltüntessék azt a származási országot, ahol a mézet begyűjtötték. Egy ilyen adat tehát hozzájárul ahhoz, hogy a végső fogyasztó a tények teljes ismeretében választhasson.

(vö. 54., 55., 62–67., 70., 71., 82. pont és a rendelkező rész)
Nem teljesíti a nagy tüzelőberendezésekből származó egyes szennyező anyagok levegőbe történő kibocsátásának korlátozásáról szóló 2001/80 irányelv 4. cikkének az irányelv VI. mellékletének A. részével összefüggésben értelmezett (3) bekezdéséből eredő kötelezettségeit az a tagállam, amelyik nem alkalmazta megfelelően az említett irányelvet valamely erőműre.

E tekintetben még ha bizonyítást is nyerne, hogy a 2001/80 irányelv VI. melléklete A. részének 3. lábjegyzetében foglalt eltérésről azért folytattak tárgyalást, hogy belevegyenek egy olyan létesítményt, amely olyan szilárd tüzelőanyaggal üzemelt, amelynek illékonyvegyület‑tartalma nem éri el a 10%‑ot, az utóbbinak akkor is meg kellene felelnie az e rendelkezésben meghatározott kritériumoknak ahhoz, hogy akkor és a későbbiekben is részesüljön az említett eltérésben.

Ezenkívül a tagállam a vele szemben felhozott kötelezettségszegés vitatása érdekében nem hivatkozhat eredményesen biztonsági és kizárólag gazdasági természetű indokokra.

(vö. 50–53. pont és a rendelkező rész)
A Törvényszék, amennyiben korlátlan felülvizsgálati jogkörének gyakorlása során a valamely vállalkozással szemben a versenyjogi szabályok megsértése miatt kiszabott bírság összegét úgy határozza meg, hogy egyrészt figyelembe veszi e vállalkozás egységes jogsértésben való részvételét, másrészt bemutatja az e vállalkozás helyzetét jellemző azon sajátos körülményeket, amelyeket relevánsnak tekintett különösen az e jogsértésben való részvételének súlyát és időtartamát illetően, harmadrészt e bírság összegének meghatározásakor annak szükségességét is figyelembe veszi, hogy biztosítsa a bírság kellő elrettentő hatását, valamint figyelembe veszi az arányosság elvét is, és végül úgy tekinti, hogy nem kötik sem a Bizottság általi számítások, sem annak iránymutatásai, hanem a bírság összegét az adott ügy valamennyi körülményét figyelembe véve saját maga állapítja meg, teljesíti indokolási kötelezettségét, még ha nem is részletezi az általa alkalmazott számítási módszert, és konkrétan nem is fejti ki az általa e tekintetben figyelembe vett minden egyes releváns ténybeli elemnek tulajdonított súlyt. Így a bírság összegének nem megfelelő jellege folytán csak akkor lehetne megállapítani, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy a szankció mértéke nem csupán nem megfelelő, hanem oly mértékben eltúlzott, hogy az már aránytalan.

(vö. 53–56. pont)
2)

A National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC), National Iranian Oil Company International Affairs Ltd (NIOC International Affairs), Iran Fuel Conservation Organization (IFCO), Karoon Oil & Gas Production Co., Petroleum Engineering & Development Co. (PEDEC), Khazar Exploration and Production Co. (KEPCO), National Iranian Drilling Co. (NIDC), South Zagros Oil & Gas Production Co., Maroun Oil & Gas Co., Masjed‑Soleyman Oil & Gas Co. (MOGC), Gachsaran Oil & Gas Co., Aghajari Oil & Gas Production Co. (AOGPC), Arvandan Oil & Gas Co. (AOGC), West Oil & Gas Production Co., East Oil & Gas Production Co. (EOGPC), Iranian Oil Terminals Co. (IOTC) és a Pars Special Economic Energy Zone (PSEEZ) maga viseli a saját költségeit, valamint az Európai Unió Tanácsa részéről felmerült költségeket.
Harmadikként az e rendelettel elérni kívánt cél – a szabadságon, biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség megteremtése, ahol biztosított a személyek szabad mozgása – is alátámasztja ezen értelmezést. Márpedig ha a harmadik személy által az egyik házastárs halála után a házasság érvénytelenítése iránt indított keresetet kizárnánk a 2201/2003 rendelet hatálya alól, az akadályozná az említett cél tiszteletben tartását, mivel a kizárás növelhetné az egységes jogszabályi háttér hiányából adódó jogi bizonytalanságot, annál is inkább, mivel az öröklési ügyekre irányadó joghatóságról, az alkalmazandó jogról, az öröklési ügyekben hozott határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, valamint az öröklési ügyekben kiállított közokiratok elfogadásáról és végrehajtásáról, valamint az európai öröklési bizonyítvány bevezetéséről szóló 650/2012 rendelet nem szabályozza a természetes személyek személyi állapotával, illetve a családi viszonyokkal kapcsolatos kérdéseket.

A házassági ügyekben és a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról, illetve az 1347/2000/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló 2201/2003 rendelet 3. cikke (1) bekezdése a) pontjának ötödik és hatodik francia bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a házasság érvénytelenítése iránt keresetet indító, a házastársaktól eltérő személy nem hivatkozhat az e rendelkezésekben foglalt joghatósági okokra.

A 2201/2003 rendelet 3. cikkében – köztük e cikk (1) bekezdése a) pontjának ötödik és hatodik francia bekezdésében – megállapított joghatósági szabályoknak ugyanis az a céljuk, hogy a házastársak érdekeit védjék. Ez az értelmezés megfelel a rendelet által elérni kívánt célnak is, mivel a rendelet rugalmas kollíziós szabályokat állapított meg annak érdekében, hogy tekintettel legyen a személyek mobilitására és hogy védelemben részesítse a közös szokásos tartózkodási hely szerinti országot elhagyó házastárs jogait is, mindamellett biztosítsa azt, hogy valós kapcsolat legyen az érintett és a joghatóságot gyakorló tagállam között. Következésképpen ha a házasság érvénytelenítése iránt harmadik személy által indított kereset a 2201/2003 rendelet hatálya alá tartozik, akkor ezt a harmadik személyt is kötik a házastársak javára meghatározott joghatósági szabályok. Ez az értelmezés egyébiránt nem fosztja meg az említett harmadik személyt a bírósághoz fordulás lehetőségétől, mivel a rendelet 3. cikkében szereplő egyéb joghatósági okokra is hivatkozhatna.

(vö. 49–51., 53. pont és a rendelkező rész 2. pontja)