T‑43/02. sz. ügy

Jungbunzlauer AG

kontra

az Európai Közösségek Bizottsága

„Verseny – Kartellek – Citromsav – EK 81. cikk – Bírság – A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése – Magatartás betudhatósága a leányvállalatnak – Büntetések jogszerűségének elve – Bírságkiszabási iránymutatás – Az arányosság elve – A ne bis in idem elve – Iratbetekintési jog”

Az ítélet összefoglalása

1. Közösségi jog – Általános jogelvek – Jogbiztonság

2. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

3. Verseny – Közösségi szabályok – Jogsértések – Betudhatóság

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

4. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A piacra gyakorolt tényleges hatás

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A. pont, első bekezdés)

5. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk)

6. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

7. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

8. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

9. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

10. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont)

11. Verseny – Bírságok – Közösségi szankciók és valamely tagállamban vagy harmadik államban a nemzeti versenyjog megsértése miatt kiszabott szankciók

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk)

12. Verseny – Bírságok – Összeg – Közösségi szankciók és valamely tagállam hatóságai által a nemzeti versenyjog megsértése miatt kiszabott szankciók

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk)

13. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás

(EK 81. cikk, (1) bekezdés és EK 82. cikk; EGT‑megállapodás, 53. cikk, (1) bekezdés; 17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

14. Verseny – Közigazgatási eljárás – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – Iratbetekintés

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 17. tanácsi rendelet, 19. cikk, (1) bekezdés)

15. Verseny – Bírságok – Összeg – A Bizottság mérlegelési jogköre – Bírósági felülvizsgálat

(EK 229. cikk)

1. A jogszerűség elve a jogbiztonság elvével együtt járó elv, amely utóbbi a közösségi jog egyik alapelvét képezi, és megköveteli, hogy minden közösségi szabályozás, különösen amelyik szankciókat szab ki, vagy azok kiszabását lehetővé teszi, világos és egyértelmű legyen, avégett hogy a jogalanyok félreérthetőség veszélye nélkül megismerhessék jogaikat és kötelezettségeiket, és ezeknek megfelelően járhassanak el.

Ezen elv ‑ amely a közösségi jog általános jogelvei közé tartozik, és a tagállamok közös alkotmányos hagyományainak alapját képezi, amelyet több nemzetközi szerződés elismert, többek között az emberi jogok európai egyezményének 7. cikke, különösen a jogsértéseket és büntetőjogi szankciókat illetően ‑,egyaránt vonatkozik a büntetőjogi jellegű normákra, valamint a közigazgatási szankciót kiszabó, illetve annak kiszabását lehetővé tevő külön közigazgatási eszközökre is. Ezen elv nem csak a jogsértés tényálláselemeit megállapító rendelkezésekre, hanem az e jogsértések következményeit meghatározó rendelkezésekre is alkalmazandó.

E tekintetben az említett egyezmény 7. cikkének (1) bekezdéséből következik, hogy a törvénynek világosan meg kell határoznia a jogsértéseket és a hozzájuk kapcsolódó büntetéseket. E feltétel akkor teljesül, ha a jogalany a releváns rendelkezés megfogalmazásából, szükség esetén a bíróságok által nyújtott értelmezés segítségével, megtudhatja, hogy mely cselekmények és mulasztások vonják maguk után a büntetőjogi felelősségét.

Az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az egyezmény 7. cikkének (1) bekezdése nem követeli meg a szankciók kiszabása alapjául szolgáló rendelkezések megfogalmazásának olyan mértékű pontosságát, hogy az e rendelkezések megsértésének esetleges következményei teljes bizonyossággal előre láthatóak legyenek. Ezen ítélkezési gyakorlat szerint a rendelkezés megfogalmazásának pontatlansága nem feltétlenül vonja maga után e 7. cikk megsértését. Az e cikkben használt jog fogalma megfelel az egyezmény többi cikkében használt törvény fogalmának. Továbbá számos törvény nem nyújt teljes pontosságot, és közöttük számos a túlzott merevség elkerülése, illetve a változó helyzetekhez való alkalmazkodás érdekében többé-kevésbé homályos kifejezéseket használnak, amelyek értelmezése és alkalmazása a gyakorlat függvénye. Ugyanakkor minden törvény feltételez bizonyos minőségi feltételeket, többek között a hozzáférhetőséget és az előre láthatóságot. Önmagában az, hogy a törvény mérlegelési jogkörrel ruház fel, nem ütközik az előre láthatóság követelményébe, amennyiben e jogkör terjedelme és a gyakorlására vonatkozó szabályozás kellően világosan van meghatározva, tekintettel a jogszerű célra, azaz a jogalany számára megfelelő védelem biztosítására az önkénnyel szemben. Végül a használt fogalmak meghatározottságának értékelésekor a törvény szövegén kívül az Emberi Jogok Európai Bírósága figyelembe veszi az állandó és megjelent ítélkezési gyakorlatot.

Egyébként a tagállamok közös alkotmányos hagyományainak figyelembevétele nem teszi lehetővé a közösségi jog egyik alapelvét képező jogszerűség elvének ettől eltérő értelmezését.

(vö. 71–73., 75–81. pont)

2. A versenyjog terén az a tény, hogy a vállalkozások nem tudják előre meghatározni a bírság pontos mértékét, amelyet a Bizottság az egyedi esetben kiszab, nem bizonyíthatja azt, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése sérti a jogszerűség elvét.

Ugyanis a jogszabály túlzott merevségének elkerülése, valamint a jogszabály adott helyzetre alkalmazhatóvá tétele érdekében meg kell engedni bizonyos fokú előre nem láthatóságot az adott jogsértésre kiszabható szankciók tekintetében. Az olyan bírság, amelynek adott jogsértés esetén kiróható minimum, illetve maximum összege között megfelelően meghatározott eltérések lehetségesek, hozzájárulhat e szankció hatékonyságához, mind az alkalmazás, mind az elrettentő erő szempontjából.

E tekintetben a Bizottság nem rendelkezik korlátlan mérlegelési mozgástérrel a versenyjogi szabályok megsértése esetén kiszabható bírságokat illetően, mivel tiszteletben kell tartania az érintett vállalkozás forgalma alapján meghatározott 10%‑os küszöböt. Egyébként az érintett vállalkozás forgalmának a 10%‑a ésszerű felső határ, tekintettel a kartellekhez hasonló jogsértések esetében a Bizottság által képviselt érdekekre. Ráadásul a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése alapján kiszabható bírságok ésszerűségét nem abszolút módon kell megítélni, hanem a jogsértő forgalmának fényében, relatív módon.

Ekképpen a Bizottságnak figyelembe kell vennie az általános jogelveket, különösen az arányosság és az egyenlő bánásmód elvét, valamint azokat a feltételeket és számítási módot is, amelyeket a bírságok összegének megállapításakor kell alkalmaznia.

Egyébiránt a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében meghatározott feltételek alapján a Bizottság maga is olyan határozathozatali gyakorlatot vezetett be, amely a nyilvánosság előtt ismert és hozzáférhető. Míg a Bizottság korábbi határozathozatali gyakorlata önmagában valóban nem köti a Bizottságot a bírság összegének meghatározásakor, az egyenlő bánásmód elvének értelmében, amely elv a Bizottság által tiszteletben tartandó jogi alapelv, a Bizottság nem kezelhet összehasonlítható helyzeteket eltérően, vagy eltérő helyzeteket azonos módon, kivéve ha e bánásmód objektíve igazolt.

Mindezen felül az átláthatóság, valamint az érintett vállalkozások jogbiztonságának növelése érdekében a Bizottság iránymutatást adott ki, amelyben kifejti azokat a számítási módszereket, amelyeket magára nézve minden egyedi esetben kötelezőnek tekint.

Végül a Bizottság határozatának – összhangban az EK 253. cikkel – indokolást kell tartalmaznia, többek között a kiszabott bírság összegét, valamint a választott módszert illetően. Ezen indokolásból világosan és egyértelműen ki kell tűnnie a Bizottság gondolatmenetének, úgy, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedést alátámasztó körülményeket, annak érdekében, hogy eldönthessék, kívánnak‑e közösségi bírósághoz fordulni, és hogy adott esetben e bíróság gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét.

(vö. 82–91. pont)

3. Az EK 81. cikk (1) bekezdésének, amikor megtilt a vállalkozásoknak minden olyan megállapodást vagy összehangolt magatartást, amely hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre, és amelynek célja a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása, olyan gazdasági társaságok a címzettjei, amelyek olyan anyagi és személyi tényezők összességéből állnak, amelyek e rendelkezésben említett jogsértés elkövetésében részt vehetnek.

Amennyiben a jogsértés elkövetésének pillanata és azon pillanat között, amikor az érintett vállalkozásnak ezért felelnie kell, a csoportnak azon a piacon folytatott magatartásáért felelős társaság, amely piacon megsértették a versenyszabályokat, átruházza tevékenységeit e csoport egy másik társaságára, a tény, hogy a társaság továbbra is létezik mint jogalany, nem zárja ki azt, hogy a közösségi versenyjog tekintetében e társaság bizonyos tevékenységeinek átadása következhessen be, és az utód váljon felelőssé az előd által elkövetett cselekményekért.

(vö. 122., 132. pont)

4. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 1.A. pontja első bekezdésének értelmében a bírságoknak a jogsértés súlyának függvényében végzett számításához a Bizottság különösen figyelembe veszi a jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető. A kartellnek e mérhető hatását kellőképpen bizonyítottnak kell tekinteni, amennyiben a Bizottságnak módjában áll közvetlen és megbízható mutatókat nyújtani annak ésszerű valószínűséggel való jelzésére, hogy a kartell hatást gyakorolt a piacra.

Valamely kartell érintett piacra gyakorolt hatásának vizsgálata szükségszerűen bizonyos elméletek felállításához vezet. Ezzel kapcsolatosan a Bizottságnak különösen azt kell megvizsgálnia, milyen szintű lett volna a kérdéses termék ára, ha a kartell nem állt volna fenn. Vagyis az árak tényleges alakulása okainak vizsgálatakor kockázatos ezen okok mindegyikének külön jelentőséget biztosítani. Azon objektív körülményt kell figyelembe venni, hogy az árkartell miatt a felek pontosan az árakkal való versenyzéshez kapcsolódó szabadságukról mondtak le. Tehát a kartell feleinek ezen önkéntes tartózkodásán túli tényezőkből eredő befolyás felmérése szükségszerűen ésszerűen valószínűsíthető következtetéseken, és nem pontosan mérhető tényeken alapul.

Ennélfogva – hacsak nem akarjuk megfosztani az iránymutatás 1 A. pontjának első bekezdésében meghatározott ismérvet annak hatékonyságától – nem kifogásolható, hogy a Bizottság a versenyellenes célú – vagyis, mint az árra vagy a kvótákra irányuló – kartellnek az érintett piacra gyakorolt tényleges hatására támaszkodott e hatás mennyiségi meghatározása, illetve számszerű értékelése nélkül.

(vö. 151–155. pont)

5. A versenyjog terén az a bizonyítási teher, amely a jogsértés által az érintett piacra gyakorolt hatás fennállásával kapcsolatban hárul a Bizottságra, amennyiben a bírságoknak a jogsértés súlya alapján történő kiszámításakor figyelembe veszi, kevésbé súlyos, mint az, ami akkor terheli a Bizottságot, amikor a kartell esetében kell magának a jogsértésnek a megtörténtét bizonyítania. A kartell piacra gyakorolt konkrét hatásának figyelembevételéhez elegendő, ha a Bizottság „jó okokkal [támasztja alá] ezek figyelembevételét”.

(vö. 161. pont)

6. A versenyjog megsértése súlyának meghatározása során különösen figyelembe kell venni a kifogásolt magatartás jogszabályi és gazdasági hátterét. E tekintetben a jogsértés piacra gyakorolt konkrét hatásának értékelése során a Bizottságnak figyelembe kell vennie, hogy milyen lett volna a verseny a jogsértés nélkül.

Egyrészről ebből az következik, hogy az árakra vonatkozó kartellek esetében meg kell állapítani – ésszerű valószínűséggel –, hogy a megállapodások ténylegesen lehetővé tették az érintett vállalkozások számára, hogy a kartell hiányában érvényesülő áraknál magasabbakat érjenek el. Másrészről ebből az következik, hogy – tekintettel a fennálló gazdasági és esetleges jogszabályi háttérre – a Bizottságnak értékelése során az érintett piac összes objektív körülményét figyelembe kell vennie. Adott esetben figyelembe kell venni az „objektív gazdasági tényezők” fennállását, amiből az derül ki, hogy a „szabad verseny” keretében az árszintek nem ugyanúgy alakultak volna, mint ahogy az alkalmazott árak alakultak.

(vö. 177–179. pont)

7. A versenyjog megsértésének súlyát számos tényező függvényében kell értékelni, úgy mint például az ügy sajátos körülményei és összefüggései, anélkül azonban, hogy létezne kötelezően figyelembe veendő szempontok kötelező vagy kimerítő listája.

A jogsértés súlyának mérlegelésekor figyelembe veendő tényezők között az esettől függően szerepelhet a jogsértés tárgyát képező áru értéke és mennyisége, valamint a vállalkozás mérete és gazdasági ereje, és ennélfogva a hatás, amelyet az érintett piacra tudott gyakorolni. Ebből egyrészt az következik, hogy a bírság összegének meghatározására tekintettel figyelembe lehet venni nem csupán a vállalkozás teljes forgalmát, amely információval szolgál, ha mégoly hozzávetőleges és tökéletlen módon is, a méretre és a gazdasági erőre vonatkozóan, hanem az érintett vállalkozásoknak a releváns piacon lévő piaci részesedéseit is, amelyek a jogsértés nagyságáról nyújtanak tájékoztatást. Másrészt az is következik ebből, hogy ezen adatok egyikének sem szabad aránytalan jelentőséget tulajdonítani a mérlegelendő egyéb tényezőkhöz képest, azaz a megfelelő bírság megállapítása nem lehet a teljes forgalomra alapozott egyszerű számítás eredménye.

(vö. 213–214., 227. pont)

8. A versenyjog azonos megsértésében részt vevő különböző vállalkozásokkal szemben kiszabandó bírságok összegének meghatározását illetően a Bizottságnak jogában áll − a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásával összhangban − a bírságok összegét nem az érintett vállalkozásoknak a szóban forgó piacon megvalósított forgalma alapján megállapítani, hanem mindegyik érintett vállalkozással szemben a jogsértés jellege alapján meghatározott abszolút összeget megállapítani a bírság kiszámításának kiindulópontjaként, és ezen összeget aztán minden egyes érintett vállalkozás tekintetében több tényező alapján módosítani.

(vö. 223. pont)

9. Az arányosság elve azt követeli meg, hogy a közösségi intézmények jogi aktusai ne haladják meg a kitűzött cél elérésére alkalmas és az ahhoz szükséges mértéket.

A bírságok kiszámításakor a jogsértés súlyát számos tényező függvényében kell értékelni, és e tényezők közül egyiknek sem szabad a többi mérlegelési tényezőhöz képest aránytalan fontosságot tulajdonítani.

Az arányosság elve ebben az összefüggésben azzal jár, hogy a Bizottságnak a jogsértés súlyának értékelése során figyelembe vett tényezőkkel arányosan kell meghatároznia a bírság összegét, és hogy e tényezőket egységes és objektíven igazolható módon kell alkalmaznia.

(vö. 226–228. pont)

10. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 3. pontjának első bekezdése úgy rendelkezik, hogy a bírság alapösszege olyan enyhítő körülmények hatására csökken, mint például „a jogsértés kizárólag passzív módon vagy követő szerepben történő elkövetése”.

Valamely vállalkozás kartellen belüli passzív szerepének megítélésekor figyelembe vehető tényező lehet többek között az, ha a kartell többi tagjához képest érezhetően ritkábban vesz részt a kartelltalálkozókon, vagy ha a jogsértés tárgyát képező piacra később lép be, függetlenül a jogsértésben való részvétel időtartamától, vagy ha a jogsértésben részt vett valamely másik vállalkozás képviselője erre vonatkozóan kifejezetten nyilatkozatot tesz. Egyébként a kartell valamely tagjának a „kizárólag passzív” szerepe azt jelenti, hogy az érintett vállalkozás „visszafogottan” viselkedik, vagyis nem vesz részt aktívan a versenyellenes megállapodás vagy megállapodások kidolgozásában.

Nem elegendő tehát az, hogy a kartell bizonyos időszakaiban vagy a kartell bizonyos megállapodásait illetően az érintett vállalkozás „visszafogottan” viselkedett. E tekintetben a találkozók összehívása, a napirend megtervezése, a találkozókra tekintettel előkészítő iratok szétosztása összeegyeztethetetlen a visszafogott, passzív szereppel. Az ilyen kezdeményezések kedvező és aktív hozzáállásra utalnak az érintett vállalkozás részéről a kartell kidolgozása, folytatása és ellenőrzése kapcsán.

Ugyanezen 3. pont második francia bekezdése úgy rendelkezik, hogy a bírság alapösszege enyhítő körülmények hatására csökken a jogsértő megállapodások nemteljesítése esetén. Erre vonatkozóan fontos azt megállapítani, hogy a vállalkozás által előadott körülmények jellegüknél fogva megalapozhatják‑e azt, hogy azon időtartam során, amíg a jogsértő megállapodások részese volt, azok teljesítésülését ténylegesen gátolta‑e azzal, hogy a piacon versenyző magatartást követett.

Ugyanakkor azon tényt, hogy valamely vállalkozás − amely versenytársaival összehangolja árait – piaci magatartása nem felel meg a versenytársakkal kötött megállapodásnak, nem kell feltétlenül enyhítő körülményként figyelembe venni a kiszabandó bírság meghatározásakor. Ugyanis az olyan vállalkozás, amely a versenytársakkal való megállapodás ellenére többé-kevésbé független üzletpolitikát folytat a piacon, lehet, hogy egyszerűen csak a saját előnyére próbálja felhasználni a kartellt.

(vö. 251‑252., 254–255., 257-, 267–269. pont)

11. A ne bis in idem elve tiltja, hogy ugyanazt a személyt ugyanazon jogsértő magatartás miatt egyazon védett jogi tárgy védelmében többször szankcionálják. Ezen elv alkalmazása három konjunktív feltétel teljesüléséhez kötött: a tényállás azonossága, a jogsértés elkövetőjének azonossága és a védett jogi tárgy azonossága.

Így valamely vállalkozás ellen lehet jogszerűen ugyanazért a jogsértő magatartásért két párhuzamos eljárást folytatni, és kétszer szabni ki szankciót, egyrészről az érintett tagállami, másrészről a közösségi illetékes hatóság által, amennyiben ezen említett eljárások különböző célokat követnek, és a megsértett normák nem egyeznek.

Ennélfogva a ne bis in idem elve még kevésbé alkalmazható olyan ügyben, ahol az egyrészről a Bizottság, másrészről egy harmadik állam hatóságai által indított eljárások és kiszabott szankciók nyilvánvalóan nem ugyanazokat a célokat követik. Ugyanis, míg az első esetben az Európai Unió, illetve az Európai Gazdasági Térség területén a torzulásmentes verseny megőrzése, a második esetben egy harmadik ország piacának védelme a cél. A védett jogi tárgy azonosságának feltétele, amely a ne bis in idem elvének alkalmazásához szükséges, így nem teljesül.

(vö. 285–287. pont)

12. A Közösség és a tagállamok között a kartellek tekintetében a különböző célok követése miatt felmerülő hatáskörmegosztás különös rendszeréből eredően elfogadható párhuzamos eljárások esetében a közösségi és a nemzeti szankció halmozásának lehetősége a méltányosság követelményének van alávetve. A méltányosság követelménye azzal jár, hogy a bírságok összegének a 17. rendelet 15. cikke szerinti meghatározásakor a Bizottságnak figyelembe kell vennie a vállalkozással szemben ugyanazon tényekért már kiszabott szankciókat, amennyiben valamely tagállam kartelljogának megsértéséért kiszabott szankciókról van szó, amelyeket következésképpen közösségi területen elkövetett jogsértésért szabtak ki.

Ugyanakkor a méltányosság követelményének kötelező figyelembevétele egyrészről a tagállamok nemzeti piacai és a közös piac közötti magas szintű függőségből adódó, másrészről a Közösség és a tagállamok között ugyanazon területen fennálló kartellek tekintetében felmerülő hatáskörmegosztás különös rendszeréből ered.

(vö. 290–291. pont)

13. A Bizottság hatásköre arra, hogy bírságot szabjon ki a szándékosan vagy gondatlanul az EK 81. cikk (1) bekezdésébe vagy az EK 82. cikkbe ütköző jogsértést elkövető vállalkozásokkal szemben, az abból a célból a Bizottság rendelkezésére bocsátott eszközök közé tartozik, hogy az elláthassa a közösségi jog által ráruházott felügyeleti feladatot. Ez a feladat magában foglalja a kötelezettséget, hogy a Bizottság a Szerződés által lefektetett elvek versenyügyekben való alkalmazására és a vállalkozások magatartásának ebbe az irányba történő befolyásolására irányuló általános politikát kövessen.

Ebből következőleg a Bizottság hatáskörébe tartozik, hogy elrettentő hatásuk megerősítése céljából a bírságok összegének szintjéről döntsön, amikor meghatározott fajta jogsértések – a belőlük egyes érdekelt vállalkozások által nyerhető haszon miatt – még viszonylag gyakoriak, noha jogellenességük a közösségi versenypolitika kezdetétől fogva megállapítást nyert.

A Bizottság által követett elrettentési cél a vállalkozásoknak a Közösség vagy az Európai Gazdasági Térség területén tanúsított magatartására irányul. Következésképpen valamely vállalkozásra a közösségi versenyjogi szabályok megsértése miatt kiszabott bírság elrettentő ereje nem határozható meg kizárólag a vállalkozás különös helyzete, illetve az EGT‑n kívüli harmadik államok versenyszabályainak tiszteletben tartása alapján.

(vö. 297–298., 300. pont)

14. Amennyiben a Bizottság a kifogásközlésre adott válasz adott részletére vagy az ilyen válaszhoz csatolt iratra kívánja alapítani a jogsértés fennállásának bizonyítását az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazására irányuló eljárásban, az eljárásban érintett többi félnek lehetőséget kell biztosítani, hogy nyilatkozhassanak az ilyen bizonyítékról. Ilyen körülmények között a kifogásközlésre adott válasz adott részlete vagy az e válaszhoz csatolt irat ugyanis a jogsértésben részt vett felek elleni terhelő bizonyítékot képez.

Az érintett vállalkozásnak kell bizonyítania, hogy a Bizottság által a határozatában elfogadott következtetés más lett volna, ha a dokumentumot – amelyet a vállalkozással nem közöltek, és amelyre a Bizottság a jogsértés megállapítása során támaszkodott – bizonyítékként elutasították volna.

Ha a Bizottság nem közöl mentő dokumentumot, az érintett vállalkozásnak csak azt kell bizonyítania, hogy e dokumentum nyilvánosságra hozatalának hiánya a hátrányára befolyásolhatta az eljárás lefolyását és a Bizottság határozatának tartalmát. Elegendő, ha a vállalkozás bebizonyítja, hogy az említett mentő dokumentumot fel tudta volna használni a védekezéséhez, abban az értelemben, hogy amennyiben a közigazgatási eljárás során ebbe betekinthetett volna, olyan tényezőkre tudott volna hivatkozni, amelyek nem egyeztek a Bizottságnak az ebben a szakaszban levont következtetéseivel, tehát bármilyen módon befolyásolhatta volna a Bizottság által a határozatban elfogadott értékelést, legalábbis az e vállalkozásnak felrótt magatartás súlyát és időtartamát illetően, és ebből következően a bírság szintjét. Ebben az összefüggésben annak lehetősége, hogy hozzáférhetővé nem tett dokumentum befolyásolhatta volna az eljárás kimenetelét és a Bizottság határozatának tartalmát, csak bizonyos bizonyítékok előzetes vizsgálata után állapítható meg, annak nyilvánvalóvá tételéhez, hogy a hozzáférhetővé nem tett dokumentumok jelentősége – e bizonyítékok tekintetében – nem lett volna figyelmen kívül hagyható.

(vö. 343–344., 351. pont)

15. Mivel a Bizottság határozatának jogszerűsége ellen azon vállalkozás által ‑ amellyel szemben a Bizottság a közösségi versenyjog megsértése miatt bírságot szabott ki ‑ felhozott jogalapok egyike sem bizonyított, nincs helye a bírság csökkentésének az Elsőfokú Bíróság számára biztosított korlátlan felülvizsgálati jogkör értelmében.

(vö. 386. pont)

AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)

2006. szeptember 27.( )

„Verseny – Kartellek – Citromsav – EK 81. cikk – Bírság – A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése – Magatartás felróhatósága a leányvállalatnak – Büntetések jogszerűségének elve – Bírságkiszabási iránymutatás – Az arányosság elve – A ne bis in idem elve – Iratbetekintési jog”

A T‑43/02. sz. ügyben,

a Jungbunzlauer AG (székhelye: Bázel [Svájc], képviselik: R. Bechtold, U. Soltész és M. Karl ügyvédek)

felperesnek,

az Európai Közösségek Bizottsága (képviseli: P. Oliver, meghatalmazotti minőségben, segítője: H. Freund ügyvéd)

alperes ellen,

támogatja:

az Európai Unió Tanácsa (képviselik: E. Karlsson és S. Marquardt, meghatalmazotti minőségben)

beavatkozó,

elsődlegesen az EK‑szerződés 81. cikke és az EGT‑megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E‑1/36.604 „citromsav”‑ügy) 2001. december 5‑én hozott 2002/742/EK bizottsági határozat (HL 2002. L 239., 18. o.) megsemmisítése, illetve másodlagosan az e határozat által a felperesre kiszabott bírság csökkentése iránti kérelme tárgyában,

AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK

ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (harmadik tanács),

tagjai: J. Azizi elnök, M. Jaeger és F. Dehousse bírák,

hivatalvezető: D. Christensen tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. május 24‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

Az eljárás alapjául szolgáló tényállás

1 A felperes, a Jungbunzlauer AG (a továbbiakban: Jungbunzlauer vagy felperes), 1993‑ban alakult a Jungbunzlauer Holding AG 100%‑os tulajdonában álló leányvállalataként, amely utóbbi a Montana AG holdingtársaság tulajdonában álló vezető holding (a továbbiakban: Jungbunzlauer-csoport). Az Amerikai Egyesült Államokban a csoport a Jungbunzlauer International AG közvetítésével van jelen, amely vállalkozás a Jungbunzlauer-csoport leányvállalata. A csoport székhelye a Jungbunzlauer telephelyén, Bázelben (Svájc) található. A csoportot 1993 előtt a Jungbunzlauer GmbH irányította, amelynek a székhelye Bécsben (Ausztria) volt.

2 A Jungbunzlauer-csoport olyan összetevőket állít elő és értékesít, amelyeket az élelmiszeripari termékek és az italok, a gyógyszeripari és kozmetikai termékek ágazatában, valamint különféle ipari alkalmazásokhoz használnak. A csoport egyebek mellett a világ egyik vezető citromsavgyártója.

3 A citromsav a világon legtöbbet használt savképző és tartósító anyag. Különböző fajtái léteznek, amelyeket különféle alkalmazásokhoz használnak, többek között az élelmiszeripari termékekben és az italokban, a háztartási mosó- és tisztítószerekben, a gyógyszeripari és kozmetikai termékekben, valamint különböző ipari eljárásokban.

4 1995‑ben a citromsav összesített világméretű eladása nagyjából 894,72 millió EUR volt, amelyből az Európai Gazdasági Térség (EGT) területén megvalósított eladások nagyjából 323,69 millió EUR‑t tettek ki. 1996‑ban a citromsav világpiacának nagyjából 60%‑a a jelen kereset alapjául szolgáló határozat öt címzettje, azaz a Jungbunzlauer, a F. Hoffmann-La Roche AG (a továbbiakban: HLR), az Archer Daniels Midland Co. (a továbbiakban: ADM), a Haarmann & Reimer Corporation (a továbbiakban: H & R), – amely a Bayer AG (a továbbiakban: Bayer) csoporthoz tartozó vállalkozás –, és a Cerestar Bioproducts BV (a továbbiakban: Cerestar), együttesen az „érintett felek” kezében összpontosult.

5 1995 augusztusában az amerikai igazságügyi minisztérium arról tájékoztatta a Bizottságot, hogy a citromsav piacán nyomozást folytat. 1996 októbere és 1998 júniusa között az érintett felek, beleértve a Jungbunzlauer International AG‑t, elismerték, hogy kartellben vettek részt. Az amerikai igazságügyi minisztériummal kötött megállapodásukat követően az amerikai hatóságok e vállalkozásokra bírságot szabtak ki. Ezenkívül egyes vádlottakra magánszemélyként szabtak ki bírságot. Nyomozást folytattak egyébként Kanadában is, ahol bírságot szabtak ki ugyanezen vállalkozások némelyikére, köztük a Jungbunzlauer International AG‑re.

6 1997. augusztus 6‑án a Bizottság – a Szerződés [81]. és [82]. cikkének végrehajtásáról szóló, 1962. február 6‑i 17. (első) tanácsi rendelet (HL 1962. L 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 11. cikkének értelmében – információkéréssel fordult a Közösség négy legfőbb citromsavgyártójához, közöttük a Jungbunzlauer GmbH‑hoz. Továbbá 1998 januárjában a Bizottság információkéréssel fordult a Közösség főbb citromsavvásárlóihoz, majd 1998 júniusában és júliusában ismét információkéréssel fordult a Közösség főbb citromsavgyártóihoz.

7 A Cerestar az 1998 júliusában hozzá intézett információkérést követően felvette a kapcsolatot a Bizottsággal, és az 1998. október 29‑én tartott ülés folyamán kijelentette, hogy a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló 1996. július 18‑i bizottsági közlemény (HL 1996. C 207., 4. o.; a továbbiakban: engedékenységi közlemény) alapján együtt kíván működni a Bizottsággal. Ugyanezen alkalommal a Cerestar szóban jellemezte a kartell tevékenységeit, amelyekben részt vett. 1999. március 25‑én írásbeli nyilatkozatot küldött a Bizottságnak, amelyben megerősítette az ülésen elmondottakat.

8 1998. július 28‑i levelében a Bizottság újabb információkéréssel fordult a Jungbunzlauer GmbH‑hoz, amelyre ez utóbbi az 1998. szeptember 28‑i levelében válaszolt.

9 Az 1998. december 11‑i ülésen az ADM bejelentette, hogy együtt kíván működni a Bizottsággal, és szóban ismertette a versenyellenes tevékenységeket, amelyekben részt vett. 1999. január 15‑i levelében az ADM megerősítette szóbeli nyilatkozatát.

10 1999. március 3‑án a Bizottság kiegészítő információkéréssel fordult a HLR‑hez, a Jungbunzlauerhez és a Cerestarhoz.

11 1999. április 28‑án, május 21‑én és július 28‑án a Bayer – a H & R nevében –, a felperes, valamint a HLR nyilatkozatot tettek az engedékenységi közlemény értelmében.

12 2000. március 28‑án a Bizottság a részére nyújtott információk alapján az EK 81. cikk (1) bekezdésének és az EGT‑megállapodás 53. cikke (1) bekezdésének megsértése miatt kifogásközlést küldött a felperesnek, valamint a többi érintett félnek. A felperes és a többi érintett fél a Bizottság által felhozott kifogásokra vonatkozó írásbeli észrevételeit megküldte a Bizottságnak. Egyik fél sem kérte meghallgatását, és érdemben nem is vitatta a kifogásközlésben leírt tényeket.

13 2001. április 11‑i levelében a Jungbunzlauer GmbH a Bizottság tudomására hozta a folyamatban lévő eljárással kapcsolatos megjegyzéseit.

14 2001. július 27‑én a Bizottság kiegészítő információkéréssel fordult a felpereshez és a többi érintett félhez. A felperes a Jungbunzlauer GmbH és a saját nevében 2001. augusztus 3‑i levelében válaszolt.

15 A Bizottság 2001. december 5‑én az EK‑Szerződés 81. cikke és az EGT‑megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E‑1/36.604 „citromsav”‑ügy) meghozta a 2002/742/CE határozatot (a továbbiakban: Határozat). A Bizottság 2001. december 18‑án kézbesítette a Határozatot a felperesnek.

16 A Határozat többek között a következő rendelkezéseket tartalmazza:

„1. cikk

[Az ADM], [a Cerestar], [a H & R], [a HLR] és [a felperes] megsértették az EK 81. cikk (1) bekezdését, valamint az EGT‑megállapodás 53. cikkének (1) bekezdését azzal, hogy a citromsav piacán megállapodásban és/vagy összehangolt magatartásban vettek folyamatosan részt.

A jogsértés időtartama a következő volt:

– [az ADM], [a H & R], [a HLR] és [a felperes] esetében az 1991 márciusától 1995 májusáig terjedő időszak;

– [a Cerestar] esetében az 1992 májusától 1995 májusáig terjedő időszak.

[…]

3. cikk

Az 1. cikkben megállapított jogsértés miatt az említett cikkben meghatározott vállalkozásokra kiszabott bírságok a következők:

a) [ADM]: 39,69 millió EUR összegű bírság,

b) [Cerestar]: 170 000 EUR összegű bírság,

c) [HLR]: 63,5 millió EUR összegű bírság,

d) [H & R]: 14,22 millió EUR összegű bírság,

e) [a felperes]: 17,64 millió EUR összegű bírság”.

17 A Bizottság a Határozat (80)–(84) preambulumbekezdésében kifejtette, hogy a kartell a tagoknak meghatározott értékesítési kvóta rögzítésére, e kvóták tiszteletben tartására, a célárak és/vagy alapárak rögzítésére, az árengedmények megszüntetésére és bizonyos, a vevőkre vonatkozó információk cseréjére vonatkozott.

18 A Bizottság a Határozat (185)–(188) preambulumbekezdésében úgy találta, hogy a Jungbunzlauer-csoportot illetően a jogsértés a Jungbunzlauernek róható fel.

19 A bírságok összegének kiszámításához a Bizottság a Határozatban a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: iránymutatás) meghatározott módszert, valamint az engedékenységi közleményt alkalmazta.

20 A Bizottság elsősorban a bírságnak a jogsértés súlyának és időtartamának függvényében kiszámított alapösszegét határozta meg.

21 Ennek keretében a Bizottság a jogsértés súlyával kapcsolatban először is azt vette figyelembe, hogy az érintett vállalkozások a jogsértés jellegére, az EGT citromsav piacára gyakorolt közvetlen hatására és az érintett földrajzi piac kiterjedésére tekintettel különösen súlyos jogsértést követtek el (a Határozat (230) preambulumbekezdése).

22 Ezután a Bizottság úgy értékelte, hogy figyelembe kell venni, hogy az érintett vállalkozások milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy a versenyben kárt okozzanak, és a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell megállapítani, amely megfelelő elrettentő hatást biztosít. Következésképpen az érintett vállalkozások által 1995‑ben, azaz a jogsértés időszakának utolsó évében a citromsaveladásokkal megvalósított teljes forgalom alapján a Bizottság az érintett vállalkozásokat három csoportba osztotta: az első csoportba a H & R‑t, amelynek a világpiaci részesedése 22%, a második csoportba az ADM‑et és a Jungbunzlauert, amelyek világpiaci részesedése [bizalmas]( ), valamint a HLR‑t, amelynek világpiaci részesedése 9% és a harmadik csoportba a Cerestart, amelynek világpiaci részesedése 2,5%. Ennek alapján a Bizottság a kiindulási összeget az első csoportba tartozó vállalkozás esetében 35 millió EUR‑ban, a második csoportba tartozó vállalkozások esetében 21 millió EUR‑ban és a harmadik csoportba tartozó vállalkozás esetében pedig 3,5 millió EUR‑ban állapította meg (a Határozat (239) preambulumbekezdése).

23 Ezen túlmenően a Bizottság e kiindulási összeget kiigazította, hogy biztosítsa a bírság megfelelő elrettentő hatását. Következésképpen a Bizottság az érintett vállalkozások teljes forgalmának teljes összege által kifejezett méretének és összesített forrásainak figyelembevételével, az ADM és a HLR vonatkozásában meghatározott kiindulási összeg esetében kétszeres, a H & R esetében pedig 2,5‑szeres szorzót alkalmazott (a Határozat (50) és (246) preambulumbekezdése).

24 Az egyes vállalkozások által elkövetett jogsértések időtartamára tekintettel az így meghatározott kiindulási összeget a Bizottság évente 10%‑kal, azaz az ADM, a H & R, a HLR és a Jungbunzlauer vonatkozásában 40%‑kal, a Cerestar vonatkozásában pedig 30%‑kal (a Határozat (249)–(250) preambulumbekezdése) növelte.

25 A Bizottság így a bírságok alapösszegét a Jungbunzlauer esetében 29,4 millió EUR‑ban rögzítette. Az ADM, a Cerestar, a HLR és a H & R tekintetében az alapösszeget egyenként 58,8 millió, 4,55 millió, 58,8 millió és 122,5 millió EUR‑ban állapította meg (a Határozat (254) preambulumbekezdése).

26 Másodsorban súlyosító körülmények címén az ADM és a HLR esetében kiszabott bírság alapösszegét 35%‑kal növelte azon indokkal, hogy e vállalkozások a kartellben irányító szerepet töltöttek be (a Határozat (273) preambulumbekezdése).

27 Harmadsorban a Bizottság megvizsgálta és elutasította bizonyos vállalkozások érveit, amelyek szerint e vállalkozásokra nézve enyhítő körülményeket kell megállapítani (a Határozat (274)–(291) preambulumbekezdése).

28 Negyedsorban a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének alkalmazásában a Bizottság az így meghatározott összegeket a Cerestar és a H & R esetében úgy módosította, hogy azok ne haladják meg az érintett vállalkozások teljes forgalmának 10%‑át (a Határozat (293) preambulumbekezdése).

29 Ötödsorban az együttműködési közlemény B. szakaszának alkalmazásában a Bizottság a Cerestar részére „különösen jelentős mértékű csökkentést” (vagyis 90%‑osat) engedélyezett a bírság azon összegéhez képest, amelyet az együttműködés hiányában róttak volna ki rá. A közlemény D. szakaszának alkalmazásában a Bizottság „nagymértékű csökkentést” engedélyezett az ADM (vagyis 50%), a Jungbunzlauer (40%), a H & R (30%) és a HLR (20%) részére ((326) preambulumbekezdés).

Az eljárás és a felek kérelmei

30 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. február 25‑én benyújtott keresetlevelével a Jungbunzlauer a jelen keresetet terjesztette elő.

31 2002. június 18‑i végzésével az Elsőfokú Bíróság elnöke engedélyezte a Tanács számára a beavatkozást a Bizottság kérelmének támogatása céljából.

32 Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) az előadó bíró jelentésére tekintettel úgy döntött, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt, és az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 64. cikkében előírt pervezető intézkedések keretében írásbeli kérdéseket tett fel a feleknek, akik e kérdésekre az erre meghatározott határidőn belül választ adtak.

33 Az Elsőfokú Bíróság a 2004. május 24‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és az Elsőfokú Bíróság kérdéseire adott válaszaikat.

34 A Jungbunzlauer azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a Határozatot;

– másodlagosan csökkentse a rá kiszabott bírság összegét;

– kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.

35 A Bizottság és beavatkozóként a Tanács, azt kérik, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– utasítsa el a keresetet;

– a Jungbunzlauert kötelezze a költségek viselésére.

Indokolás

36 A felperes először is jogellenességi kifogásra hivatkozik, azt állítva, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése sérti a jogszerűség elvét, amennyiben e rendelkezés nem határozza meg megfelelő módon a Bizottság határozathozatali gyakorlatát (a továbbiakban: a jogszerűség elve). A felperes továbbá úgy érvel, hogy a Határozat hibákat tartalmaz a Határozat címzettje, a jogsértés súlyának értékelése, az enyhítő körülmények elismerése, a más államokban kiszabott bírságok figyelembevételének hiánya, a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében meghatározott bírságküszöb tiszteletben tartása, valamint az iratbetekintési jog tekintetében. Végül a felperes arra hivatkozik, hogy a közigazgatási eljárás időtartamának hatással kellene lennie a bírság összegére.

I – A jogszerűség elvének megsértéséről

A – A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésével szemben emelt jogellenességi kifogásról

1. A felek érvei

37 A Jungbunzlauer jogellenességi kifogást emel az EK 241. cikk értelmében, és úgy érvel, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése, amely bírságkiszabásra jogosítja fel a Bizottságot a közösségi versenyjog megsértése esetén, sérti a jogszerűség elvét, amely együtt jár a közösségi jog egyik alapelvét képező jogbiztonság elvével, amennyiben ez a rendelkezés nem határozza meg megfelelő módon a Bizottság határozathozatali gyakorlatát.

38 Először is a Jungbunzlauer úgy érvel, hogy a jogszerűség elvét elfogadta az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt európai egyezmény (a továbbiakban: az emberi jogok európai egyezménye) 7. cikkének (1) bekezdése, amely a következőképpen rendelkezik:

„Senkit sem szabad elítélni olyan cselekményért vagy mulasztásért, amely elkövetése idején a hazai vagy nemzetközi jog alapján nem volt bűncselekmény. Ugyancsak nem lehet a bűncselekmény elkövetése idején alkalmazható büntetésnél súlyosabb büntetést kiszabni.”

39 A Jungbunzlauer hivatkozik az EU 6. cikk (2) bekezdésére, amely szerint „[a]z Unió a közösségi jog általános elveiként tartja tiszteletben az alapvető jogokat, ahogyan azokat [az emberi jogok európai egyezménye] biztosítja, továbbá ahogyan azok a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból erednek”.

40 A Jungbunzlauer továbbá kiemeli, hogy a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint minden szankciót előíró közösségi rendelkezésnek, akár büntetőjogi jellegű, akár nem (a Bíróság 117/83. sz. Könecke‑ügyben 1984. szeptember 25‑én hozott ítéletének [EBHT 1984., 3291. o.] 11. pontja, valamint a 137/85. sz. Maizena‑ügyben 1987. november 18‑án hozott ítélet [EBHT 1987., 4587. o.] 15. pontja) tiszteletben kell tartania a jogszerűség elvét, mint a jogbiztonság elvével együtt járó elvet (a Bíróság 29/69. sz. Stauder‑ügyben 1969. november 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1969., 419. o.] 7. pontja, a C‑143/93. sz., Van Es Douane Agenten ügyben 1996. február 13‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑431. o.] 27. pontja, a C‑74/95. és C‑129/95. sz., „X elleni büntetőeljárás” egyesített ügyekben 1996. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑6609. o.] 25. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑112/98. sz., Mannesmannröhren-Werke kontra Bizottság ügyben 2001. február 2‑án hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑729. o.] 59. és azt követő pontjai).

41 Végül a Jungbunzlauer kifejti, hogy az Európai Unió 2000. december 7‑én Nizzában közzétett Alapjogi Chartájának (HL 200. C 364., 1. o.; a továbbiakban: Alapjogi Charta) 41. és 49. cikke is elismeri a jogszerűség elvét, amely a tagállamok közös alkotmányos hagyományainak szerves része.

42 A Jungbunzlauer úgy érvel, hogy a jogszerűség elve – mint a jogbiztonsággal együtt járó elv – értelmében a közösségi jognak világosnak és kiszámíthatónak kell lennie a jogalanyok számára (a Bíróság 212/80–217/80. sz., Salumi és társai egyesített ügyekben 1981. november 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1981., I‑2735. o.] 10. pontja; 70/83. sz. Kloppenburg‑ügyben 1984. február 22‑én hozott ítéletének [EBHT 1984., 1075. o.] 11. pontja; a fenti 40. pontban hivatkozott Könecke‑ügyben hozott ítéletének 11. pontja, valamint a fenti 40. pontban hivatkozott Maizena‑ügyben hozott ítéletének 15. pontja), és hogy e közösségi szabályozás egyértelmű és előre kiszámítható mivolta kötelező jellegű, amit különösen szigorúan be kell tartani az olyan rendelkezés esetén, amelynek pénzügyi kihatása is lehet (a Bíróság C‑30/89. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1990. március 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1990., I‑691. o.] 23. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ez annál is inkább így van olyan tanácsi rendelkezés esetén, amely a Bizottságot intézkedésre hatalmazza fel, és amely csak akkor lehet érvényes, ha kellőképp pontos, azaz ha a Tanács világosan meghatározza a Bizottságra ruházott hatáskör határait (a Bíróság 291/86. sz., Central‑import Münster ügyben 1988. július 5‑én hozott ítéletének [EBHT 1988., 3679. o.] 13. pontja).

43 A Jungbunzlauer úgy érvel, hogy a jogszerűség elve különös jelentőséggel bír a szankciókat előíró rendelkezések (a Bíróság 32/79. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 1980. július 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1980., 2403. o.] 46. pontja; a fenti 42. pontban hivatkozott Kloppenburg‑ügyben hozott ítélet 11. pontja; a fenti 40. pontban hivatkozott Maizena‑ügyben hozott ítélet 15. pontja, valamint a C‑352/92. sz., Milchwerke Köln ügyben 1994. július 14‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑3385. o.] 22. és 23. pontja). A Jungbunzlauer kiemeli, hogy e rendelkezéseknek előre látható módon kell meghatározniuk nem csak a szankcionált magatartást, hanem a jogalanyt érintő jogkövetkezményeket is (a fenti 40. pontban hivatkozott „X elleni büntetőeljárás” egyesített ügyekben hozott ítélet 25. pontja).

44 A Jungbunzlauer úgy véli, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése büntetőjogi vagy kvázi‑büntetőjogi szankció kiszabásának lehetőségéről rendelkezik.

45 E tekintetben a Jungbunzlauer először is Mario Montinak – aki akkor a Bizottság versenypolitikáért felelős tagja volt – a nyilatkozataira, a bizottsági iránymutatás megfogalmazására, valamint a Bizottság ellenkérelmében használt kifejezésekre hivatkozik. Az EK 81. és 82. cikk megsértése esetén alkalmazandó „szankciókról” és „büntetésekről” van szó, amelyek kellően jelentősnek kell lenniük ahhoz, hogy „elrettentő erejük” érvényesüljön.

46 Továbbá a Jungbunzlauer emlékeztet arra, hogy a Bíróság korábban már kimondta, hogy a 17. rendelet 15. cikkében előírt bírságok nem kényszerítő jellegűek, viszont az a céljuk, hogy a tiltott magatartásokat megtorolják, illetve azok megismétlését megelőzzék (a Bíróság 41/69. sz., Chemiefarma kontra Bizottság ügyben 1970. július 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1970., 661. o.] 172. és 173. pontja), ami a Jungbunzlauer szerint megfelel annak a széles értelmezésnek, amelyet a büntetőjogi gyanúsítás fogalmának az Emberi Jogok Európai Bírósága tulajdonít. A Jungbunzlauer arra is hivatkozik, hogy a T‑15/99. sz., Brugg Rohrsyteme kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletben [EBHT 2002., II‑1613. o.] 109. és 122. pontja), az Elsőfokú Bíróság a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében, az emberi jogok európai egyezménye 7. cikkének fényében vizsgálta a kiszabott bírság érvényességét.

47 A Jungbunzlauer úgy véli, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (4) bekezdésében használt kifejezés, amely szerint a bírságokat kiszabó határozatok „nem büntetőjogi jellegűek”, nem változtat ezen értékelésen, mivel – az Emberi Jogok Európai Bírósága ítélkezési gyakorlatának megfelelően – a jogszabálynak nem a megjelölése a döntő, hanem a valós tartalma.

48 Következésképpen a Jungbunzlauer szerint a bírság kiszabásához vezető eljárásnak a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében meg kell felelnie minden minimumkövetelménynek az alapvető jogok szemszögéből, amely jogok az Emberi Jogok Európai Bírósága értelmezésében nem csupán az emberi jogok európai egyezményéből, hanem az alapjogi chartából is következnek, amely megerősíti az ezen ítélkezési gyakorlatból eredő jogokat.

49 Ennek keretében a Jungbunzlauer úgy érvel, hogy az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatából következik, hogy mind a bűncselekmény, mind a jogsértés esetén kiszabható büntetésnek „törvényben előírt”‑nak kell lennie, ami azzal jár, hogy a jogalanyoknak képeseknek kell lenniük előre látni – az eset körülményeitől függő ésszerű mértékben – az adott cselekmény következményeit. Az Emberi Jogok Európai Bírósága hozzáfűzte, hogy a mérlegelési jogkörrel felruházó jogszabály önmagában nem ütközik e követelménybe, amennyiben e jogkör terjedelmét és a gyakorlására irányadó szabályokat kellően világosan határozza meg, tekintetbe véve a követett legitim célt, azaz az egyén megfelelő védelmét az önkénnyel szemben.

50 E körülményekre tekintettel a Jungbunzlauer úgy véli, hogy a jogszerűség elvét sérti, ha a bírság kiszabására vonatkozó rendelkezés nem korlátozza kellőképpen a tárggyal kapcsolatban hozott határozat lehetséges jogkövetkezményeit, hanem a szóban forgó szöveg pontatlan megfogalmazásából adódóan a hatáskörrel rendelkező hatóságnak tág teret hagy az adott esetre való alkalmazás tekintetében. Ebben az esetben, ellentétben azzal, amit a jogszerűség elve követel, a jogi következményeket nem határozza meg előre a jogalkotó, hanem a közigazgatás rendeli el. A Jungbunzlauer elismeri, hogy a mérlegelési lehetőség megléte a közigazgatásban önmagában nem jogellenes a jogszerűség elvének értelmében, azonban ez a mérlegelési lehetőség nem lehet korlátlan.

51 A Jungbunzlauer úgy véli, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése nem felel meg a fent említett minimumkövetelményeknek.

52 A Jungbunzlauer emlékeztet arra, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése a Szerződés versenyjogi szabályainak megsértése esetén bírság kiszabására hatalmazza fel a Bizottságot, amely legkisebb összege 1000 EUR, legmagasabb összege pedig az egyes vállalkozások üzleti forgalma alapján egyedileg állapítandó meg. Hozzáfűzi, hogy a bírság konkrét összegét illetően a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének második albekezdése csupán annyit mond, hogy „[a] bírság összegének megállapításakor a jogsértés súlyosságát és időtartamát is figyelembe kell venni”.

53 A Jungbunzlauer úgy véli, hogy e rendelkezésből adódóan a Bizottság a bírság összegének megállapítása tekintetében lényegében korlátlan mérlegelési lehetőséggel bír.

54 Először is a Jungbunzlauer arra hivatkozik, hogy mivel mostanra, ellentétben a 17. rendelet elfogadásakor fennálló helyzettel, a világviszonylatban vezető csoportok üzleti forgalma több százmilliárd EUR‑ra emelkedhet, a bírság felső határa könnyen elérheti a több tízmilliárd EUR‑t. Példaképpen megemlíti, hogy ha az ExxonMobil kőolajipari csoport – amelynek forgalma 248 milliárd EUR – kartellben venne részt, a Bizottság 1000 EUR és 24,8 milliárd EUR közötti bírságot szabhatna ki rá, amely utóbbi összeg megfelel Luxemburg bruttó nemzeti termékének. A Jungbunzlauer úgy véli, hogy amennyiben a jogszabály lehetővé teszi, hogy adott jogsértésre a hatóság 1000 EUR és 24,8 milliárd EUR közötti bírságot szabjon ki – vagy az engedékenységi közlemény értelmében a teljes mentességről határozzon –, abban az esetben már nem a jogszabály határozza meg előre a bírságot, hanem kizárólag a hatóság. Végeredményben az ilyen rendelkezés lehetőséget nyújtana a bírság összegének önkényes kiszabására.

55 Másodszor a Jungbunzlauer úgy véli, hogy az iránymutatás nem minősül „törvénynek” az emberi jogok európai egyezménye értelmében. Kiemeli, hogy az ilyen iránymutatás csak magát a Bizottságot köti, nem a bíróságokat (az Elsőfokú Bíróság T‑81/97. sz., Regione Toscana kontra Bizottság ügyben 1998. július 16‑án hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑2889. o.] 49. pontja, Alber főtanácsnoknak a C‑17/99. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványának 23. pontja [2001. március 22‑én hozott ítélet, EBHT 2001., I‑2481., I‑2484. o.]), amelyek korlátlan felülvizsgálati jogkört gyakorolhatnak a Bizottság határozatai tekintetében. Márpedig a felperes szerint, mivel ezen említett bíróságok hatásköre a bírságok összegének végleges kiszabása, és e bíróságokat nem köti az iránymutatás, ezen iránymutatásnak nincs kihatása egy büntetőjogi norma jogszerűségének az értékelésekor az emberi jogok európai egyezménye 7. cikkének értelmében. Továbbá kifejtette, hogy az Elsőfokú Bíróság nemrégiben kimondta, hogy a bírságokra alkalmazandó szabályozást egyedül a 17. rendelet határozza meg (a fenti 46. pontban hivatkozott Brugg Rohrsysteme kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 123. pontja).

56 Harmadszor a Jungbunzlauer vitatja a Bizottság érvelésének megalapozottságát, amely szerint a bírságok kiszámításának megbízhatóbb, illetve jobban előre látható mivolta összeegyeztethetetlen lenne azzal az elvvel, amely szerint a bírságnak egyrészt figyelembe kell vennie az eset sajátosságait, másrészt kellő elrettentő hatással kell bírnia a versenyjogi szabályok vállalkozások általi betartásának biztosítása végett. A Jungbunzlauer szerint éppen ellenkezőleg, a bűncselekmény lehetséges következményeinek az ismerete, vagy ezen ismeretek megszerzésének lehetősége biztosítja eredményesebben a Bizottság által célzott elrettentő hatást. A tagállamok büntetőjogi törvényei éppen ezen okból állnak különféle törvénysértési elemek sorából, amelyek mindegyike eltérő szankciót von maga után. E szabályok és a nemzeti ítélkezési gyakorlat általi értelmezésük alapján a jogalanyok képesek kellően pontosan előre látni tetteik büntetőjogi következményeit. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése szerinti szankció majdnem határtalan kerete nem bír ilyen elrettentő hatással, mivel nem határozza meg azon jogsértés konkrét tartalmát, amely adott esetben e keret teljes kimerítését vonhatja maga után.

57 A Jungbunzlauer hozzáfűzi, hogy azon körülményt, miszerint az iránymutatás nem határolja körül kellőképpen a bírságok kiszabását alátámasztja az a tény is, hogy a „nagyon súlyosnak” mondott jogsértések esetében a Bizottság bármely 20 millió EUR feletti alapösszeget „választhat”. Az iránymutatás tehát egyáltalán nem teszi lehetővé annak ismeretét, hogy mely körülmények alapján szab ki a Bizottság 20, 50, illetve 100 millió EUR‑s, vagy akár annál is magasabb alapösszeget.

58 Negyedszer a Jungbunzlauer úgy véli, hogy nem lehet elfogadni a Tanács azon érvét sem, amely arra alapul, hogy a Bizottság által meghatározott bírságok adott esetben közösségi bírói felülvizsgálat tárgyát képezhetik, amely bírák korlátlan felülvizsgálati jogkört gyakorolhatnak. A Jungbunzlauer szerint a Tanács ugyanis nem veszi figyelembe azt, hogy a jogszabályi rendelkezések kellő egyértelműsége követelményének pontosan az a célja, hogy lehetővé tegye a közösségi bíróság számára az e rendelkezések alapján hozott határozatok jogszerűségének felülvizsgálatát. A Tanács érvelése a közösségi jogalkotó szerepének a közösségi bíróságokra való átruházásához vezetne.

59 Ötödször a Jungbunzlauer arra hivatkozik, hogy nemzeti szinten nincs ehhez hasonló jogkörrel felruházott hatóság, amely jogkör lehetővé tenné bírságok majdhogynem korlátlan módon történő kiszabását. A svéd joggal való hasonlatosságot illetően, amelyre a Tanács hivatkozik, a Jungbunzlauer úgy véli, hogy e tagállamban a közösségi jog modellje alapján alkották meg e szabályozást, így ezt az érvet sem lehet elfogadni. A német jogot illetően, amelyre szintén hivatkozik a Tanács, a Jungbunzlauer úgy érvel, hogy a versenyjogi jogsértések esetén kiszabható bírságokról szóló rendelkezések eltérő rendszert alkotnak, amely nem hasonlítható a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében meghatározott teljes körű felhatalmazáshoz. E rendelkezések ugyanis meghatároznak egy felső korlátot, amely 500 000 EUR‑ig, és ezen felül a jogsértés tényéből adódó nyereség háromszorosáig terjedhet, ami a gyakorlatban a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdéséből következő bírságoknál alacsonyabb szintűekhez vezetne. A Jungbunzlauer továbbá kifejti, hogy e bírságok összegét a jogsértés elkövetésének módja is befolyásolja. Csak szándékosan elkövetett jogsértés esetén szabható a bírság teljes kerete, míg gondatlanságból elkövetett jogsértés esetén csupán a kilátásba helyezett maximális bírság fele szabható ki. E keretek között a bírság kiszabása szigorúan meghatározott feltételek alapján történik, figyelembe véve például a jogsértés jelentőségét, a sérelem súlyosságát, a jogsértés elkövetője személyének és gazdasági körülményeinek sajátosságait. A Jungbunzlauer elismeri, hogy ez a szabályozás sem teszi a bírságok összegét teljes pontossággal előre kiszámíthatóvá. Ugyanakkor e pontosság jóval meghaladja a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében megfogalmazott körülhatárolás szintjét. A Jungbunzlauer arra hivatkozik, hogy részben éppen az a tény, hogy a kizárólag az üzleti forgalomra alapuló megközelítés nem veszi kellőképpen figyelembe a jogsértés nagyságát és jelentőségét, vezette 1999‑ben a jogalkotót a jogi keret megváltoztatására e tekintetben.

60 Hatodszor a Jungbunzlauer úgy véli, hogy érvelésének megalapozottságát alátámasztja a Bizottság bírságokra vonatkozó határozathozatali gyakorlata. A Bizottság határozathozatali gyakorlatát nemcsak a bírságösszegek abszolút értékének óriási különbsége jellemzi, hanem különösen a bírságok összegének drasztikus emelkedése 2001 óta. A Jungbunzlauer elsősorban arra hivatkozik, hogy a vállalkozásokra 1994 és 2000 között kiszabott bírságok átlagának az aránya a 2001. év során az EK‑Szerződés 81. cikke és az EGT‑megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E‑1/37.512 „vitaminok”‑ügy) 2001. november 21‑én hozott 2003/2/EK bizottsági határozat (HL 2003. L 6., 1. o.) keretében kiszabott rekordszintű 462 millió EUR‑s bírsághoz viszonyítva majdnem egy a tizenöthöz. Még a 2001‑ben egy vállalkozásra kiszabott második legmagasabb bírság, azaz az EK‑Szerződés 81. cikke és az EGT‑megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E‑1/36.212 „önindigós papír”‑ügy) 2001. december 20‑án hozott 2004/337/EK bizottsági határozat (HL 2004. L 115., 1. o.) keretében kiszabott 184,27 millió EUR‑s bírság is majdnem a hatszorosa ezen átlagértéknek. A Jungbunzlauer úgy véli, hogy az a tény, hogy mindezen a határozatok – amint a Bizottság korábbi teljesen eltérő határozathozatali gyakorlata is – a bírságokra vonatkozó egyetlen jogi kereten, azaz a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésén alapulnak, azt bizonyítja, hogy e rendelkezésnek valójában egyáltalán nincs meghatározó hatása a Bizottság gyakorlatára. Ez a változás voltaképpen nem a bírságok szintjének emelkedését jelenti, hanem azok megsokszorozódását.

61 Hetedszer a Jungbunzlauer arra hivatkozik, hogy az 1993‑ban megjelent cikkében a Bizottság egyik tisztviselője elismerte, hogy az eljárás, amely a 17. rendelet értelmében bírság kiszabásához vezethet, „távolról sem az, ami rendszerint tisztességes eljárásnak (due process) minősíthető”.

62 Másodlagosan a Jungbunzlauer úgy véli, hogy még abban az esetben is, ha a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése összhangban lenne a jogszerűség elvével, a Bizottságnak mindenképpen megszorítóan kellene értelmeznie e rendelkezést és annak nem kellően előrelátható mivoltát a bírságok egységes és átlátható rendszerével kiegyenlítenie, amely rendszer biztosítaná az érintett vállalkozások számára a jogbiztonság feltétlenül szükséges szintjét. A Jungbunzlauer szerint az ilyen értelmezés abban nyilvánulna meg, hogy a Bizottságnak biztosítania kellene a minimális átláthatóságot és előre láthatóságot a bírságok kiszabását illetően. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése által nyújtott széles körű felhatalmazásnak szerinte legalább minimálisan konkretizálódnia kellene a Bizottság határozathozatali gyakorlatában, kizárva így a meglepetésszerű határozatokat, ahogyan az jelen esetben is történt.

63 A Bizottságnak és a Tanácsnak az a véleménye, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése nem sérti a jogszerűség elvét.

64 A Bizottság kifejezetten hangsúlyozza, hogy a bírságok terén hozott határozatai a közösségi bíróságok teljes körű felülvizsgálatának tárgyát képezhetik. Hangsúlyozza továbbá, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében előírt feltételeket egyrészt az ítélkezési gyakorlat, másrészt az iránymutatás pontosította. A Bizottság szerint ha a feltételek pontosabban lennének meghatározva, nem tudná egyrészt az egyes esetek sajátosságait figyelembe venni, másrészt a bírságok elrettentő hatását biztosítani.

65 A Bizottság ugyancsak hangsúlyozza, hogy összhangban a 17. rendelet 15. cikkének (4) bekezdésével, a versenyszabályok nem bírnak büntetőjogi jelleggel. Véleménye szerint a felperes tévesen hivatkozik az emberi jogok európai egyezménye 7. cikke (1) bekezdésének, valamint az alapjogi charta 41. és 49. cikkének a megsértésére.

66 A Bizottság továbbá emlékeztet arra, hogy jogában áll a bírságok szintjének emelése, valamint hogy az iránymutatás nem érinti a bírságok kiszabására alkalmazandó szabályozást.

67 Végül a német joggal való összehasonlítást illetően a Bizottság egy büntetőjogi norma példáját hozza fel annak bemutatására, hogy ezen ország joga is igen széles mérlegelési mozgásteret állapít meg az egyedi és konkrét szankció kiszabására.

68 A Tanács úgy találja, hogy az emberi jogok európai egyezménye, valamint az alapjogi charta hivatkozott rendelkezései nem alkalmazandóak a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésére. Szerinte egyébként a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése teljesen világos és egyértelmű rendelkezés.

2. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

69 Az utoljára a 1216/1999/EK rendelettel (HL L 148., 1999.6.15., 5. o.) módosított 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

„A Bizottság határozattal [1000 EUR‑tól] [1 millió EUR‑ig] terjedő vagy annál nagyobb összegű bírságot szabhat ki a vállalkozásokra vagy a vállalkozások társulásaira, de a bírság mértéke nem haladhatja meg a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozások megelőző éves üzleti forgalmának 10%‑át, ha a vállalkozások szándékosan vagy gondatlanságból:

a) megsértik a Szerződés [81]. cikkének (1) bekezdését vagy [82]. cikkét; vagy

b) megszegik a 8. cikk (1) bekezdése szerint fennálló valamely kötelezettséget.

A bírság összegének megállapításakor a jogsértés súlyát és időtartamát is figyelembe kell venni.”

70 Meg kell vizsgálni, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése sérti‑e a jogszerűség elvét, ahogyan a felperes állítja, azzal, hogy nem határozza meg megfelelően a Bizottság határozathozatali gyakorlatát.

71 E tekintetben az Elsőfokú Bíróság emlékeztet arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatból következően a jogszerűség elve a jogbiztonság elvével együtt járó elv, amely utóbbi a közösségi jog egyik alapelvét képezi, és megköveteli, hogy minden közösségi szabályozás, különösen amelyik szankciókat szab ki, vagy azok kiszabását lehetővé teszi, világos és egyértelmű legyen, avégett, hogy a jogalanyok félreérthetőség veszélye nélkül megismerhessék jogaikat és kötelezettségeiket és ezeknek megfelelően járhassanak el (lásd e tekintetben a Bíróság 169/80. sz. Gondrand‑ügyben 1981. július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 1981., 1931. o.] 17. pontját, a fenti 40. pontban hivatkozott Maizena‑ügyben hozott ítélet 15. pontját, a fenti 40. pontban hivatkozott Van Es Douane Agenten ügyben hozott ítélet 27. pontját, valamint a fenti 40. pontban hivatkozott „X elleni büntetőeljárás” egyesített ügyekben hozott ítélet 25. pontját).

72 Szintén az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy ez az elv egyaránt vonatkozik a büntetőjogi jellegű normákra, valamint a közigazgatási szankciót kiszabó, illetve annak kiszabását lehetővé tevő külön közigazgatási eszközökre is (lásd a fenti 40. pontban hivatkozott Maizena‑ügyben hozott ítélet 14. és 15. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot), illetve hogy nem csak a jogsértés tényálláselemeit megállapító rendelkezésekre, hanem az e jogsértések következményeit meghatározó rendelkezésekre is alkalmazandó (lásd e tekintetben a fenti 40. pontban hivatkozott „X elleni büntetőeljárás” egyesített ügyekben hozott ítélet 22. és 25. pontját).

73 Továbbá emlékeztetni kell arra, hogy a jogszerűség elve a közösségi jog általános jogelvei közé tartozik, és a tagállamok közös alkotmányos hagyományainak alapját képezi, amelyet több nemzetközi szerződés elismert, többek között az emberi jogok európai egyezményének 7. cikke, különösen a jogsértéseket és büntetőjogi szankciókat illetően (lásd e tekintetben a fenti 40. pontban hivatkozott „X elleni büntetőeljárás” egyesített ügyekben hozott ítélet 25. pontját).

74 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az alapjogok azon általános jogelvek szerves részét képezik, amelyek tiszteletben tartását a közösségi bíróságok biztosítják (a Bíróság 2/94. sz., 1996. március 28‑i véleményének [EBHT 1996., I‑1759. o.] 33. pontja, valamint a C‑299/95. sz. Kremzow‑ügyben 1997. május 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑2629. o.] 14. pontja). E célból a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból, valamint az emberi jogok védelmére vonatkozó azon nemzetközi szerződések nyújtotta iránymutatásból merít, amelyek kidolgozásában a tagállamok együttműködtek, vagy amelyekhez csatlakoztak. Az emberi jogok európai egyezménye e tekintetben különös jelentőséggel bír (a Bíróság 222/84. sz. Johnston‑ügyben 1986. május 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1986., 1651. o.] 18. pontja és a fent említett Kremzow‑ügyben hozott ítélet 14. pontja). Egyébiránt az EU 6. cikk (2) bekezdése értelmében „[a]z Unió a közösségi jog általános elveiként tartja tiszteletben az alapvető jogokat, ahogyan azokat az [emberi jogok európai egyezménye] biztosítja, továbbá ahogyan azok a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból erednek” (a Bíróság C‑94/00. sz. Roquette Frères‑ügyben 2002. október 22‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑9011. o.] 23. és 24. pontja, valamint a fenti 40. pontban hivatkozott Mannesmannröhren-Werke kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 60. pontja).

75 E tekintetben emlékeztetni kell az emberi jogok európai egyezménye 7. cikke (1) bekezdésének megfogalmazására:

„Senkit sem szabad elítélni olyan cselekményért vagy mulasztásért, amely elkövetése idején a hazai vagy nemzetközi jog alapján nem volt bűncselekmény. Ugyancsak nem lehet a bűncselekmény elkövetése idején alkalmazható büntetésnél súlyosabb büntetést kiszabni.”

76 Az Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban: EJEB) szerint e rendelkezésből következik, hogy a törvénynek világosan meg kell határoznia a jogsértéseket és a hozzájuk kapcsolódó büntetéseket. E feltétel akkor teljesül, ha a jogalany a releváns rendelkezés megfogalmazásából, szükség esetén a bíróságok által nyújtott értelmezés segítségével, megtudhatja, hogy mely cselekmények és mulasztások vonják maguk után a büntetőjogi felelősségét (lásd az EJEB, 2000. június 22‑i Coëme kontra Belgium ítéletet, Ítéletek és Határozatok Tára, 2000‑VII., 1. o., 145. pont).

77 Hivatkozva a 17. rendelet 15. cikkének (4) bekezdésére, amely kimondja, hogy a Bizottságnak – többek között – az e rendelkezés (2) bekezdése alapján hozott határozatai nem büntetőjogi jellegűek, a Bizottság és a Tanács fenntartását fejezte ki annak kapcsán, hogy az Elsőfokú Bíróság meríthet‑e az emberi jogok európai egyezménye 7. cikkének (1) bekezdéséből, illetve az EJEB e cikkel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatából a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdése jogszerűségének vizsgálatakor.

78 Ezzel kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság először is hangsúlyozza, hogy nincs hatásköre a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdése jogszerűségének az emberi jogok európai egyezménye 7. cikkének (1) bekezdésére tekintettel történő értékelésére, amennyiben az emberi jogok európai egyezményének rendelkezései nem képezik a közösségi jog részét (lásd e tekintetben a fenti 40. pontban hivatkozott Mannesmannröhren-Werke kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 59. és 60. pontját). Ugyanakkor, ahogyan a fenti 74. pontban is kifejtettük, az alapjogok azon általános jogelvek szerves részét képezik, amelyeknek tiszteletben tartását a közösségi bíróságok biztosítják, tekintetbe véve többek között az emberi jogok európai egyezményét, mint iránymutatót.

79 Továbbá, anélkül hogy szükséges lenne az Elsőfokú Bíróságnak határoznia arról, hogy a Bizottság által a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése alapján kiszabott bírságok súlyosságából és természetéből adódóan irányadó‑e az emberi jogok európai egyezménye 7. cikkének (1) bekezdése az ilyen közigazgatási szankciókra, és ennélfogva szolgálhat‑e iránymutatóként az Elsőfokú Bíróság számára (lásd e tekintetben a Bíróság C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P.−C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑5425. o.] 215–223. pontját), elegendő megállapítani, hogy az emberi jogok európai egyezménye 7. cikkének (1) bekezdése nem követeli meg a szankciók kiszabása alapjául szolgáló rendelkezések megfogalmazásának olyan mértékű pontosságát, hogy az e rendelkezések megsértésének esetleges következményei teljes bizonyossággal előre láthatóak legyenek.

80 Az EJEB ítélkezési gyakorlata szerint ugyanis a rendelkezés megfogalmazásának pontatlansága nem feltétlenül vonja maga után az emberi jogok európai egyezménye 7. cikkének megsértését. Az EJEB ekképp elismerte, hogy az emberi jogok európai egyezményének 7. cikkében használt jog fogalma megfelel az emberi jogok európai egyezményének többi cikkében használt törvény fogalmának (lásd az EJEB, 1999. július 8‑i Baskaya és Okçuoglu kontra Törökország ítélet, Ítéletek és Határozatok Tára, 1999‑IV., 308. o., 36. pont, valamint a fenti 79. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 216. pontját). Továbbá az EJEB elismerte, hogy számos törvény nem nyújt teljes pontosságot, és közöttük számos a túlzott merevség elkerülése, illetve a változó helyzetekhez való alkalmazkodás érdekében többé-kevésbé homályos kifejezéseket használnak, amelyek értelmezése és alkalmazása a gyakorlat függvénye (lásd az EJEB, 1993. május 25‑i Kokkinakis kontra Görögország ítéletet, A. sorozat, 260‑A. szám, 40. és 52. pont). Ugyanakkor az EJEB többek között azt is megállapította, hogy minden törvény feltételez bizonyos minőségi feltételeket, többek között a hozzáférhetőséget és az előreláthatóságot (a fent hivatkozott Baskaya és Okçuoglu kontra Törökország ítélet, 36. pont). Önmagában az, hogy a törvény mérlegelési jogkörrel ruház fel, nem ütközik az előreláthatóság követelményébe, amennyiben e jogkör kiterjedése és a gyakorlására vonatkozó szabályozás kellően világosan van meghatározva, tekintettel a jogszerű célra, azaz a jogalany számára megfelelő védelem biztosítására az önkénnyel szemben (lásd az EJEB, 1992. február 25‑i Margareta és Roger Andersson kontra Svédország ítéletet, A. sorozat, 226‑A. szám, 75. §). Végül az EJEB kifejtette, hogy a használt fogalmak meghatározottságának értékelésekor a törvény szövegén kívül figyelembe veszi az állandó és megjelent ítélkezési gyakorlatot (lásd az EJEB, 1995. szeptember 27‑i G. kontra Franciaország ítéletet, A. sorozat, 325‑B. szám, 25. §, valamint a 2002. február 7‑i E.K. kontra Törökország ítéletet, 51. pont).

81 A tagállamok közös alkotmányos hagyományait illetően, egyetlen adat sem tette lehetővé, hogy az Elsőfokú Bíróság a fentiekből következő értelmezéstől eltérő értelmezését adja a közösségi jog egyik alapelvét képező jogszerűség elvének. Először is, azt illetően, hogy a felperes a német jogi rendelkezés szóhasználatára hivatkozik, amely értelmében a hatáskörrel rendelkező német hatóságok a versenyjogi szabályok megsértése esetén bírságokat szabnak ki, meg kell jegyezni, hogy a tagállamok közös alkotmányos hagyományai nem vezethetőek le egyetlen tagállam jogi helyzetéből. Továbbá, amint azt a felperes a tárgyaláson elismerte, a nemzeti versenyjogi szabályok megsértése esetén kiróható közigazgatási szankciók kiszabása tekintetében számos tagállam vonatkozó joga a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdéséhez hasonlóan van meghatározva, az e rendelkezésben előírtakhoz hasonló vagy azokkal azonos feltételekkel.

82 A fent kifejtett elvi megállapításokra tekintettel kell tehát megvizsgálni, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése tiszteletben tartja‑e a jogszerűség elvét.

83 E tekintetben arra kell emlékeztetni, hogy az EK 81. és 82. cikk megsértése esetére a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében előírt szankciók a Bizottság kulcsfontosságú eszközei olyan rendszer megteremtésére a Közösségen belül, „amely megakadályozza a belső piaci verseny torzulását” (az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontja). E rendszer teszi lehetővé, hogy a Közösség ellássa feladatát, hogy közös piac létrehozásával a Közösség egész területén előmozdítsa a gazdasági tevékenységek harmonikus, kiegyensúlyozott és fenntartható fejlődését, valamint a gazdasági teljesítmények nagyfokú versenyképességét (az EK 2. cikk). E rendszer szükséges továbbá a Közösség belül olyan gazdaságpolitika bevezetéséhez, amelyet a szabad versenyen alapuló nyitott piacgazdaság elvével összhangban valósítanak meg (az EK 4. cikk (1) és (2) bekezdése). Így a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése lehetővé teszi olyan rendszer megteremtését, amely megfelel a Közösség alapvető feladatainak.

84 Továbbá meg kell állapítani, hogy a jogszabály túlzott merevségének elkerülése, valamint a jogszabály adott helyzetre alkalmazhatóvá tétele érdekében meg kell engedni bizonyos fokú előre nem láthatóságot az adott jogsértésre kiszabható szankciók tekintetében. Az olyan bírság, amelynek adott jogsértés esetén kiróható minimum, illetve maximum összege között megfelelően meghatározott eltérések lehetségesek, hozzájárulhat e szankció hatékonyságához, mind az alkalmazás, mind az elrettentő erő szempontjából.

85 A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése az EK 81. cikk (1) bekezdését vagy 82. cikkét megsértő vállalkozás esetében szankcióként olyan bírság kiszabását írja elő, amelynek összege 1000 EUR‑tól az érintett vállalkozás megelőző éves üzleti forgalmának a 10%‑áig terjedhet. Meg kell tehát állapítani, hogy – a felperes állításával ellentétben – a Bizottság nem rendelkezik korlátlan mérlegelési mozgástérrel a versenyjogi szabályok megsértése esetén kiszabható bírságok tekintetében.

86 Egyébként az Elsőfokú Bíróság úgy találja, hogy a versenyjogi szabályok megsértése esetén kiszabható bírság összegének 1000 EUR és az érintett vállalkozás megelőző éves üzleti forgalmának 10%‑a közötti rögzítésével a Tanács nem hagyott a Bizottságnak túlságosan nagy mozgásteret. Az Elsőfokú Bíróság különösen úgy véli, hogy az érintett vállalkozás megelőző éves üzleti forgalmának a 10%‑a ésszerű felső határ, tekintettel az ilyen jogsértések esetében a Bizottság által képviselt érdekekre. Fontos továbbá megjegyezni, hogy – a felperes állításaival ellentétben – a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése alapján kiróható pénzbüntetések ésszerűségének a megítélésének nem abszolút módon kell történnie, hanem a jogsértő üzleti forgalmának fényében, relatív módon.

87 Továbbá az Elsőfokú Bíróság kiemeli, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében a bírságok összegének meghatározásakor a Bizottságnak figyelembe kell vennie az általános jogelveket, különösen az arányosság és az egyenlő bánásmód elvét, ahogyan azokat a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlata is elismeri. A Bíróság és az Elsőfokú Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata pontosította azokat a feltételeket és számítási módot is, amelyeket a Bizottságnak alkalmaznia kell a bírságok összegének megállapításakor (lásd többek között a lenti 213. és azt követő pontokat). Kérelme és érvei alátámasztására egyébként maga a felperes is hivatkozik ezen ítélkezési gyakorlatra (lásd többek között a lenti 199. pontot).

88 Egyébiránt a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében meghatározott feltételek alapján, amelyeket a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság pontosított az ítélkezési gyakorlatában, a Bizottság maga is olyan határozathozatali gyakorlatot vezetett be, amely a nyilvánosság előtt ismert és hozzáférhető. Míg a Bizottság korábbi határozathozatali gyakorlata önmagában valóban nem köti a Bizottságot a bírság összegének meghatározásakor (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑23/99. sz., LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1705. o.] 234. pontját, valamint a T‑203/01. sz., Michelin kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑4071. o.] 254. pontját), az egyenlő bánásmód elvének értelmében, amely elv a Bizottság által tiszteletben tartandó jogi alapelv, a Bizottság nem kezelhet összehasonlítható helyzeteket eltérően, vagy eltérő helyzeteket azonos módon, kivéve ha e bánásmód objektíve igazolt (a Bíróság 106/83. sz. Sermide‑ügyben 1984. december 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1984., 4209. o.] 28. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑311/94. sz., BPB de Eendracht kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1129. o.] 309. pontja).

89 Mindezen felül azt is tekintetbe kell venni, hogy az átláthatóság, valamint az érintett vállalkozások jogbiztonságának növelése érdekében a Bizottság iránymutatást adott ki, amelyben kifejti azokat a számítási módszereket, amelyeket magára nézve minden egyedi esetben kötelezőnek tekint.

90 Mindezen adatok alapján, a felperes állításaival ellentétben a körültekintő vállalkozó, szükség esetén jogtanácsos segítségével, jogilag megfelelően előre láthatja az adott magatartásért kiróható bírság mértékét és kiszabásának módját. Az a tény, amelyet sem a Bizottság, sem a Tanács nem vitat, hogy a vállalkozások nem tudják előre meghatározni a bírság pontos mértékét, amelyet a Bizottság az egyedi esetben kiszab, nem bizonyíthatja azt, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése sérti a jogszerűség elvét.

91 Bár az igaz, hogy a vállalkozások nem ismerhetik előre a Bizottság által az egyedi esetben kiszabott bírság pontos mértékét, a Bizottság bírságot kiszabó határozatának – összhangban az EK 253. cikkel – indokolást kell tartalmaznia, többek között a kiszabott bírság összegét, valamint a választott módszert illetően. Ezen indokolásból világosan és egyértelműen ki kell tűnnie a Bizottság gondolatmenetének, úgy, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedést alátámasztó körülményeket, annak érdekében, hogy eldönthessék, kívánnak‑e közösségi bírósághoz fordulni, és hogy adott esetben e bíróság gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét.

92 A fentiekre tekintettel a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésével szemben emelt jogellenességi kifogást el kell utasítani.

B – A 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének jogszerű értelmezéséről

93 A felperes úgy érvel, hogy még ha a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése összeegyeztethető is lenne a jogbiztonság elvével együtt járó jogszerűség elvével, e rendelkezést a Bizottságnak akkor is megszorítóan kellene értelmeznie, és e rendelkezés nem megfelelő előreláthatóságát a bírságok egységes és átlátható rendszerével kellene korrigálnia, amely biztosítaná az érintett vállalkozások számára a jogbiztonság nélkülözhetetlen szintjét.

94 A Bizottság emlékeztet arra, hogy pontosan a megfelelő átláthatóság biztosítása céljából fogadta el az iránymutatást, és hogy az elfogadása óta korlátozottak a lehetőségei a bírságok összegének megválasztása terén.

95 Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy e jogalap második, másodlagosan felhozott részében a felperes nem emel semmilyen konkrét kifogást a Határozattal szemben, hanem általános követelményeket fogalmaz meg, abban az értelemben, hogy a Bizottságnak általánosságban meg kellene változtatnia a bírságokra vonatkozó politikáját, csökkentve ezek összegét, vagy pontosítva az iránymutatás megfogalmazását.

96 Ennélfogva a jogalapnak ezt a részét – mint elfogadhatatlant – el kell utasítani.

II – A határozat címzettjeiről

97 A felperes először is az indokolási kötelezettség megsértésére, másodszor a Határozat címzettjeit illető hibára alapított jogalapokat hoz fel.

A – Az indokolási kötelezettség megsértéséről

98 A Jungbunzlauer úgy véli, hogy a Határozat nem tartalmaz indokolást arra nézve, hogy a Jungbunzlauer GmbH az 1993 előtti időszakban megvalósított versenyellenes magatartásának felelőssége milyen okból terheli őt.

99 A Bizottság nem hozott fel ezzel kapcsolatban külön érvet.

100 Az Elsőfokú Bíróság emlékeztet arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 253. cikk által megkövetelt indokolásnak világosan és félreérthetetlenül be kell mutatnia a kifogásolt jogi aktust elfogadó közösségi hatóság érvelését, úgy, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, és a hatáskörrel rendelkező bíróság gyakorolhassa felülvizsgálatát. Az indokolási kötelezettséget az adott esetben fennálló körülmények alapján kell értékelni, többek között a jogi aktus tartalma, a felhozott indokok jellege, valamint a címzetteknek vagy egyéb, a jogi aktus által közvetlenül és személyükben érintett személyeknek a magyarázatokhoz fűződő érdekei alapján. Az indokolásnak nem kell megjelölnie az összes vonatkozó ténybeli és jogi elemet, mivel azt, hogy a jogi aktus indokolása megfelel‑e az EK 253. cikkben felsorolt követelményeknek, nemcsak a szövege, hanem a háttere, valamint az érintett témára vonatkozó jogszabályok összessége alapján kell megítélni (a Bíróság C‑367/95. P. sz., Bizottság kontra Sytraval és Brink’s France ügyben 1998. április 2‑án hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑1719. o.] 63. pontja és a C‑301/96. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑9919. o.] 87. pontja).

101 A Bizottság a következő okokra hivatkozott azon határozata alátámasztására, miszerint a Jungbunzlauernek tudja be nem csak az 1993 augusztusa utáni időszakban, hanem a jogsértés kezdetétől, 1991 márciusától 1993 júliusáig terjedő időszakban elkövetett jogsértést is.

102 A Határozat (30) és (33) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejti, hogy a felperes, a Jungbunzlauer társaság volt a csoport 1993‑ban történt szerkezetátalakítása óta a kezelő társaság, amely a Jungbunzlauer csoport tevékenységeit irányította, amely csoport élén egy holding társaság, a Jungbunzlauer Holding AG állt. A Bizottság megemlítette, hogy 1993 óta a felperes, a Jungbunzlauer irányította a csoport citromsav piacon folytatott tevékenységét is, amelyet a csoporton belül a Jungbunzlauer GmbH állított elő, amely 100%‑ban a Jungbunzlauer Holding AG leányvállalata. A Bizottság hozzáfűzte, hogy a csoport 1993‑ban történt szerkezetátalakítása előtt a Jungbunzlauer GmbH vezette a csoportot. A citromsav forgalmazását 1993‑ig a Jungbunzlauer GmbH végezte, majd ezt követően a Jungbunzlauer Holding AG egy másik leányvállalata, a Jungbunzlauer International AG.

103 A Határozat (70) preambulumbekezdésében a Bizottság megjegyezte, hogy a kartelltalálkozókon a Jungbunzlauer csoportot a csoport elnök-főigazgatója és a Jungbunzlauer GmbH igazgatója képviselték.

104 A Határozat (186) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette, hogy a kifogásközlésre adott válaszában a Jungbunzlauer és a Jungbunzlauer GmbH együtt úgy nyilatkoztak, hogy a Jungbunzlauer GmbH‑t kell a Határozat címzettjének tekinteni. Ezzel kapcsolatban a Bizottság a következőképpen érvelt:

„(187) […] Először is 1993 második félévéig a Jungbunzlauer [GmbH] nem csupán a citromsav előállításáért és forgalmazásáért felelős leányvállalat volt, hanem a Jungbunzlauer csoport egészének az igazgatásával megbízott jogalany is. 1993‑ban a csoport vezetésének felelősségét a Jungbunzlauer AG‑re ruházták át, amely a Jungbunzlauer [GmbH] jogutódjának tekinthető a Jungbunzlauer csoport vezetése tekintetében. Ettől az időponttól kezdve a Jungbunzlauer [GmbH] 100%‑ban a csoport leányvállalata, amely nem önálló módon határozza meg saját magatartását a piacon, hanem lényegében a Jungbunzlauer AG, a csoport ügyintézésével megbízott társaság által megszabott utasításokat követi.

(188) A jelen határozatban vizsgált időszak egy részében a Jungbunzlauer AG közvetlenül részt vett a kartelltalálkozókon, az [elnök-főigazgatója] személyében. Meg kell tehát állapítani, hogy a jelen határozatban figyelembe vett időszak egészében a Jungbunzlauer csoport ügyintézésével megbízott jogalany aktívan és közvetlenül részt vett a kartellben. Mivel a szóban forgó jogalany jelenleg a Jungbunzlauer AG, e társaság a jelen határozatnak is a címzettje.”

105 E megállapítások, bár tömörek, azonosítják a lényegi elemeket, amelyeket a Bizottság elfogadott annak alátámasztására, hogy az 1993 előtti időszakban elkövetett jogsértésért a Jungbunzlauer felelőssége állapítható meg. A Bizottság ugyanis jelezte, hogy a csoport – többek között a citromsav piacán folytatott – tevékenységeinek igazgatásában bekövetkező jogutódlás, azaz a feladatoknak a Jungbunzlauer GmbH‑ról a Jungbunzlauerre történő átszállása okán tekintette ez utóbbit felelősnek a csoport 1993‑ban történt szerkezetátalakítás előtti időszak jogsértéseiért.

106 Következésképpen az indokolási kötelezettség megsértésére hivatkozó jogalapot el kell utasítani.

B – A Határozat címzettjével kapcsolatos hibára alapított jogalapról

1. A felek érvei

107 A Jungbunzlauer úgy véli, hogy alaptalanul ő a Határozat címzettje. Keresetében úgy érvel, hogy a Határozatot a Jungbunzlauer GmbH‑nak kellett volna címezni. Kifejti, hogy a csoporton belül ez a vállalkozás állított elő és forgalmazott citromsavat, és ezenfelül 1993‑ig ez a vállalkozás volt megbízva a csoport egészének vezetésével. A saját, 1993‑ban történt kezelő társaságkénti alapítását megelőző időszakot illetően a válaszában kiemeli, hogy még ezen időpont után is a csoport „tényleges irányításának” feladatát a Jungbunzlauer Holding AG látta el.

108 Egyrészt a Jungbunzlauer arra emlékeztet elsősorban az 1993 utáni időszakot illetően, hogy az 1993‑tól fogva mind a Jungbunzlauer GmbH, mind ő maga 100%‑ban a Jungbunzlauer Holding AG leányvállalatai voltak, így ő maga a Jungbunzlauer GmbH‑nak nem anyavállalata, hanem csupán testvérvállalata volt.

109 Következésképpen a Jungbunzlauer szerint a Bizottság nem hivatkozhat helytállóan a Bíróságnak a 107/82. sz., AEG kontra Bizottság ügyben 1983. október 25‑én hozott ítéletére (EBHT 1983., 3151. o., 50. pont; a továbbiakban: AEG‑ítélet), illetve a C‑286/98. P. sz., Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletére (EBHT 2000., I‑9925. o., 28. pont; a továbbiakban: Stora‑ítélet), amelyek az anyavállalatnak a leányvállalat magatartásáért való felelősségével kapcsolatosak. Az anyavállalat és leányvállalata közötti kapcsolat minőségileg különbözik a Jungbunzlauer és a Jungbunzlauer GmbH közötti kapcsolattól, mivel a Jungbunzlauer Holding AG‑nek, mint közös anyavállalatnak jogában állt bármikor megvonni a leányvállalatától a testvérvállalatai feletti felügyelet jogát.

110 A Jungbunzlauer hozzáfűzi, hogy a csoport többi vállalkozása részére csupán ügyintézési és tanácsadási szolgáltatást nyújtott a vállalkozáspolitikával, a szervezéssel, illetve a pénzügyi befektetéssel kapcsolatban. A Jungbunzlauer a Jungbunzlauer Holding AG kérésére végezte a tevékenységét, amely társaság a csoport felügyeletét látta el, és az egyetlen volt, akinek jogában állt utasításokat adni a csoport vállalkozásainak. A Jungbunzlauer maga nem rendelkezett ilyen joggal a csoport különböző vállalkozásai tekintetében, és e jogot nem ruházták rá mint a Jungbunzlauer Holding AG megbízottjára („Treuhänder”). Saját tevékenysége épp ellenkezőleg az általa foglalkoztatott személyek szolgáltatásainak a csoport többi társasága rendelkezésére bocsátására korlátozódott. Amennyiben adott esetben ezek a személyek a csoport többi társasága (például a Jungbunzlauer GmbH) részére utasításokat továbbítottak, azt nem az ő nevében tették, hanem mint a Jungbunzlauer Holding AG képviselői.

111 A Jungbunzlauer ebből arra következtet, hogy a Jungbunzlauer Holding AG ügyeinek, valamint a csoport egészének „tényleges irányítását” ez utóbbi végezte. Ezt támasztja alá a Jungbunzlauer GmbH‑ra vonatkozó osztrák társasági jog is. A GmbH formában működő társaságot a szervei irányítanak, azaz az igazgatóbizottság és a felügyelő bizottság, míg az üzletpolitikáját végül is a közgyűlés határozza meg, amelyben a jelen esetben a Jungbunzlauer Holding AG rendelkezik az összes szavazati joggal, mint egyetlen tag.

112 Másodsorban a Jungbunzlauer arra hivatkozik, hogy még az 1993‑ban történt alapítását követően is a tárgyalások főbb résztvevői, a Jungbunzlauer vezetőjének kivételével, aki 1993 nyarán lépett hivatalba, vezető pozíciókat láttak el a Jungbunzlauer GmbH‑n belül. Egyébként a Jungbunzlauer 1993‑as alapítását követően ezek a személyek továbbra is a Jungbunzlauer GmbH-nál töltötték be hivatalukat. A tevékenységek túlnyomó része tehát a Jungbunzlauer GmbH‑tól függött. A Bizottság állítása, miszerint bizonyos érintett személyek a csoporton belül töltöttek be hivatalt, a jelen összefüggésben nem bír jelentőséggel. A Jungbunzlauer szerint a Bizottságnak legalább meg kellett volna jelölnie a csoport azon különböző társaságait, amelyek e személyeket alkalmazták, és amelyek jegyzéke a kifogásközlésre adott válaszában található. A Jungbunzlauer példaként felhozza, hogy téves az az állítás, miszerint H. és R. urakat akár ő, akár a Jungbunzlauer Holding AG alkalmazta volna.

113 Harmadsorban a közigazgatási eljárásra tekintettel a Jungbunzlauer úgy véli, hogy nem helytálló őt tekinteni felelősnek a kartellért. Előadja, hogy a Bizottság 1997. augusztus 6‑án, 1998. július 28‑án és 1999. március 3‑án fordult információkéréssel a Jungbunzlauer GmbH‑hoz, valamint hogy az engedékenységi közlemény keretében létrejött együttműködés is ez utóbbinak tudható be.

114 Másrészt az 1993‑at megelőző időszakot illetően a Jungbunzlauer először is arra hivatkozik, hogy 1993‑ig a Jungbunzlauer GmbH irányította a csoportot, és ezen időpont előtt a Jungbunzlauer még meg sem kezdte tevékenységét. Így aztán szerinte az 1993‑at megelőző időszakot illetően semmi esetre sem lehet neki betudni a versenyellenes magatartást.

115 Másodszor a Jungbunzlauer úgy véli, hogy a Bizottság által hivatkozott ítéletek nem relevánsak a Jungbunzlauer GmbH által elkövetett jogsértés felelősségének ráruházására vonatkozó érvelés alátámasztása szempontjából. Kiemeli, hogy a Bíróság 40/73–48/73., 50/73., 54/73–56/73., 111/73., 113/73. és 114/73. sz., Suiker Unie és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1975. december 16‑án hozott ítéletének (EBHT 1975; 1663. o., 84–87. pont) alapját képező ügy jogutódlással kapcsolatos, az Elsőfokú Bíróságnak a T‑134/94. sz., NMH Stahlwerke és társai kontra Bizottság ügyben 1999. március 11‑én hozott ítélete (EBHT 1999., II‑239. o., 35–38. pont) alapjául szolgáló ügy pedig egy felszámolás alatt álló társaság visszavételével kapcsolatos.

116 Harmadszor a Jungbunzlauer úgy találja, hogy nem tekinthető a Jungbunzlauer GmbH „gazdasági utódjának”, és hogy ez utóbbi 1993 előtti magatartása sem tudható be neki. A körülmények igazolják, hogy a Jungbunzlauer csoporton belüli szerepe a csoporthoz tartozó többi társaság számára történő szolgáltatásnyújtásra korlátozódott. Továbbá arra hivatkozik, hogy a Jungbunzlauer GmbH még 1993 után is folytatta a citromsav előállításával és forgalmazásával kapcsolatos tevékenységeit. A Jungbunzlauer GmbH ugyan e tekintetben néha igénybe vette a csoporthoz tartozó többi társaság, mint például a Jungbunzlauer segítségét, ez utóbbiak csak meghatalmazotti minőségben jártak el. A mennyiségre és az árakra vonatkozó politikát mindig a Jungbunzlauer GmbH határozta meg.

117 Negyedszer pontatlan az az állítás, miszerint B. és H. urak irányították a Jungbunzlauer, illetve jártak el nevében. Mindenesetre a Jungbunzlauer kifejti, hogy H. urat nem ő alkalmazta, hanem a csoporthoz tartozó más társaságok.

118 Ötödször a Jungbunzlauer hangsúlyozza, hogy csak korlátozott anyagi eszközök álltak rendelkezésére.

119 A Bizottság hangsúlyozza, hogy a közigazgatási eljárás során a Jungbunzlauer GmbH és maga a Jungbunzlauer által nyújtott adatokra támaszkodott.

120 Az 1993 utáni időszakot illetően a Bizottság úgy véli, hogy ezen adatokból az következik, hogy 1993‑ig a Jungbunzlauer GmbH volt a csoport ügyintézésével megbízva, és 1993‑ban a Jungbunzlauer vette át e feladatot, úgy, hogy a kartellel kapcsolatos tevékenységek tekintetében ez utóbbi lett a Jungbunzlauer GmbH gazdasági utóda. Az a tény, hogy a felperes csupán Jungbunzlauer GmbH testvérvállalata nem cáfolja e következtetést. A Bizottság kiemeli, hogy a Bíróság rendszerint arra következtet a tőkerészesedésből, hogy az anyavállalatnak lehetőségében áll meghatározó módon befolyásolni a leányvállalata üzletpolitikáját, amennyiben ezt nem vitatják. Következésképpen nem a tőkerészesedés maga a döntő, hanem a lehetőség, amit az anyavállalatnak biztosít arra, hogy a leányvállalata kereskedelmi politikáját meghatározó módon befolyásolja. A Bizottság szerint az anyavállalat átruházhatja a csoporthoz tartozó vállalkozások egyikére a lehetőséget, hogy a leányvállalatai magatartását befolyásolja. Ez a jelen esetben is így történt.

121 Az 1993 előtti időszakot illetően a Bizottság úgy véli, hogy a fent említett – a Jungbunzlauer-csoport citromsavpiaci tevékenységeihez kapcsolódó ügyintézéssel járó feladatokat illető – gazdasági utódlásból adódóan a Jungbunzlauer GmbH által az 1993‑ban történt szerkezetalakítást megelőzően elkövetett jogsértés a Jungbunzlauernek tudható be. Az a tény, hogy ez utóbbi társaság nem létezett 1993 előtt, illetve hogy a Jungbunzlauer GmbH ez után az időpont után tovább működött nem releváns, ahogyan az a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik.

2. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

122 Az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdésének – amikor megtilt a vállalkozásoknak minden olyan megállapodást vagy összehangolt magatartást, amely hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre, és amelynek célja a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása – olyan gazdasági társaságok a címzettjei, amelyek olyan anyagi és személyi tényezők összességéből állnak, amelyek e rendelkezésben említett jogsértés elkövetésében részt vehetnek (az Elsőfokú Bíróság T‑6/89. sz., Enichem Anic kontra Bizottság ügyben 1991. december 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., II‑1623. o.] 235. pontja).

123 A jelen ügyben a felperes nem vitatja az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértését. Azonban fenntartja, hogy a Bizottság nem tulajdoníthatja neki a felelősséget e jogsértésért.

124 Ennek kapcsán emlékeztetni kell először is arra, hogy 1993‑ig a Jungbunzlauer-csoportot a Jungbunzlauer GmbH irányította, amely egyébként citromsavat is gyártott, de a csoport 1993‑as szerkezetátalakítása óta a Jungbunzlauer mint kezelő társaság irányította a csoport minden tevékenységét, beleértve a citromsavpiacra vonatkozó tevékenységeket is, és hogy e csoport élén egy holding társaság állt, a Jungbunzlauer Holding AG (lásd a fenti 102. pontot).

125 A Jungbunzlauer-csoport 1993‑as szerkezetátalakítása utáni időszakot illetően meg kell állapítani, hogy a Jungbunzlauer, amely 100%‑ban a Jungbunzlauer Holding AG leányvállalata, a Jungbunzlauer GmbH testvérvállalata és nem ez utóbbi anyavállalata. Ebben az összefüggésben a felperes helyesen hivatkozik arra, jelen ügy eltér a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatának alapjául szolgáló esetektől (lásd különösen az Elsőfokú Bíróság T‑354/94. sz., Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑2111. o.] 80. pontját, amelyet a Bíróság megerősített az ellene előterjesztett fellebbezés keretében a fenti 109. pontban hivatkozott Stora‑ítélet 27–29. pontjában, lásd még a fenti 109. pontban hivatkozott AEG‑ítélet 50. pontját, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑65/89. sz., BPB Industries és British Gypsum kontra Bizottság ügyben 1993. április 1‑jén hozott ítéletének [EBHT 1993., II‑389. o.] 149. pontját), amely ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság jogosan vélelmezheti, hogy az anyavállalat 100%‑os tulajdonában lévő leányvállalat lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat szab meg a számára, anélkül hogy meg kellene vizsgálnia, hogy az anyavállalat ténylegesen gyakorol‑e ilyen befolyást.

126 A Határozat preambulumbekezdéseiből következik, hogy a felperes állításaival ellentétben a Bizottság nem ilyen feltételezésre támaszkodott, hanem megvizsgálta a Jungbunzlauer és a Jungbunzlauer GmbH által a közigazgatási eljárás során nyújtott válaszok alapján, hogy a Jungbunzlauer-csoport fent vizsgált felépítése ellenére a jogsértés a Jungbunzlauernek tudható‑e be.

127 E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Bizottság által 1999. március 3‑án a Jungbunzlauer GmbH‑hoz intézett információkérést követően ez utóbbi az 1999. május 21‑i levelében a Bizottsággal való együttműködése keretében leírta a Jungbunzlauer-csoport felépítését, és kifejtette, hogy „a csoportot a Jungbunzlauer AG vezet[te] […], amely mint kezelő társaság a Jungbunzlauer Holding AG tulajdonában álló vállalkozásokat irányít[otta]”.

128 Ezen kívül a Bizottság 2000. március 29‑én kifogásközléssel fordult a Jungbunzlauerhez. E kifogásközlésre „a Jungbunzlauer GmbH nevében” adott 2000. június 22‑i válaszában a Jungbunzlauer úgy találta, hogy nem lehet az ezen eljáráshoz kapcsolódó semmilyen bírósági intézkedésnek a címzettje. Ennek kapcsán leírta a Jungbunzlauer-csoport szervezeti felépítését, csatolva többek között egy sémát. A felperes jelezte, hogy a Jungbunzlauer csupán a kezelő társaság volt, amely irányította a csoport tulajdonában álló társaságokat, amely csoport élén a Jungbunzlauer Holding AG állt. Ugyanakkor a Jungbunzlauer kifejtette, hogy a Jungbunzlauer GmbH „működött” a citromsav piacán, e termék forgalmazásától eltekintve, amely feladatot 1993‑tól a Jungbunzlauer GmbH nevében a Jungbunzlauer Holding AG másik leányvállalata, a Jungbunzlauer International AG látta el. Egyébként a Jungbunzlauer kifejtette, hogy „1993 második félévéig a vezetés egésze a Jungbunzlauer [GmbH‑ra] volt bízva”, valamint hogy „1993 óta a Jungbunzlauer AG […] mint kezelő társaság működik”.

129 A Jungbunzlauernek és a Jungbunzlauer GmbH‑nak a Határozat (187) preambulumbekezdésében említett közös nyilatkozatai alapján a Bizottság helyesen feltételezhette, hogy a Jungbunzlauer-csoport 1993‑ban történt szerkezetátalakítása óta a Jungbunzlauer GmbH tevékenységei a citromsav előállítására korlátozódtak, míg a csoport tevékenységének – beleértve e terméket is – az irányításával a Jungbunzlauer volt megbízva, oly módon, hogy a Jungbunzlauer GmbH nem önálló módon határozta meg saját magatartását a piacon, hanem lényegében a Jungbunzlauer által megszabott utasításokat követte. A Bizottság helyesen következtethetett ebből arra, hogy a Jungbunzlauer GmbH és a Jungbunzlauer közös anyavállalata ez utóbbit bízta meg a csoport tevékenységeinek irányításával, ebbe következésképpen a kartell tárgyát képező citromsavpiachoz kapcsolódó tevékenységeket is beleértve.

130 Ennélfogva a Bizottság nem vétett hibát azzal, hogy megállapította a Jungbunzlauer-csoport 1993‑ban történt szerkezetátalakítását követő időszakot illetően, hogy a jogsértés a Jungbunzlauernek tudható be.

131 A Jungbunzlauer-csoport 1993‑ban történt szerkezetátalakítását megelőző időszakot illetően meg kell állapítani – amint azt a Bizottság is megállapította a Határozat (187) preambulumbekezdésében –, hogy 1993‑ig a Jungbunzlauer GmbH nem csupán a csoport citromsavpiaci tevékenységeiért volt felelős, hanem a csoport tevékenységei összességének irányításáért is. Ez utóbbi feladattal, amely a csoport tevékenységeinek – beleértve a citromsavpiacra vonatkozó tevékenységeket is – vezetéséből állt, 1993‑tól a Jungbunzlauer volt megbízva, amely így a Jungbunzlauer GmbH gazdasági utódjává vált a csoport tevékenységeivel kapcsolatos ügyintézés tekintetében.

132 A tény, hogy a társaság továbbra is létezik mint jogalany, nem zárja ki azt, hogy a közösségi versenyjog tekintetében e társaság bizonyos tevékenységeinek átadása következhessen be, és az utód váljon felelőssé az előd által elkövetett cselekményekért (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑123. o.] 356–359. pontját).

133 Ennélfogva a Bizottság nem vétett hibát azzal sem, hogy megállapította a Jungbunzlauer-csoport 1993‑ban történt szerkezetátalakítását megelőző időszakot illetően, hogy a jogsértés a Jungbunzlauernek tudható be.

134 Következésképpen a Határozat címzettjével kapcsolatos hibára alapított jogalapot el kell utasítani.

III – A jogsértés súlyáról

135 A felperes egyrészt úgy véli, hogy a Bizottság nem értékelte helyesen a kartell konkrét hatását a citromsav piacára, és következtetéseit nem indokolta kellőképpen. Másrészt a felperes úgy véli, hogy a Bizottság nem vette kellőképpen figyelembe a felperes többi érintett vállalkozáshoz viszonyítva korlátozott gazdasági erejét.

A – A kartell piacra gyakorolt konkrét hatását illetően

1. Bevezetés

136 Először is emlékeztetni kell arra, hogy a jogsértések súlyát számos tényező függvényében kell értékelni, mint például az ügy sajátos körülményei és összefüggései, anélkül azonban, hogy létezne kötelezően figyelembe veendő szempontok kötelező vagy kimerítő listája (a Bíróság C‑137/95. P. sz., SPO és társai kontra Bizottság ügyben 1996. március 25‑én hozott végzésének [EB