T‑217/06. sz. ügy

Arkema France és társai

kontra

Európai Bizottság

„Verseny – Kartellek – A metakrilátok piaca – Az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének megsértését megállapító határozat – A jogsértő magatartás betudhatósága – Indokolási kötelezettség – Az egyenlő bánásmód elve – A gondos ügyintézés elve – Bírságok – A jogsértés súlya – A piacra gyakorolt tényleges hatás – A bírság elrettentő hatása – Visszaesés – A ne bis in idem elve – Az arányosság elve – Enyhítő körülmények – A megállapodások tényleges alkalmazásának hiánya – A fizetési kötelezettség meghatározása a cégcsoporton belül – Korlátlan felülvizsgálati jogkör”

Az ítélet összefoglalása

1. Verseny – Uniós szabályok – Jogsértések – Betudhatóság – Anyavállalat és leányvállalatok – Gazdasági egység – Értékelési szempontok

(EK 81. cikk és EK 82. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés)

2. Verseny – Uniós szabályok – Jogsértések – Betudhatóság – Anyavállalat és leányvállalatok – Gazdasági egység – Értékelési szempontok

(EK 81. cikk és EK 82. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés)

3. Verseny – Uniós szabályok – Jogsértések – Betudhatóság – Anyavállalat és leányvállalatok – Gazdasági egység – Értékelési szempontok

(EK 81. cikk és EK 82. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés)

4. Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – A versenyszabályokat alkalmazó határozat – Több címzettet érintő határozat

(EK 81. cikk, EK 82. cikk és EK 253. cikk)

5. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – A piacra gyakorolt tényleges hatás figyelembevétele – Terjedelem

(EK 81. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1. A. pont)

6. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Elrettentő jelleg

(EK 81. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1. A. pont)

7. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Elrettentő jelleg

(EK 81. cikk és EK 82. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1. A. pont)

8. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – A Bizottság mérlegelési jogköre – Bírósági felülvizsgálat – Az uniós bíróság korlátlan felülvizsgálati jogköre

(EK 81. cikk, (1) bekezdés és EK 229. cikk; a Törvényszék eljárási szabályzata, 48. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 31. cikk)

9. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Elrettentő jelleg

(EK 81. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1. A. pont)

10. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértő vállalkozás forgalma

(1/2003 tanácsi rendelet)

11. Verseny – Közigazgatási eljárás – A visszaesés tényét figyelembe vevő más elmarasztaló határozatokat követően hozott, jogsértést megállapító bizottsági határozat – A ne bis in idem elvének megsértése – Hiány

(Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 50. cikk; EK 81. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet)

12. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – Enyhítő körülmények – A kartellben kötött megállapodás szerintitől eltérő magatartás

(EK 81. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont, második francia bekezdés)

13. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Figyelembe vett forgalom – Az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében megállapított felső határ – Részletes végrehajtási szabályok

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés)

1. Az anyavállalatnak lehet betudni a leányvállalat magatartását különösen akkor, ha e leányvállalat – jóllehet külön jogi személyiséggel rendelkezik – nem önállóan határozza meg saját magatartását a piacon, hanem lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat ad a számára, különös tekintettel az e két jogalany közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra. Ez esetben ugyanis az anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi, és ily módon egyetlen vállalkozást alkot, ami lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy bírság megfizetésére kötelező határozatot címezzen az anyavállalatnak anélkül, hogy bizonyítania kellene az utóbbinak a jogsértésben való személyes részvételét.

Abban a különös esetben, ha az anyavállalat 100%‑os részesedéssel rendelkezik az uniós versenyszabályokba ütköző jogsértést elkövető leányvállalatának tőkéjében, egyrészről ezen anyavállalat meghatározó befolyást gyakorolhat e leányvállalat magatartására, másrészről pedig fennáll azon megdönthető vélelem, amely szerint az említett anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol leányvállalata magatartására. E körülmények között elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy a leányvállalat tőkerészesedései mind az anyavállalatot illetik meg, ahhoz hogy vélelmezhesse, ez utóbbi meghatározó befolyást gyakorol e leányvállalat üzletpolitikájára. A Bizottságnak ezt követően módjában áll az anyavállalat egyetemleges felelősségét megállapítani a leányvállalatával szemben kiszabott bírság megfizetését illetően, kivéve ha a fenti vélelem megdöntésére köteles anyavállalat elegendő bizonyítékot terjeszt elő annak bizonyításához, hogy a leányvállalata önálló piaci magatartást követ.

E vélelem felállítása nem függ további ténykörülmények fennállásától.

Azon anyavállalat esetében, amely a leányvállalata tőkéjében szinte kizárólagos részesedéssel rendelkezik, az említett anyavállalat főszabály szerint a kizárólagos taghoz hasonló helyzetben van azon képességét illetően, hogy leányvállalatának magatartására meghatározó befolyást gyakoroljon, tekintettel a közte és az említett leányvállalat közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra. Következésképpen a Bizottság jogosan alkalmazza e helyzetben ugyanazon bizonyítási rendszert, azaz azon vélelmet, hogy az említett anyavállalat valóban élt azon lehetőségével, hogy leányvállalatának magatartására meghatározó befolyást gyakoroljon.

(vö. 43–46., 50., 53. pont)

2. Amikor a Bizottság a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet alkalmazza annak érdekében, hogy a leányvállalat versenyjogba ütköző magatartását az anyavállalatának tudja be, megállapíthatja ez utóbbi egyetemleges felelősségét a leányvállalatával szemben kiszabott bírság megfizetéséért.

Az említett vélelem megdöntése érdekében az érintett társaságnak kell „elegendő bizonyítékot” előterjesztenie annak bizonyításához, hogy a leányvállalat önálló piaci magatartást követ. A Bizottságnak pedig e bizonyítékokat kell megvizsgálnia, és nem kell az ilyen befolyás gyakorlását bizonyító pozitív elemeket előterjesztenie. Egyébiránt, ha elengedő lenne az, hogy az érintett fél egyszerű meg nem alapozott állításokkal vitassa az említett vélelmet, ez teljesen megfosztaná a vélelmet az értelmétől.

(vö. 101., 110. pont)

3. Azon körülmény, hogy valamely társaság holding, nem elegendő annak kizárásához, hogy az anyavállalat meghatározó befolyást gyakorolt leányvállalataira azáltal, hogy a csoporton belül összehangolta többek között a pénzügyi beruházásokat. A cégcsoport kontextusában a holding ugyanis olyan társaság, amely különböző társaságokban meglévő részesedések egyesítésére irányul, és amelynek a feladata e részesedések egységes irányításának biztosítása.

Valamely cégcsoport ágakba osztása, amely ráadásul elvonatkoztat a csoport társaságai közötti tőkekapcsolatoktól, arra utaló jelentős ténykörülmény, hogy ezen ágak tevékenységeit a csoport élén lévő anyavállalat hangolja össze. Az anyavállalat ilyen működése kizárja a leányvállalat piaci magatartásának önállóságát.

Azon körülmény, hogy az anyavállalatnak kell engedélyeznie leányvállalatának nagyberuházásait, arra utaló ténykörülmény, hogy ez utóbbi a piacon tanúsított magatartása során figyelembe veszi az anyavállalat érdekeit.

(vö. 107.,113–114. pont)

4. Az EK 253. cikk által megkövetelt indokolásnak a kérdéses jogi aktus jellegéhez kell igazodnia, és abból világosan és egyértelműen ki kell tűnnie az aktust kibocsátó intézmény érvelésének oly módon, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, a hatáskörrel rendelkező bíróság pedig gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét. Az indokolás követelményét az ügy körülményeire, így többek között a jogi aktus tartalmára, az előadott indokok jellegére és a címzettek, illetve a jogi aktus által közvetlenül és személyükben érintett más személyek magyarázathoz jutás iránti érdekére figyelemmel kell értékelni. Nem szükséges, hogy az indokolás valamennyi releváns ténybeli és jogi elemre kitérjen, mivel azt a kérdést, hogy a jogi aktus indokolása megfelel‑e az EK 253. cikk követelményeinek, nem pusztán a szövegére figyelemmel kell megítélni, hanem az összefüggéseire, valamint az érintett területre vonatkozó jogszabályok összességére tekintettel is.

Ha az EK 81. cikk alkalmazásában hozott határozat több címzetthez szól, és a jogsértés betudhatóságának kérdését veti fel, e határozatnak megfelelő indokolást kell tartalmaznia a címzettjeinek mindegyikére, és különösen azokra nézve, amelyeknek a határozat értelmében e jogsértés terhét viselniük kell. Így a Bizottság határozatának – ahhoz, hogy a versenyjogi jogsértések miatt eljárás alá vont vállalkozások anyavállalatai tekintetében megfelelő indokolással rendelkezzen – részletesen ki kell fejtenie különösen azon indokokat, amelyek igazolják a jogsértés e társaságoknak való betudhatóságát. Egyébiránt, amennyiben e betudhatóság kihat az említett vállalkozások helyzetére, és ha a közigazgatási eljárásban vitatták e betudhatóságot – tehát érdekük fűződik a velük szemben elfogadott határozat e kérdésben való vitatásához –, e vállalkozásoknak, ahogyan anyavállalataiknak is, lehetőséggel kell bírniuk arra, hogy megismerjék a Bizottság álláspontjának igazolását. Ebből következik, hogy amikor a Bizottság a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelemre alapozza a jogsértés betudhatóságát, és az érintett társaságok a közigazgatási eljárásban e vélelem megdöntésére irányuló elemeket adtak elő, az említett határozatnak megfelelően ki kell fejtenie, milyen indokok igazolják azon álláspontot, miszerint ezen elemek nem tették lehetővé az említett vélelem megdöntését.

Mindazonáltal, noha a Bizottság az EK 253. cikk értelmében köteles határozatait úgy indokolni, hogy megemlíti azon ténybeli és jogi elemeket, amelyektől a intézkedés jogi igazolása függ, és azon megfontolásokat, amelyek a határozatának meghozatalához vezették, nem köteles megvitatnia minden, az egyes érdekeltek által a közigazgatási eljárásban felhozott ténybeli és jogkérdést. Így, noha a Bizottság határozatából ki kell tűnnie, hogy a Bizottság mely okokból véli úgy, hogy az előadott elemek nem elegendőek a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem megdöntéséhez, ebből nem következik, hogy a Bizottság minden egyes esetben köteles konkrétan megvitatni az érintett vállalkozások által előadott elemek mindegyikét. Egy átfogó válasz az adott ügy körülményei között elegendő lehet ahhoz, hogy a vállalkozás hatékonyan megvédhesse jogait, a Törvényszék pedig gyakorolhassa felülvizsgálatát.

(vö. 133–135., 141. pont)

5. A jogsértések súlyát számos tényező alapján kell meghatározni – mint például az ügy sajátos körülményei, háttere és a bírságok elrettentő hatása –, anélkül hogy létezne a kötelezően figyelembe veendő szempontok kötött vagy kimerítő listája. A jogsértések súlyának értékelésére hatással lévő elemek között szerepel az egyes vállalkozások magatartása, az összehangolt magatartások létrehozásában játszott szerepük, a haszon, amelyet e magatartásokból húzhattak, a méretük és az érintett áruk értéke, valamint az a veszély, amelyet az ilyen típusú jogsértések jelentenek az Unió célkitűzései számára.

Ebből következik, hogy valamely versenyellenes magatartás hatása a bírság megfelelő összege értékelésének önmagában nem meghatározó kritériuma. Különösen, a szándékkal összefüggő tényezők nagyobb jelentőséggel bírhatnak, mint az említett hatással kapcsolatos tényezők, főleg, amikor lényegét tekintve súlyos jogsértésekről van szó. A kartellek jellegüknél fogva a legszigorúbb bírságokkal büntetendők. A kartelleknek a piacra gyakorolt esetleges tényleges hatása és különösen az, hogy a versenykorlátozás mennyivel hozott létre magasabb piaci árat azon árhoz képest, amely a kartell hiányában állt volna fenn, nem meghatározó ismérv a bírságok szintjének megállapítása tekintetében. Ebben az esetben a jogsértés tényleges hatása csak a figyelembe veendő tényezők egyikét jelenti, amely – ha mérhető – lehetővé teheti a Bizottság számára, hogy a bírság kiindulási összegét a lehetséges legalacsonyabb összeghez képest növelje.

Ezenkívül azon tény, hogy a Bizottság a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban kifejtette a jogsértések súlyának értékelésére vonatkozó megközelítését, nem akadálya annak, hogy e kritériumot átfogóan értékelje minden releváns körülmény alapján, beleértve olyan tényezőket is, amelyek nem szerepelnek kifejezetten az említett iránymutatásban.

(vö. 178–182. pont)

6. Az elrettentés az egyik olyan tényező, amelyet a bírság összegének kiszámításakor figyelembe kell venni. Az állandó ítélkezési gyakorlatból ugyanis az következik, hogy az EK 81. cikk megsértése miatt és az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése alapján kiszabott bírságok célja az érintett vállalkozások jogellenes cselekményeinek szankcionálása, valamint a kérdéses vállalkozások, csakúgy mint más gazdasági szereplők elrettentése attól, hogy a jövőben megszegjék az uniós versenyjog szabályait. Így a Bizottság a bírság összegének kiszámítása során figyelembe veheti különösen az érintett vállalkozás méretét és gazdasági erejét.

Ezenkívül a vállalkozás teljes forgalma – még ha csak hozzávetőlegesen és hiányosan is – a vállalkozás méretére és gazdasági erejére utal. Így a Bizottság a bírság összegének olyan szinten való meghatározása érdekében, amely a bírságnak kellő elrettentő jelleget biztosít, figyelembe veheti a kérdéses vállalkozás teljes forgalmát.

Ugyanis a bírság kellő elrettentő hatása biztosításának szükségessége – amikor a versenypolitika végrehajtása keretében nem indokolja a bírságok általános szintjének növelését – megköveteli, hogy a bírság összege annak figyelembevételével kerüljön kiigazításra, hogy elérje a bírsággal sújtott vállalkozásra gyakorolni szándékozott hatást annak érdekében, hogy a bírság – különös tekintettel a kérdéses vállalkozás pénzügyi teljesítőképességére – ne legyen elhanyagolható vagy – épp ellenkezőleg – túlzó mértékű, egyrészt a bírság hatékonysága biztosításának szükségességéből, másrészt pedig az arányosság elvének tiszteletben tartásából eredő követelményeknek megfelelően.

Következésképpen a bírság kellő elrettentő hatására tekintettel különösen az igazolhatja szorzó alkalmazását, hogy érintett vállalkozás könnyebben mozgósíthatja a bírságának megfizetéséhez szükséges pénzeszközöket. Ebből következik, hogy nem lehet azt követelni, hogy a Bizottság a vállalkozás forrásainak felhasználása és a vállalkozás által elkövetett jogsértés között további összefüggést bizonyítson ahhoz, hogy e forrásokat a bírság kellően elrettentő szintjének meghatározása érdekében figyelembe lehessen venni, mivel ezzel összefüggésben a jogsértő vállalkozásnak mint olyannak a mérete és gazdasági ereje számít.

(vö. 210–211., 213–214. pont)

7. Az uniós versenyjog megsértése miatt kiszabott bírságok elrettentő hatása biztosításának szükségessége olyan általános követelmény, amelyet a Bizottságnak a bírság kiszámítása során mindvégig szem előtt kell tartania. Nem feltétlenül követeli meg azt, hogy ennek a számításnak legyen egy olyan sajátos szakasza, amely e cél megvalósítása érdekében az összes releváns körülmény átfogó értékelésére szolgál. A bírság kiindulási összegének annak érdekében való növelése, hogy annak az egyes vállalkozások méretére és gazdasági erejére figyelemmel kellő elrettentő hatása legyen, a bírság kiszámításának olyan szakaszát jelenti, amely abból ered, hogy a kiindulási összeget úgy kell kiigazítani, hogy a vállalkozás összesített forrásaira, és azon képességére figyelemmel, hogy mozgósítsa a bírság megfizetéséhez szükséges pénzeszközöket, a bírságnak kellő elrettentő jellege legyen.

Azon kérdést illetően, hogy a valamely vállalkozást szankcionáló határozatban a Bizottságnak elrettentő hatás címén figyelembe kell‑e vennie az e határozat tárgyát képező jogsértéssel egy időben megvalósult eseményekért ugyanezen vállalkozással szemben korábban kiszabott bírságokat abban az értelemben, hogy az új jogsértésért kiszabott bírságnak az említett elrettentő hatás címén való további növelése szükségtelen lenne a korábbi bírságok kellő elrettentő jellege miatt, meg kell állapítani, hogy e megoldás ellentétes a Bizottság által a bírságok területén folytatott politikája keretében követett elrettentési céllal. E megoldás olyan paradox helyzetet eredményezne, amelyben a különböző jogellenes magatartásokban részt vevő vállalkozás esetében minden egyes szankció marginális költsége fokozatosan csökkenne.

Ezenkívül e megoldás azon az előfeltevésen alapul, miszerint a Bizottságnak a bírság összegét annak a valószínűsége alapján kellett volna megállapítania, hogy a kérdéses vállalkozás a jövőben új jogsértéseket követ el, amit úgy kellett volna értékelnie, hogy figyelembe veszi az e vállalkozásra bizonyos időszakban kiszabott bírságok teljes összegét. Márpedig ezen előfeltevés nem egyeztethető össze az elrettentés versenyjogi fogalmával.

E tekintetben a Bizottság azon hatásköre, amely szerint bírságot szabhat ki az EK 81. cikk (1) bekezdésének vagy az EK 82. cikknek a rendelkezéseit szándékosan vagy gondatlanságból megsértő vállalkozásokra, egyike azoknak a Bizottságra ruházott eszközöknek, amelyek lehetővé teszik számára az uniós jog által rábízott felügyeleti funkció ellátását. Ez a funkció minden bizonnyal magában foglalja az egyedi jogsértések kivizsgálásának és szankcionálásának feladatát, de ugyancsak tartalmazza egy általános politika folytatásának kötelezettségét, amelynek célja a Szerződés által előírt alapelvek alkalmazása a versenyügyekben, és a vállalkozások magatartásának orientálása ezen alapelvek fényében. Így az EK 81. cikk megsértése miatt és az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése alapján kiszabott bírságok célja az érintett vállalkozások jogellenes cselekményeinek szankcionálása, valamint a kérdéses vállalkozások, csakúgy mint más gazdasági szereplők elrettentése attól, hogy a jövőben megszegjék az uniós versenyjog szabályait. Ennélfogva az elrettentési tényezőt nem csupán az érintett vállalkozás sajátos helyzete, hanem számos tényező figyelembevételével kell értékelni. A Bizottság semmiképpen nem köteles a bírságok összegének az elrettentő hatás biztosítása érdekében való növelése szükségességének értékelésekor annak valószínűségét sem megítélni, hogy a szóban forgó vállalkozások visszaeshetnek‑e. Következésképpen a bírság kiszámításának e szakasza abban áll, hogy a bírság kiindulási összegét olyan objektív tényezőkre figyelemmel emelik meg, mint az érintett vállalkozás mérete és gazdasági ereje, nem pedig olyan szubjektív tényezőkre figyelemmel, amelyek új jogsértés jövőbeni elkövetése valószínűségének értékelésére vonatkoznak.

(vö. 224–225., 228., 231–235. pont)

8. Ami az uniós bíróság által a versenyjogi tárgyú bizottsági határozatok tekintetében gyakorolt felülvizsgálati jogkört illeti, az 1/2003 rendelet 31. cikke által az EK 229. cikk alapján a Törvényszék részére biztosított korlátlan felülvizsgálati jogkör feljogosítja e bíróságot a megtámadott aktus megváltoztatására, még akkor is, ha megsemmisítésre nem kerül sor, figyelembe véve az ügy valamennyi körülményét, például a kiszabott bírság összegének módosítása érdekében.

A Törvényszék eljárási szabályzata 48. cikkének rendelkezései nem zárhatják ki azt, hogy a Törvényszék a korlátlan felülvizsgálat keretében figyelembe vegye a felperes által a tárgyaláson felhozott érvet annak megvizsgálásakor, hogy a felperes vállalkozással szemben kiszabott bírság elrettentő hatás címén való növelése a hivatkozott ténybeli elemre tekintettel igazolt volt‑e, különösen akkor, ha a Bizottságnak lehetősége volt arra, hogy e kérdésben előadja észrevételeit.

(vö. 252–253. pont)

9. Az elrettentési cél, amelyet a Bizottság a versenyjogi jogsértés miatt kiszabott bírság összegének megállapításakor szem előtt tarthat, csakis akkor érhető el hatékonyan, ha a Bizottság a szankcióban részesített vállalkozás helyzetét a bírság kiszabásának napján veszi figyelembe. Így a vállalkozás összesített forrásait, amelyek viszonylag rövid időn belül jelentős mértékben változhatnak, csökkenhetnek vagy nőhetnek különösen a jogsértés megszűnése és a bírságot kiszabó határozat elfogadása közötti időben, az elrettentés céljának pontos elérése érdekében és az arányosság elvének tiszteletben tartásával tehát a bírság kiszabásának napján kell értékelni.

Igaz, hogy a Bizottság a bírság összegének meghatározásakor figyelembe veheti azon tényt, hogy a nagyméretű vállalkozások általában olyan jogi és gazdasági ismeretekkel, valamint infrastruktúrával rendelkeznek, amely lehetővé teszi számukra annak könnyebb felismerését, hogy jogsértő magatartást folytatnak, és hogy ennek versenyjogi szempontból milyen következményei vannak. Ebben az esetben azon forgalomnak, amely alapján a Bizottság a kérdéses vállalkozások méretét, és ezáltal a magatartásuk jellegének és következményeinek felismerésére vonatkozó képességét értékeli, a vállalkozásoknak a jogsértés időpontjában, nem pedig a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában fennálló helyzetére kell vonatkoznia.

A jogi és gazdasági infrastruktúrára vonatkozó tényező figyelembevétele azonban, amely tényező lehetővé teszi a nagyvállalkozás számára, hogy tudatában legyen magatartása jogsértő jellegének, a bírság növelése keretében olyan indoknak minősül, amely elkülönül annak szükségességétől, hogy biztosítani kell a bírság kellő elrettentő hatását, és attól eltérő célokat követ.

Márpedig, mivel egyrészről a bírság összegének meghatározása során a szorzótényező alkalmazásának igazolása a bírságnak a szankcionált vállalkozásra gyakorolni szándékozott hatásán, nem pedig a fent említett jogi és gazdasági infrastruktúrára vonatkozó megfontolásokon alapul, másrészről pedig, mivel a szankcionált vállalkozást az anyavállalatához kötő gazdasági egység a bírságot kiszabó határozat elfogadásának időpontját megelőzően megszakadt, már nem lehet az anyavállalat forrásait figyelembe venni az említett vállalkozás esetében alkalmazott szorzótényező meghatározásakor.

Ennélfogva a szorzótényező alkalmazása során e vállalkozás méretét és gazdasági erejét a bírságot kiszabó határozat elfogadása napján kell értékelni.

(vö. 260., 263–265., 270–272. pont)

10. Még ha a vállalkozásra kiszabandó bírság összegének meghatározása során elkövetett hiba e vállalkozásnak is tudható be, e körülmény nem igazolhatja a vele szemben kiszabott bírság összegének fenntartását, mivel az anyagi szempontból téves ténybeli elem figyelembevételéből ered.

(vö. 274. pont)

11. A ne bis in idem elve, az uniós jog alapelve, amelyet máskülönben az Európai Unió Alapjogi Chartájának 50. cikke is rögzít, a versenyjog területén megtiltja, hogy valamely vállalkozással szemben újból joghátrányt alkalmazzanak vagy eljárást folytassanak olyan versenyellenes magatartás miatt, amelyért már szankcionálták, vagy amely tekintetében egy korábbi, már meg nem támadható határozat kimondta, hogy nem tartozik felelősséggel. Ezen elv alkalmazása a következő három feltételhez van kötve: a tények azonossága, a jogsértő személy egysége és a védett jogi érdek egysége.

Az említett elvet egyáltalán nem sérti azon tény, hogy a Bizottság valamely vállalkozással szemben bírságot kiszabó határozata olyan korábbi elmarasztalásokon alapul, amelyek több korábbi határozatban már igazolták e vállalkozás bírságának visszaesés címén való növelését. Azon tény ugyanis, hogy a Bizottság több határozatban is ugyanazon korábbi elmarasztalásokra alapította a visszaesés megállapítását, egyáltalán nem jelenti azt, hogy a Bizottság az érintett vállalkozást ugyanazon jogsértésért többször marasztalta el.

A visszaesés mint súlyosító körülmény figyelembevétele a vállalkozás által elkövetett jogsértések mindegyike súlyának elemzésekor szükségképpen összefügg e jogsértések mindegyike súlyának elemzésével, amely jogsértések mindegyike egymástól függetlenül a versenyszabályokat sértő magatartás megismétlésének minősül, amely bizonyítja az említett vállalkozás arra való hajlamát, hogy ezen elmarasztalásokból nem vonja le a megfelelő következtetéseket.

Ennélfogva a visszaesés figyelembevételét ilyen esetben a további elrettentés szükségessége igazolja, amelyről az a tény tanúskodik, hogy korábbi jogsértések különböző megállapítása sem volt elég ahhoz, hogy új jogsértés ismételt elkövetését megakadályozza.

(vö. 292–293., 295–296., 299. pont)

12. Azon körülmény, hogy a vállalkozás elismeri bizonyos versenyellenes megállapodások részleges alkalmazását, önmagában nem elegendő ahhoz, hogy igazolja annak megtagadását, hogy a vállalkozás enyhítő körülmény kedvezményében részesüljön. E tekintetben a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 3. pontjának második francia bekezdése értelmében a jogsértő megállapodások tényleges alkalmazásának hiányával kapcsolatos enyhítő körülmény kedvezményében való részesülés nyújtásakor azt kell megvizsgálni, hogy az alatt az időszak alatt, amíg az érintett vállalkozás az említett megállapodások tagja volt, a piacon versenyző magatartást folytatva ténylegesen kivonta‑e magát a végrehajtásuk alól, vagy legalább egyértelműen és nagymértékben megszegte‑e az e kartell végrehajtására irányuló kötelezettségeket olyannyira, hogy ezáltal megzavarta annak működését.

(vö. 308–309. pont)

13. Az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése értelmében a jogsértésben részt vevő vállalkozások tekintetében a bírság egyenként nem haladhatja meg az előző üzleti év teljes forgalmának 10%‑át.

Az ítélkezési gyakorlat szerint, amennyiben kitűnik, hogy a bírságot kiszabó határozat több címzettje alkotja e határozat elfogadásának időpontjában azon vállalkozást, amely a szankcionált jogsértésért felelős gazdasági egység, kizárólag ebben az esetben számítható ki a felső határ e vállalkozás, azaz valamennyi összetevőjének teljes forgalma alapján. Amennyiben viszont e gazdasági egység időközben szétvált, a határozat minden egyes címzettje jogosult arra, hogy a szóban forgó felső határt egyedileg alkalmazzák rá.

(vö. 352. pont)

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (negyedik tanács)

2011. június 7.( )

„Verseny – Kartellek – A metakrilátok piaca – Az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének megsértését megállapító határozat – A jogsértő magatartás betudhatósága – Indokolási kötelezettség – Az egyenlő bánásmód elve – A gondos ügyintézés elve – Bírságok – A jogsértés súlya – A piacra gyakorolt tényleges hatás – A bírság elrettentő hatása – Visszaesés – A ne bis in idem elve – Az arányosság elve – Enyhítő körülmények – A megállapodások tényleges alkalmazásának hiánya – A fizetési kötelezettség meghatározása a cégcsoporton belül – Korlátlan felülvizsgálati jogkör”

A T‑217/06. sz. ügyben,

az Arkema France (székhelye: Colombes [Franciaország]),

az Altuglas International SA (székhelye: Puteaux [Franciaország]),

az Altumax Europe SAS (székhelye: Puteaux)

(képviselik őket kezdetben: A. Winckler, S. Sorinas Jimeno és P. Geffriaud, később: S. Sorinas Jimeno és E. Jégou ügyvédek)

felpereseknek

az Európai Bizottság (képviselik kezdetben: F. Arbault és Bottka V., később: Bottka V. és F. Castillo de la Torre, meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen

elsődlegesen az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke értelmében megindított eljárás[ban] (COMP/F/38.645 – „metakrilátok”‑ügy) 2006. május 31‑én hozott C (2006) 2098 végleges bizottsági határozatnak a felpereseket érintő részében való megsemmisítése iránti kérelem, másodlagosan pedig az említett határozatban a felperesekkel szemben kiszabott bírság törlése vagy csökkentése iránti kérelem tárgyában,

A TÖRVÉNYSZÉK (negyedik tanács),

tagjai: Czúcz O. elnök, I. Labucka (előadó) és K. O’Higgins bírák,

hivatalvezető: T. Weiler tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. december 15‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

A jogvita előzményei

Bevezetés

1 Az EK 81. cikk és az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodás 53. cikke értelmében megindított eljárás[ban] (COMP/F/38.645 – „metakrilátok”‑ügy) 2006. május 31‑én hozott C (2006) 2098 végleges bizottsági határozatban (a továbbiakban: megtámadott határozat) a Bizottság egyetemlegesen kötelezte az Arkema SA‑t és leányvállalatait, az Altuglas International SA‑t (a továbbiakban: Altuglas) és az Altumax Europe SAS‑t (a továbbiakban: Altumax, együttesen pedig: Arkema) 219 131 250 euró bírság megfizetésére, mivel a metakrilátok ágazatában 1997. január 23‑tól 2002. szeptember 12‑ig kartellben (a továbbiakban: vitatott kartell) vettek részt. Anyavállalataikat, a Total SA‑t és az Elf Aquitaine SA‑t 140,4 millió, illetve 181,5 millió euró összegben egyetemlegesen kötelezték a bírság megfizetésére (a megtámadott határozat 2. cikke).

2 Az Arkema (korábban Atofina SA) a francia jog szerinti részvénytársaság, amely három fő tevékenységet végez: viniltermékek, ipari vegyszerek és teljesítményfokozó termékek gyártását. A megtámadott határozat szerinti tényállás megvalósulásának időszakában az Arkema kezdetben 97,6%‑ban, később – az ELf‑csoportnak a Total Fina SA által 2000. április 17‑én való átvételét követően – 96,48%‑ban az Elf Aquitaine tulajdonában volt. Ezen időpontot követően és a jogsértéssel érintett időszak fennmaradó részében maga az Elf Aquitaine 99,43%‑ban a Total (kezdetben: Total Fina, később: TotalFinaElf SA) tulajdonában volt (a megtámadott határozat (265) és (266) preambulumbekezdése).

3 Az Arkema a tőzsdén való bevezetésével 2006. május 18‑án Arkema France lett.

4 Az Altuglas (korábban Atohaas és Atoglas SA) és az Altumax az Arkemának a metakrilátok, közelebbről a polimetilmetakrilát (a továbbiakban: PMMA) ágazatában tevékenykedő fő leányvállalatai, amelyek részt vettek a megtámadott határozatban leírt, összejátszást eredményező magatartásokban (a megtámadott határozat (259) preambulumbekezdése). Az Altumax a jogsértés teljes időszaka alatt 100%‑ban az Arkema tulajdonában volt. Az Altuglas 1998 óta 100%‑ban az Arkema tulajdonában van. Ezen időpont előtt az Elf Atochem SA csak 50%‑os részesedéssel rendelkezett a tőkéjében, azonban felelős volt a mindennapi ügyvezetéséért (a megtámadott határozat (263) preambulumbekezdése).

A közigazgatási eljárás

5 A megtámadott határozat elfogadásához vezető vizsgálat azt követően indult meg, hogy a Degussa AG a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló, 2002. február 19‑i bizottsági közlemény (HL C 45., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. o.; a továbbiakban: engedékenységi közlemény) alapján 2002. december 20‑án mentesség iránti kérelmet nyújtott be.

6 A Bizottság 2003. március 25‑én és 26‑án vizsgálatokat folytatott többek között az Arkema helyiségeiben. E vizsgálatokat követően az Arkema 2003. április 3‑án az engedékenységi közlemény alapján mentesség, illetve a bírság összegének csökkentése iránti kérelmet nyújtott be (a megtámadott határozat (60) preambulumbekezdése).

7 A Bizottság 2005. augusztus 17‑én a metakrilátok ágazatában elkövetett jogsértésre vonatkozóan kifogásközlést fogadott el, és azt megküldte többek között a Total, az Elf Aquitaine, az Arkema, az Altuglas és az Altumax részére (a megtámadott határozat (85) preambulumbekezdése).

8 2005. december 15‑én és 16‑án meghallgatást tartottak, amelyen a kifogásközlés valamennyi címzettje jelen volt (a megtámadott határozat (87) preambulumbekezdése).

9 A Bizottság 2006. május 31‑én elfogadta a megtámadott határozatot.

A megtámadott határozat

10 A jelen jogvita szempontjából a megtámadott határozat két vonatkozásban különösen jelentős: a címzettjeinek meghatározása és a bírság kiszámítása.

A megtámadott határozat címzettjei

11 A Bizottság, miután bejelentette, hogy meg kell állapítani, mely jogalanyoknak kell betudni a jogsértésért való felelősséget (a megtámadott határozat (245) preambulumbekezdése), megállapította, hogy az Altuglas, az Altumax, az Arkema és az Elf Aquitaine egyetemlegesen felelős a jogsértésért, amelyért az Altuglas és az Altumax az 1997. január 23‑tól 2002. szeptember 12‑ig tartó időszak vonatkozásában felel. A Total egyetemlegesen felel az Altuglas és az Altumax által 2000. május 1‑jétől 2002. szeptember 12‑ig elkövetett jogsértésért (a megtámadott határozat (277) preambulumbekezdése).

12 Közelebbről az Elf Aquitaine felelősségét illetően a Bizottság, figyelemmel arra, hogy az Arkema igazgatótanácsának tagjait az Elf Aquitaine nevezte ki, és ez utóbbi a leányvállalatának tőkéjében 97,6%‑os, 2000 áprilisától pedig 96,48%‑os részesedéssel rendelkezett, vélelmezte, hogy az arányosság elve meghatározó befolyást gyakorolt az Arkema magatartására, és tényleges irányítást gyakorolt felette (a megtámadott határozat (265) preambulumbekezdése).

13 A Total felelősségét illetően a Bizottság megállapította, hogy 2000 áprilisát követően a jogsértés végéig e társaság közvetlenül vagy közvetetten ellenőrizte a csoport összes üzemeltető társaságának tőkéjét, ideértve azon társaságokat is, amelyek a vitatott kartellben közvetlen szerepet játszottak. E körülmények között a Bizottság vélelmezte, hogy a Total meghatározó befolyást gyakorolt leányvállalatai, az Elf Aquitaine, az Arkema, az Altuglas és az Altumax magatartására, és kifogásközlést intézett e jogalanyok mindegyikéhez (a megtámadott határozat (267) preambulumbekezdése).

14 Egyrészről az Arkema, másrészről pedig a Total és az Elf Aquitaine külön‑külön válaszolt a kifogásközlésre, különösen azzal érvelve, hogy kizárólag az Arkemának kellene a megtámadott határozat címzettjének lennie (a megtámadott határozat (268) és (269) preambulumbekezdése). A Bizottság elutasította érveiket, és megerősítette a fenti pontban említett öt jogalany felelősségét (a megtámadott határozat (270)–(277) preambulumbekezdése). A továbbiakban e társaságokra együttesen mint a „Total‑csoportot” alkotó társaságokra történik hivatkozás.

A bírság kiszámítása

15 A bírság kiszámítását illetően a Bizottság elsőként a jogsértés súlyát vizsgálta meg, és először is megállapította, hogy a jogsértés természetére, és azon tényre tekintettel, hogy a jogsértés az EGT egész területére kiterjedt, az 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: iránymutatás) értelmében vett különösen súlyos jogsértésről van szó (a megtámadott határozat (319)–(331) preambulumbekezdése). Ezt követően a Bizottság a jogsértésben részt vevő vállalkozásokkal szemben eltérő bánásmódot alkalmazott, és a Total‑csoportot az Arkema által a három PMMA‑termékkel az EGT‑ben elért forgalomra tekintettel az első kategóriába sorolta. Ez alapján az ő esetében 65 millió eurós kiindulási összeget állapított meg (a megtámadott határozat (332)–(336) preambulumbekezdése). Végül a Total világszintű forgalmára figyelemmel a Bizottság a bírság elrettentő hatásának biztosítása érdekében a Total‑csoporttal szemben kiszabott bírságra 3‑as szorzótényezőt alkalmazott. Így a bírság kiindulási összege 195 millió euróra emelkedett (a megtámadott határozat (337)–(350) preambulumbekezdése).

16 Másodszor a Bizottság a jogsértés időtartamát vizsgálta meg, és megállapította, hogy – mivel az Arkema öt éven és hét hónapon keresztül vett részt a jogsértésben – a kiindulási összeget 55%‑kal kell növelni. E növelést az Elf Aquitaine, az Arkema, az Altuglas és az Altumax esetében alkalmazta. A Total esetében, amely rövidebb ideig volt a leányvállalatai tőkéjének a tulajdonosa, a Bizottság a bírságot 20%‑kal növelte (a megtámadott határozat (351)–(353) preambulumbekezdése) Így az Arkema esetében (ideértve az Elf Aquitaine‑t is) a bírság alapösszege 302,25 millió euróra emelkedett. A Bizottság a Totalt egyetemlegesen kötelezte ezen összegből 234 millió euró megfizetésére (a megtámadott határozat (354) preambulumbekezdése).

17 Harmadszor a Bizottság megvizsgálta súlyosító körülmények esetleges fennállását. Az Arkema esetében a Bizottság – három olyan korábbi határozat fennállására figyelemmel, amelynek e vállalkozás volt a címzettje – megállapította, hogy az visszaesőként ugyanolyan típusú jogsértést követett el, és úgy határozott, hogy az Arkema esetében a bírság alapösszegét 50%‑kal növeli. A Bizottság ugyanakkor kifejtette, hogy a Total és az Elf Aquitaine nem visszaeső, tehát e növelés csak az Arkema, az Altuglas és az Altumax esetében alkalmazandó (a megtámadott határozat (369) preambulumbekezdése és az ehhez kapcsolódó 250. lábjegyzet).

18 Negyedszer a Bizottság elutasította a Total‑csoport által hivatkozott enyhítő körülményeket.

19 E szakaszban, a súlyosító és enyhítő körülmények figyelembevételére, illetve figyelmen kívül hagyására figyelemmel az Arkema, az Altuglas és az Altumax esetében a bírság összege 365 218 750 euró volt. A Total esetében a bírság összege 234 millió euró maradt. Az Elf Aquitaine esetében a bírság összege 302,25 millió euró maradt (a megtámadott határozat (397) preambulumbekezdése). Az [EK] 81. és az [EK] 82. cikkben meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 23. cikkének (2) bekezdése alapján a Bizottság megállapította, hogy a bírság nem haladja meg az érintett vállalkozás forgalmának 10%‑át (a megtámadott határozat (398) és (399) preambulumbekezdése).

20 Ötödször és végül a Bizottság alkalmazta az engedékenységi közleményt, és annak 23. pontja b) alpontjának első francia bekezdése alapján úgy határozott, hogy 40%‑kal csökkenti azon bírság összegét, amelyet a Total‑csoportra egyébként ki kellett volna szabni (a megtámadott határozat (403)–(410) preambulumbekezdése).

21 Így a megtámadott határozat 2. cikkének b) pontjában a Bizottság a bírság végső összegét a következőképpen állapította meg:

„az Arkema […], az Altuglas [...] és az Altumax [...] egyetemlegesen felelős: 219,13125 millió euróért, amely összegből a Total […] 140,4 millió euróért egyetemlegesen felelős, az Elf Aquitaine SA pedig 181,35 millió euróért egyetemlegesen felelős”.

Az eljárás és a felek kérelmei

22 A Törvényszék Hivatalához 2006. augusztus 10‑én benyújtott keresetlevelükkel a felperesek, az Arkema France, az Altuglas és az Altumax, előterjesztették a jelen keresetet.

23 Mivel módosult a Törvényszék tanácsainak összetétele, az előadó bírót a negyedik tanácsba osztották be, következésképpen a jelen ügyet e tanács elé utalták.

24 Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (negyedik tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott, valamint pervezető intézkedések keretében egyrészről felhívta a feleket bizonyos kérdések megválaszolására, másrészről pedig felhívta a Bizottságot egy dokumentum benyújtására. A felek e felhívásoknak a kitűzött határidőn belül eleget tettek.

25 A Törvényszék a 2009. december 15‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a Törvényszék által feltett kérdésekre adott válaszait. A tárgyalást követően a szóbeli szakasz lezárult.

26 A Törvényszék 2010. november 26‑i végzésével az eljárási szabályzatának 62. cikke alapján a szóbeli szakasz újbóli megnyitásáról határozott, és pervezető intézkedések keretében felhívta a feleket dokumentumok benyújtására és kérdések megválaszolására. A felek e felhívásoknak a kitűzött határidőkön belül eleget tettek. A szóbeli szakasz ezt követően 2011. március 9‑én zárult le.

27 A felperesek azt kérik, hogy a Törvényszék:

– elsődlegesen az őket érintő részében semmisítse meg a megtámadott határozatot;

– másodlagosan törölje vagy csökkentse a megtámadott határozatban velük szemben kiszabott bírság összegét;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

28 A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

– a keresetet utasítsa el;

– a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről

29 Keresetük alátámasztására a felperesek lényegében nyolc jogalapra hivatkoznak. Az első jogalap a leányvállalat által tanúsított magatartások anyavállalatnak való betudhatóságára vonatkozó szabályoknak és a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének a megsértésén alapul. A második jogalap a Bizottság által akkor elkövetett ténybeli hibákon alapul, amikor az Arkema által elkövetett jogsértést a Totalnak és az Elf Aquitaine‑nek tudta be. A harmadik jogalap az indokolási kötelezettségnek és a gondos ügyintézés elvének a betudhatóságra vonatkozó szabályok alkalmazása során elkövetett megsértésén alapul. A negyedik jogalap a piacra gyakorolt tényleges hatás kritériumának – a bírság kiindulási összegének 65 millió euróban történt megállapítása során való – figyelmen kívül hagyásán alapul. Az ötödik jogalap a bírság kiindulási összegének elrettentő hatás címén való növelése során elkövetett téves jogalkalmazáson és ténybeli hibák fennállásán alapul. A hatodik jogalap azon alapul, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot, amikor a bírságot visszaesés címén növelte. A hetedik jogalap azon a ténybeli hibán alapul, hogy a Bizottság nem csökkentette a felperesek bírságát arra tekintettel, hogy az Arkema nem tanúsított ténylegesen bizonyos kifogásolt magatartásokat. A nyolcadik jogalap azon a téves jogalkalmazáson és ténybeli hibán alapul, hogy a Bizottság megtagadta velük szemben a bírság „egyéb tényezők” címén való csökkentését. Ezenkívül a tárgyaláson a felperesek egy további jogalapot is előadtak, amely a bírság kellő elrettentő hatás címén való növelésének vitatására irányul.

A leányvállalat által tanúsított magatartások anyavállalatnak való betudhatóságára vonatkozó szabályoknak és a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének a megsértésére alapított, első jogalapról

30 A felperesek úgy érvelnek, hogy a Bizottság, mivel úgy alkalmazta azon vélelmet, amely szerint az anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol leányvállalatára, ha a leányvállalata tőkéjében kizárólagos vagy szinte kizárólagos részesedéssel rendelkezik (a továbbiakban: a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem), hogy nem bizonyította a tényleges irányítást, tévesen alkalmazta a jogot (a jelen jogalap első része). Ezzel megsértette a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét is, mivel az Arkema esetében más bizonyítási mércét alkalmazott, mint a kifogásolt magatartásokban részt vevő többi leányvállalat esetében (a jelen jogalap második része).

A leányvállalat által tanúsított magatartások anyavállalatnak való betudhatóságára vonatkozó szabályok megsértésére alapított, első részről

– A felek érvei

31 A felperesek előadják, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatnak és a Bizottság határozathozatali gyakorlatának megfelelően, amikor a jogsértést elkövető vállalkozás egy cégcsoporthoz tartozik, főszabály szerint kizárólag a szóban forgó leányvállalat felelős az elkövetett jogsértésért. A leányvállalat cselekményeit csak bizonyos körülmények között lehet az anyavállalatnak betudni. Erről van szó, amikor az anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol leányvállalatának magatartására, figyelemmel arra, hogy a leányvállalat nem határozza meg önállóan üzletpolitikáját, vagy amikor az anyavállalat (aktívan vagy passzívan, pusztán azért, mert tudott a cselekményekről) részt vett a leányvállalat által elkövetett jogsértésben.

32 A felperesek úgy érvelnek, hogy az alkalmazandó ítélkezési gyakorlat értelmében a tőkében való 100%‑os (és a fortiori 99,43, 97,6 vagy 96,48%‑os) részesedés önmagában nem teszi lehetővé annak automatikus megállapítását, hogy az anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol leányvállalatának üzletpolitikájára. A felperesek szerint az ítélkezési gyakorlat e tekintetben mindig megkövetelt további elemeket is, úgymint azon tényt, hogy az anyavállalat a közigazgatási eljárásban a csoport nevében úgy lépett fel, mint a Bizottság kizárólagos tárgyalópartnere, továbbá a leányvállalat feletti tényleges irányításra vonatkozó képesség fennállásának nem vitatása, és a leányvállalat önállóságára vonatkozó bármilyen bizonyíték hiánya.

33 Márpedig a jelen ügyben a Bizottság – azon túl, hogy az Arkema akkori anyavállalatai az Arkema tőkéjében szinte kizárólagos közvetlen vagy közvetett részesedéssel rendelkeztek – a megtámadott határozatban semmilyen ténykörülménnyel nem szolgált, amely bizonyíthatná, hogy a Total és/vagy az Elf Aquitaine a szóban forgó időszakban ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt az Arkema üzletpolitikájára, illetve a kifogásolt magatartások tanúsítása során. Közelebbről a felperesek szerint a Bizottság által a megtámadott határozatban hivatkozott azon tény, hogy az Arkema igazgatótanácsának tagjait a tényállás megvalósulásának időszakában az Elf Aquitaine nevezte ki, egyszerűen az Arkema tőkéjében való többségi részesedés logikus következménye, és nem bizonyítja az utóbbira gyakorolt meghatározó befolyást.

34 A felperesek következésképpen úgy vélik, hogy a Bizottság – azáltal, hogy kizárólag az Arkema tőkéjében való szinte kizárólagos közvetlen vagy közvetett részesedés alapján támaszkodott a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelemre annak érdekében, hogy a megtámadott határozatban kifogásolt magatartásokat a Totalnak és az Elf Aquitaine‑nek tudja be – tévesen alkalmazta a jogot, ami indokolja a megtámadott határozat megsemmisítését.

35 Végül a felperesek, akiket a Törvényszék arról kérdezett, hogy a Bíróság C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 10‑én hozott ítéletének (EBHT 2009., I‑8237. o.) milyen következményei vannak a jelen jogvita vonatkozásában, a tárgyaláson előadták, hogy az ezen ítélet alapjául szolgáló ügy tényállása és különösen az anyavállalat által a jogsértésben részt vevő leányvállalatai felett gyakorolt irányítás eltért a jelen ügytől. Továbbá a felperesek megjegyezték, hogy ezen ügyben az anyavállalat 100%‑os részesedéssel rendelkezett leányvállalatának tőkéjében, míg a jelen ügyben e szintet nem érték el (99,43, 97,6 és 96,48%‑ról van szó). Mindenesetre a felperesek azt állítják, hogy – noha a fent hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet úgy kellett értelmezni, hogy az bármilyen további, a tőkekapcsolaton kívüli elem nélkül lehetővé teszi a leányvállalat által elkövetett jogsértés anyavállalatnak való betudását – ezen ítélkezési gyakorlatot mégis felül kellene vizsgálni, mivel az 1/2003 rendelettel összeegyeztethetetlen, vétkesség nélküli felelősségi rendszert vezetett be.

36 A Bizottság előadja, hogy egyetért a felperesek álláspontjával, miszerint csak bizonyos körülmények között lehet a leányvállalat jogsértő magatartásáért való felelősséget az anyavállalatnak betudni. Erre akkor van lehetőség, ha az anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol leányvállalatának magatartására. A Bizottság szerint azonban az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy megalapozottan következtetett arra, hogy azon anyavállalat, amely a leányvállalata tőkéjében kizárólagos vagy szinte kizárólagos részesedéssel rendelkezik, ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol leányvállalatára, mivel az anyavállalat nem döntötte meg a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet a leányvállalata magatartásának önállóságát alátámasztó bizonyítékot előterjesztve.

– A Törvényszék álláspontja

37 Emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozat (245)–(252) és (259)–(277) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság arra hivatkozva tudta be a vitatott jogsértést a Totalnak és az Elf Aquitaine‑nek, hogy azok egyetlen vállalkozást alkottak az Arkemával és annak leányvállalataival, az Altuglasszal és az Altumaxszal, amelyek részt vettek az összejátszást eredményező magatartásokban. E következtetés levonásakor a Bizottság arra a kifogásközlésben is említett vélelemre támaszkodott, miszerint a Total és az Elf Aquitaine meghatározó befolyást gyakorolt leányvállalatai magatartására. Az Elf Aquitaine‑t illetően a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem azon a tényen alapult, hogy az Arkema igazgatótanácsának tagjait az Elf Aquitaine nevezte ki, valamint azon, hogy ez utóbbi 97,6%‑os, majd 96,48%‑os részesedéssel rendelkezett az Arkema tőkéjében (a megtámadott határozat (265) preambulumbekezdése). A Totalt illetően az említett vélelem azon a tényen alapult, hogy 2000 áprilisa óta a Total közvetlenül vagy közvetetten ellenőrizte a csoport összes társaságának tőkéjét – ideértve a vitatott kartellben közvetlen szerepet játszó társaságokat is –, mivel az Elf Aquitaine tőkéjében 99,43%‑os részesedéssel rendelkezett (a megtámadott határozat (266) és (267) preambulumbekezdése). A megtámadott határozatból kitűnik, hogy a kifogásközlésre adott válaszukban az érintett társaságok a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem megdöntése érdekében számos érvet előadtak, azonban a Bizottság elégtelennek ítélte azokat (a megtámadott határozat (272)–(274) preambulumbekezdése).

38 Ezt követően emlékeztetni kell a Bíróság e területre vonatkozó ítélkezési gyakorlatára.

39 E tekintetben ki kell emelni, hogy az uniós versenyjog a vállalkozási tevékenységekre vonatkozik, és a vállalkozás fogalma minden gazdasági tevékenységet folytató jogalanyra kiterjed, függetlenül azok jogállásától és finanszírozási módjától (lásd a fenti 35. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 54. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

40 A Bíróság azt is kifejtette, hogy ugyanebben az összefüggésben a vállalkozás fogalmát úgy kell értelmezni, mint amely gazdasági egységet jelent, még akkor is, ha jogi szempontból e gazdasági egység több természetes vagy jogi személyből áll (lásd a fenti 35. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 55. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

41 Ha ilyen gazdasági egység sérti meg a versenyszabályokat, a személyes felelősség elve szerint neki kell felelnie ezért a jogsértésért (lásd a fenti 35. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 56. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

42 Az uniós versenyjog megsértését egyértelműen azon jogi személynek kell betudni, amellyel szemben később bírság szabható ki, és a kifogásközlést ez utóbbinak kell címezni. A kifogásközlésnek szintén meg kell jelölnie, hogy a benne foglalt tényeket milyen minőségében róják fel a jogi személynek (lásd a fenti 35. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 57. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

43 Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az anyavállalatnak lehet betudni a leányvállalat magatartását, ha e leányvállalat – jóllehet külön jogi személyiséggel rendelkezik – nem önállóan határozza meg saját magatartását a piacon, hanem lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat ad a számára, különös tekintettel az e két jogi személy közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra (lásd a fenti 35. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 58. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

44 Hasonló esetben ugyanis az anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi, és ily módon a fent említett értelemben egyetlen vállalkozást alkot. Ennek alapján az a tény, hogy valamely anyavállalat és annak leányvállalata az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkot, lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy bírság megfizetésére kötelező határozatot címezzen az anyavállalatnak anélkül, hogy bizonyítania kellene az utóbbinak a jogsértésben való személyes részvételét (a fenti 35. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 59. pontja).

45 A Bíróság kimondta továbbá, hogy abban a különös esetben, ha az anyavállalat 100%‑os részesedéssel rendelkezik az uniós versenyjog szabályait sértő magatartást folytató leányvállalatában, egyrészről ezen anyavállalat meghatározó befolyást gyakorolhat e leányvállalat magatartására, másrészről pedig fennáll azon megdönthető vélelem, amely szerint az említett anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol leányvállalata magatartására (lásd a fenti 35. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 60. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

46 A Bíróság tehát kifejtette, hogy e körülmények között elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy valamely leányvállalatnak az anyavállalata az egyedüli tulajdonosa, ahhoz hogy vélelmezze, ez utóbbi meghatározó befolyást gyakorol e leányvállalat üzletpolitikájára. A Bizottságnak ezt követően módjában áll az anyavállalat egyetemleges felelősségét megállapítani a leányvállalatára kirótt bírság megfizetését illetően, kivéve ha az e vélelem megdöntésére köteles anyavállalat elegendő bizonyítékot terjeszt elő annak bizonyításához, hogy a leányvállalata önálló piaci magatartást követ (lásd a fenti 35. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 61. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

47 A Bíróság ezen ítélkezési gyakorlatára figyelemmel meg kell állapítani, hogy a vitatott jogsértésnek a felperesek anyavállalatainak való betudása érdekében a Bizottság által a jelen ügyben követett, a fenti 37. pontban említett módszer helyes.

48 Egyrészről a felperesek álláspontjával ellentétben e betudás nem kizárólag a tőke tulajdonosi szerkezetén alapult, hanem azon a megállapításon is, hogy a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet nem döntötték meg (lásd különösen a megtámadott határozat (272) és (274) preambulumbekezdését).

49 Másrészről ezen ítélkezési gyakorlatból egyértelműen kitűnik (lásd különösen a fenti 45. és 46. pontot), hogy a leányvállalat tőkéjének tulajdonosi szerkezete az említett vélelem felállításához elegendő kritériumot jelent, anélkül hogy a Bizottság köteles lenne további, arra vonatkozó ténykörülményt előadni, hogy az anyavállalat tényleges befolyást gyakorol, ahogyan a felperesek ezt megkövetelik.

50 E megállapítást nem kérdőjelezik meg a felperesek azon érvei, miszerint a fenti 35. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló tényállás és különösen az ezen ügyben érintett anyavállalat által a leányvállalatai felett gyakorolt irányítás eltért volna a jelen ügytől. Közelebbről, annak ellenére, hogy ebben az ügyben felhozhattak ilyen további ténykörülményeket (a Törvényszék T‑112/05. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2007. december 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑5049. o.] 13. és 54. pontja), egyértelműen kitűnik mind a fent hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2007. december 12‑én hozott ítélet 61. és 62. pontjából, mind pedig a fenti 35. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 10‑én hozott ítélet 61. és 62. pontjából, hogy e vélelem felállítása nem függ ilyen további ténykörülmények fennállásától.

51 Ki kell továbbá emelni, hogy a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat konkrétan „[arra] a különös eset[re vonatkozik], ha az anyavállalat 100%‑os részesedéssel rendelkezik a […] leányvállalatában” (a fenti 35. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 60. pontja). Márpedig a jelen ügyben a Total, illetve az Elf Aquitaine nem rendelkezik kizárólagos részesedéssel a leányvállalatai tőkéjében.

52 Hangsúlyozni kell azonban, hogy a felperesek, noha a tárgyaláson hivatkoztak e ténybeli különbségre (lásd a fenti 35. pontot), semmilyen konkrét érvet nem adtak elő annak kifogásolása érdekében, hogy mindkét helyzetben ugyanazon bizonyítási rendszer kerüljön alkalmazásra, még ha a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem azon esettől eltérő esetekben való alkalmazásának problematikája, amikor az anyavállalat a leányvállalata tőkéjében kizárólagos részesedéssel rendelkezik, a Törvényszék által a Bizottságnak feltett írásbeli kérdés, később a tárgyaláson pedig vita tárgyát is képezte.

53 Mindenesetre meg kell állapítani, hogy azon anyavállalat, amely a leányvállalata tőkéjében szinte kizárólagos részesedéssel rendelkezik, főszabály szerint a kizárólagos tulajdonoshoz hasonló helyzetben van azon képességét illetően, hogy leányvállalatának magatartására meghatározó befolyást gyakoroljon, tekintettel a közte és az említett leányvállalat közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra. Következésképpen a Bizottság jogosan alkalmazta e helyzetben ugyanazon bizonyítási rendszert, azaz azon vélelmet, hogy az említett anyavállalat valóban élt azon képességével, hogy leányvállalatának magatartására meghatározó befolyást gyakoroljon. Valóban nincs kizárva, hogy bizonyos esetekben a kisebbségi részesedéssel rendelkezők a leányvállalat tekintetében olyan jogokkal rendelkezhetnek, amelyek megkérdőjelezhetik a fent említett analógiát. Azon a tényen kívül azonban, hogy ilyen jogok általában nem kapcsolódnak teljesen minimális részesedésekhez, úgymint a jelen ügyben szóban forgó részesedések, a felperesek a jelen ügyben e tekintetben semmilyen körülményre nem hivatkoztak. A Bizottság tehát a felperesek anyavállalatai esetében jogosan alkalmazta a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet.

54 Végül azon érvet illetően, miszerint az Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 10‑én hozott ítéletből (fenti 35. pont) eredő ítélkezési gyakorlatot lényegében felül kellene vizsgálni, a Törvényszék úgy véli, hogy a jelen ügy körülményei között nem az ő feladata a Bíróság által egy nemrég hozott ítéletben egyértelműen megválaszolt jogi kérdésre visszatérni.

55 Következésképpen a jelen jogalap első részét el kell utasítani.

A hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértésére alapított, második részről

– A felek érvei

56 A felperesek úgy érvelnek, hogy miközben az ő esetükben a Bizottság kizárólag a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelemre támaszkodott annak érdekében, hogy a jogsértést az anyavállalatnak tudja be, a megtámadott határozat többi címzett leányvállalatának többsége esetében figyelembe vett további ténykörülményeket is. A felperesek e tekintetben azon bánásmódra hivatkoznak, amelyben a Bizottság a Degussát, az ICI plc‑t és a Lucite International Ltd‑t részesítette a megtámadott határozatban.

57 Ezáltal a Bizottság a bizonyításfelvétel során igazolatlan hátrányos megkülönböztetést alkalmazott. A felperesek hangsúlyozzák, hogy amennyiben a Bizottság az Arkema esetében ugyanazon bizonyítási mércét alkalmazta volna, mint a többi vállalkozás vonatkozásában, szükségképpen arra a következtetésre jutott volna, hogy a jogsértés kizárólag az Arkemának tudható be.

58 Továbbá a Bizottság arra alapított érvét illetően, hogy a megtámadott határozat megemlíti, hogy az Atofina igazgatótanácsának tagjait az Elf Aquitaine nevezte ki, a felperesek hangsúlyozzák, hogy egyszerűen az Arkema tőkéjében való többségi részesedés logikus következményéről van szó, és úgy érvelnek, hogy e ténykörülmény nem olyan súlyú, mint a Bizottság által a Degussát illetően elfogadott ténykörülmények, amely vállalkozás esetében a Bizottság figyelembe vette az anyavállalat jogsértésben való aktív részvételét. Mindenesetre a felperesek megjegyzik, hogy e ténykörülmény kizárólag az Elf Aquitaine esetében érvényes, a Total esetében nem.

59 A Bizottság vitatja ezen érvelést.

– A Törvényszék álláspontja

60 Emlékeztetni kell arra, hogy az egyenlő bánásmód elve, illetőleg a hátrányos megkülönböztetés tilalma megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérő módon, és hogy a különböző helyzeteket ne kezeljék egyenlő módon, hacsak ez a bánásmód objektíve nem igazolt (lásd a Bíróság C‑227/04. P. sz., Lindorfer kontra Tanács ügyben 2007. szeptember 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑6767. o.] 63. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

61 Meg kell állapítani, hogy a felperesek nem bizonyítják, hogy a Bizottság megsértette ezen elvet akkor, amikor a vitatott jogsértést a megtámadott határozat címzettjeinek tudta be.

62 Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy az ICI Acrylics helyzete nem hasonlítható a felperesekéhez. A megtámadott határozatból ugyanis egyértelműen kitűnik, hogy az ICI Acrylics – a vitatott jogsértésben közvetlenül részt vevő jogalany – egyszerűen az ICI jogi személyiséggel nem rendelkező kereskedelmi egysége volt, nem pedig olyan leányvállalata, amelyben az ICI 100%‑os vagy majdnem 100%‑os részesedéssel rendelkezett (lásd különösen a megtámadott határozat (280), (287) és (288) preambulumbekezdését). Következésképpen az ICI‑t illetően a Bizottság nem alkalmazta a (más elemek által alátámasztott vagy alá nem támasztott) meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet, hanem egyszerűen megállapította, hogy a jogsértést elkövető kereskedelmi egység a tényállás megvalósulásának időszakában mely jogi személy részét képezte (a megtámadott határozat (288) és (289) preambulumbekezdése).

63 Ezt követően a Degussát illetően ki kell emelni, hogy a megtámadott határozat (255) preambulumbekezdésében a Bizottság a következőket állapította meg:

„A Röhm GmbH & Co. KG (100%‑ban a Degussa leányvállalata) és a Para‑Chemie GmbH (100%‑ban a Röhm leányvállalata) független jogalany. Mivel e két vállalkozás közvetlenül vagy közvetetten 100%‑ban a Degussa […] tulajdonában volt, és a Röhm felügyelőtanácsa részben a Degussa […] igazgatótanácsának tagjaiból áll, a Bizottság megállapítja a Degussa felelősségét a Röhm […] és a Para‑Chemie […] jogsértő magatartásaiért.”

64 A Lucite Internationalt illetően a Bizottság a megtámadott határozat (294) preambulumbekezdésében a következőket állapította meg:

A Lucite International UK Ltd a Lucite International egyik leányvállalata, amely 100%‑ban a tulajdonában van. Ezenkívül a Lucite International […] igazgatótanácsának tagjai a jogsértés időszakában a Lucite International UK […] igazgatótanácsának tagjai is voltak.”

65 Így helyes volt az, hogy a Bizottság akkor, amikor a Degussának, illetve a Lucite Internationalnak tudta be a leányvállalataik jogsértő magatartását, a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmére támaszkodott, amely vélelem abból következett, hogy a leányvállalat tőkéje 100%‑ban az anyavállalat tulajdonában volt, miközben megemlített egy további elemet is, azaz az anyavállalat igazgatótanácsa tagjainak a leányvállalat felügyelőtanácsában való jelenlétét, illetve azt, hogy a két társaság igazgatótanácsának tagjai ugyanazok voltak.

66 Ebből azonban nem következik az, hogy a Degussa és a Lucite International, valamint leányvállalataik eltérő bánásmódban részesültek volna, mint a felperesek és anyavállalataik, ami az egyenlő bánásmód elve megsértésének minősülne.

67 Hangsúlyozni kell ugyanis, hogy a felperesek anyavállalataihoz hasonlóan a Degussa és a Lucite International felelősségét is megállapították leányvállalataik jogsértő magatartásáért (a megtámadott határozat (258) és (296) preambulumbekezdése). Márpedig a megtámadott határozatban semmi nem enged arra következtetni, hogy a Bizottság mentesítette volna őket e felelősség alól, ha nem tudott volna a fent említett további elemekre hivatkozni.

68 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozat (245)–(252) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette, mely elvek alapján azonosította a megtámadott határozat címzettjeit. Ebből egyértelműen kitűnik, hogy a leányvállalat tőkéje egészének vagy szinte egészének az ellenőrzése miatt a Bizottság úgy vélte, hogy kizárólag a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem alapján megállapíthatja e leányvállalat önállóságának hiányát, azzal a feltétellel, hogy e vélelmet nem döntötték meg a közigazgatási eljárásban, és ennélfogva a leányvállalat jogsértő magatartását az anyavállalatnak tudhatja be, mivel ez utóbbi ugyanazon vállalkozás része volt (lásd különösen a megtámadott határozat (247) és (248) preambulumbekezdését).

69 Meg kell tehát állapítani, hogy – ahogyan a Bizottság érvel – a Bizottság kizárólag a teljesség kedvéért emelte ki egyéb, a tőkekapcsolaton kívüli elemek fennállását akkor, amikor azok rendelkezésre álltak. Továbbá a Total‑csoportot illetően a Bizottság kiemelte azon tényt is, hogy az Arkema igazgatótanácsának tagjait az Elf Aquitaine nevezte ki. A Bizottság azonban egyáltalán nem tette függővé ilyen további elemek fennállásától azt, hogy a 100%‑ban vagy majdnem 100%‑ban az anyavállalat tulajdonában lévő leányvállalat jogsértő magatartását az anyavállalatnak tudja be. Ezen értelmezést megerősíti egyébként azon tény is, hogy bizonyos anyavállalatok esetében a megtámadott határozat kizárólag a tőkekapcsolatot említi. Erről van szó a Total esetében (a (266) preambulumbekezdés), valamint a Barlo‑csoport, azaz a Barlo Plastics Europe NV, a Barlo Plastics NV és a Barlo Group plc esetében is (a (301) preambulumbekezdés).

70 Egyebekben emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság által a jelen ügyben annak érdekében követett módszer, hogy a vitatott jogsértést a felperesek anyavállalatainak tudja be, helyes, ahogyan ez a fentiekből is kitűnik (lásd a fenti 47. pontot).

71 Ennélfogva a jelen jogalap második részét, következésképpen az első jogalapot teljes egészében el kell utasítani.

A Bizottság által akkor elkövetett ténybeli hibákra alapított, második jogalapról, amikor az Arkema által elkövetett jogsértést a Totalnak és az Elf Aquitaine‑nek tudta be

72 A felperesek előadják, hogy – még ha feltételezzük is, hogy az esetükben helytálló a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem alkalmazásában álló módszer – a Bizottság valójában nem megalapozottan tudta be a jogsértést a Totalnak és az Elf Aquitaine‑nek. A felperesek ugyanis először is bizonyították azt, hogy az Elf Aquitaine és a Total ügyvezetői egyáltalán nem vettek részt a kérdéses magatartásokban, másodszor pedig azt, hogy az Arkema önállóan határozta meg üzletpolitikáját.

A Total és az Elf Aquitaine ügyvezetőinek a megtámadott határozatban kifogásolt magatartásokban való részvétele hiányának figyelmen kívül hagyására alapított, első részről

– A felek érvei

73 A felperesek hangsúlyozzák, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban nem állítja, hogy az Elf Aquitaine és a Total ügyvezetői bármilyen módon részt vettek volna a kérdéses magatartásokban, vagy hogy tudtak volna az elkövetett jogsértésekről. Kiemelik továbbá, hogy a vizsgálat során a Bizottság semmilyen tájékoztatáskérést nem intézett e vállalkozásokhoz, és nem is folytatott le vizsgálatot a helyiségeikben.

74 Márpedig a felperesek véleménye szerint a Bizottság határozathozatali gyakorlatából kitűnik, hogy a Bizottság az anyavállalatnak a jogsértésben való aktív vagy passzív részvétele hiányában kizárhatja a leányvállalat által elkövetett jogsértés anyavállalatnak való betudhatóságát, még akkor is, ha az említett leányvállalat tőkéjének nagy része vagy egésze az anyavállalat tulajdonában van.

75 Továbbá a felperesek e tekintetben megjegyzik, hogy azon csoport, amelyhez a tényállás megvalósulásának időszakában tartoztak, ragaszkodott a versenyszabályok teljes mértékű tiszteletben tartásához, ami pedig arra indította az Arkemát, hogy 2001 januárjától kezdve, azaz csupán néhány hónappal az Elf‑csoportnak a Total Fina által 2000. április 17‑én történt átvételét követően, programot vezessen be a versenyjog tiszteletben tartása érdekében. Ennélfogva a felperesek úgy vélik, hogy ha a Total és/vagy az Elf Aquitaine tudott volna az Arkema által tanúsított versenyellenes magatartásokról, haladéktalanul elrendelte volna azok abbahagyását.

76 Következésképpen a felperesek szerint a Bizottság annak megállapítása érdekében támaszkodhatott volna ezen elemre, hogy e társaságok, noha a kifogásolt időszakban a tulajdonukban volt az Arkema tőkéjének szinte egésze, nem voltak felelősek az Arkemának a PMMA piacán tanúsított jogsértő magatartásáért.

77 A Bizottság vitatja ezen érvelést.

– A Törvényszék álláspontja

78 Emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozat (245)–(252) és (259)–(277) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság arra hivatkozva tudta be a vitatott jogsértést a Totalnak és az Elf Aquitaine‑nek, hogy azok a tényállás időpontjában a versenyjog értelmében egyetlen gazdasági egységet, ennélfogva egyetlen vállalkozást alkottak az Arkemával és annak leányvállalataival, az Altuglasszal és az Altumaxszal, amelyek részt vettek az összejátszást eredményező magatartásokban. E következtetés levonásakor a Bizottság a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelemre támaszkodott, és megállapította, hogy azt a közigazgatási eljárásban nem döntötték meg. Ahogyan az első jogalap vizsgálatából kitűnik, a Bizottság helyesen járt el, amikor e módszert alkalmazta.

79 Márpedig, ahogyan az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, az a tény, hogy valamely anyavállalat és annak leányvállalata az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkot, lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy bírság megfizetésére kötelező határozatot címezzen az anyavállalatnak anélkül, hogy bizonyítania kellene az utóbbinak a jogsértésben való személyes részvételét (a fenti 35. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 10‑én hozott ítélet 50. pontja). Következésképpen nem volt szükséges az, hogy a Bizottság bizonyítsa az anyavállalat ügyvezetőinek közvetlen részvételét, vagy azt, hogy tudtak a kifogásolt tényekről. Ugyanígy a Bizottságnak a közigazgatási eljárásban tanúsított magatartása és különösen azon tény, hogy semmilyen tájékoztatáskérést nem intézett az anyavállalatokhoz, és nem is folytatott le vizsgálatot a helyiségeikben, nem érinti azon kérdést, hogy az anyavállalatok a leányvállalatukkal együtt az EK 81. cikk értelmében vett vállalkozást alkotnak‑e.

80 Ami a Bizottságnak a felperesek által hivatkozott határozathozatali gyakorlatát illeti, meg kell állapítani, hogy még ha feltételezzük is, hogy a Bizottság abban ahhoz a feltételhez kötötte a jogsértés anyavállalatnak való betudását, hogy annak ügyvezetői közvetlenül részt vettek a jogsértésben, ez egyáltalán nem befolyásolja a megtámadott határozat e tekintetben való jogszerűségét, mivel a jelen ügyben alkalmazott módszer helyes volt. Továbbá a válaszukban a felperesek kifejtik, hogy nem állítják, hogy az anyavállalatnak a leányvállalata által elkövetett jogsértésben való részvételének hiánya önmagában elegendő az anyavállalat felelősségének kizárásához, hanem csupán egy, a Bizottság által e célból figyelembe vehető elemnek minősül.

81 Végül, ahogyan a Bizottság helyesen állítja, az anyavállalat ügyvezetői közvetlen részvételének hiánya, illetve azon tény, hogy a kifogásolt tényekről nem tudtak – még ha feltételezzük is, hogy ezek bizonyíthatók –, nem lehetnek elegendők a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem megdöntéséhez.

82 Ennélfogva a jelen jogalap első részét el kell utasítani.

Az azt bizonyító elemek figyelembevételének hiányára alapított, második részről, hogy az Arkema valóban önállóan határozta meg üzletpolitikáját

– A felek érvei

83 A felperesek úgy érvelnek, hogy az Arkema a közigazgatási eljárásban bizonyította, hogy üzletpolitikáját a megtámadott határozatban említett időszakban sosem határozta meg az Elf Aquitaine vagy a Total. Így azon körülmények, hogy a tényállás megvalósulásának időszakában jogilag az Elf Aquitaine egyik leányvállalata volt, és hogy az igazgatótanácsának tagjait az Elf Aquitaine nevezte ki, nem befolyásolták az önállóságát az üzletpolitikájának meghatározására során. Következésképpen a Bizottság azáltal, hogy az Arkema által elkövetett jogsértést az akkori anyavállalatainak tudta be, ténybeli hibát követett el.

84 Először is a felperesek kiemelik, hogy azon tény, hogy sem a Total, sem pedig az Elf Aquitaine nem határozzák meg leányvállalataik üzletpolitikáját, magából a csoport szerkezetéből ered. E vállalkozások ugyanis olyan holdingtársaságok, amelyek részesedéssel rendelkeznek több, a mindenkori tevékenységi ágazataikban önállóan működő cégcsoportban is.

85 Másodszor a felperesek úgy érvelnek, az Arkema bizonyította, hogy teljesen önállóan határozta meg a PMMA‑ra vonatkozó üzletpolitikáját, különös tekintettel az árpolitikájára és az ügyfelek megválasztására. Előadják, hogy az Arkema volt a vegyszerek ágazatának anyavállalata, és valójában az Arkema adott iránymutatásokat saját leányvállalatainak, azaz az Altuglasnak és az Altumaxnak. Az Arkemától feljebb csak olyan viszony volt, amely rendszerint a pénzügyi érdekeit védeni kívánó részvényes és a vegyipari tevékenység irányításával megbízott, független vezetés között áll fenn. Így a Total és az Elf Aquitaine szerepe a nagyberuházások engedélyezésére, valamint a leányvállalatuk eredményeire vonatkozó számviteli és pénzügyi információk átvételére korlátozódott, ahogyan ezt az alkalmazandó jogszabályok megkövetelik. E tekintetben a felperesek a keresetlevélhez csatolt, „Belső jogkörök és a kiadásokra vonatkozó kötelezettségvállalások” című belső feljegyzésre utalnak.

86 E tekintetben a felperesek két időszakot különböztetnek meg: az 1992‑től 2000‑ig, illetve a 2001‑től 2004‑ig tartó időszakot.

87 Az 1992‑től 2000‑ig tartó időszakot illetően megjegyzik, hogy a PMMA‑ra vonatkozó tevékenységeket illetően az üzletpolitikát az Elf Atochem önállóan határozta meg a „Szerves szintézisközvetítők (a továbbiakban: DIOS)” osztály révén. Ezen üzletpolitika fő irányvonalait ötéves üzleti terv formájában minden évben előzetesen jóváhagyta az Elf Atochem általános igazgatási bizottsága, amely a DIOS költségvetését is elfogadta.

88 A 2001‑től 2004‑ig tartó időszakot illetően a PMMA‑ra vonatkozó tevékenységeket illetően az üzletpolitikát az Arkema önállóan határozta meg az Atoglas (később Altuglas) útján. Ezen üzletpolitika fő irányvonalait ötéves üzleti terv formájában minden évben előzetesen jóváhagyta a vegyipari ág végrehajtó szerve, a vegyipari igazgatási bizottság. A PMMA‑ra vonatkozó tevékenységek költségvetését az Atoglas átfogó költségvetésének előterjesztése keretében nyújtották be a Total végrehajtó bizottságához. E végrehajtó bizottság részt vett a 10 millió eurót meghaladó összegű beruházásokra vonatkozó döntésekben, és értékelte e beruházások kockázati és jövedelmezőségi szintjét.

89 A felperesek hangsúlyozzák különösen, hogy sem a Total, sem az Elf Aquitaine nem határozta meg az Arkema üzletpolitikáját a jelen ügyben szóban forgó tevékenységeket illetően, amelyek a forgalmuknak csak elhanyagolható részét tették ki. E tekintetben emlékeztetnek arra, hogy 2002‑ben (a jogsértés utolsó évében) az Arkema által a PMMA értékesítésével elért világszintű forgalom 416 millió eurót tett ki, amely a vegyipari ág teljes forgalmának 2,1%‑át, az Elf Aquitaine/Total‑csoport teljes forgalmának pedig 0,4%‑át tette ki.

90 Továbbá a felperesek hangsúlyozzák, hogy – még ha feltételezzük is, hogy a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem helytálló – az érintett vállalkozásra nehezedő bizonyítási tehernek arra kellene vonatkoznia – hogy a vállalkozás e vélelmet megdönthesse –, hogy az anyavállalat az érintett piacon, tehát a jelen ügyben a PMMA piacán nem gyakorolt tényleges irányítást a leányvállalat üzletpolitikája felett. Véleményük szerint azon ettől eltérő megközelítés, amely az anyavállalat vonatkozásában való teljes önállóság bizonyítását, tehát azon elvont lehetőség megcáfolását követeli meg, hogy az anyavállalat meghatározó befolyást gyakorolhat leányvállalatára abban a helyzetben, amikor a leányvállalat tőkéje 100%‑ban a tulajdonában van, probatio diabolicát jelent, és megdönthetetlen vélelem felállítását eredményezi.

91 Harmadszor a felperesek megjegyzik, hogy a Total és az Elf Aquitaine által az Arkema felett gyakorolt átfogó irányítás ellentétben áll az Arkema által a leányvállalatai, azaz az Altuglas és az Altumax felett gyakorolt irányítással, amelyek mind operatív, mind pedig működési szinten az Arkemába voltak integrálva. A felperesek hangsúlyozzák továbbá, hogy az Arkema az egész eljárásban a saját nevében és leányvállalatai nevében járt el, és a vizsgálat során sosem vitatta a leányvállalatai feletti tényleges irányítás fennállását.

92 Így egyrészről operatív szinten az Elf Aquitaine‑től és a Totaltól eltérően, amelyek nem vettek részt a metakrilátok gyártásának folyamatában, az Arkema metilmetakrilát gyártásával foglalkozott, amelyet leányvállalatai, az Altuglas és az Altumax – részben – kötött formában nyersanyagként használt a PMMA gyártása és forgalmazása során.

93 Másrészről működési szinten, noha a PMMA‑ra vonatkozó tevékenységet az Arkema leányvállalatai (az Altuglas és az Altumax) folytatták, e tevékenység mindig is az Arkema üzleti szervezetébe volt integrálva, először is 2000‑ig a DIOS‑on belül, majd 2001‑től kezdve egy kifejezetten a PMMA‑nak szánt kereskedelmi egységen keresztül. Sőt, az érintett időszakban az Altuglas társaság igazgatótanácsa tagjainak többsége az Arkema jogi és pénzügyi igazgatóságának képviselőiből állt. Ez utóbbiak ezenkívül nem csupán az Arkemán belül, hanem az Altuglason belül is felelősséggel rendelkeztek, amely nem rendelkezett saját jogi és pénzügyi szervezeti egységekkel. Végül az Altuglasnak a megtámadott határozatban kifogásolt magatartásokban részt vevő alkalmazottai mind rendszeresen tájékoztatták az Arkema vezetőségének tagját, aki a jogsértés időszakában G. volt, 2000‑ig a DIOS igazgatója, ezt követően pedig 2001‑től a vegyipari igazgatási bizottság tagja.

94 A felperesek kiemelik továbbá, hogy ezen, az Arkema és leányvállalatai, az Altuglas és az Altumax közötti működési és operatív integráció 2004‑ben megerősítésre került a Total‑csoport vegyipari ágának újraszervezésével és az Arkema létrehozásával, majd 2006 májusában az Arkema tőzsdén való bevezetésével.

95 Negyedszer a felperesek hangsúlyozzák, hogy az eljárásban összegyűjtött iratok egyike sem bizonyítja, hogy az Arkema a metakrilátok piacán folytatandó üzletpolitikát illetően közvetlenül vagy közvetetten bármilyen utasítást vagy ajánlást kapott volna az Elf Aquitaine vagy a Total részéről, noha a Bizottság az Arkema székhelyén több száz iratot lefoglalt.

96 Ötödször a felperesek úgy érvelnek, hogy a Bizottság által a megtámadott határozatban elfogadott álláspont ellentétes a saját korábbi gyakorlatával. Az [EK] 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke szerinti eljárásban (COMP/E‑2/37.857 – „szerves peroxidok”‑ügy) 2003. december 10‑én hozott C (2003) 4570 végleges bizottsági határozatban (a továbbiakban: szerves peroxidokról szóló határozat) a Bizottság nem tudta be az Arkema által elkövetett jogsértést az Elf Aquitaine‑nek az e két vállalkozás között fennálló tőkekapcsolat ellenére. Ezáltal a Bizottság elismerte, hogy az Arkema ténylegesen önállóan határozta meg üzletpolitikáját. A felperesek szerint, mivel a szerves peroxidokról szóló határozatban lefedett időszak részben egybeesik a megtámadott határozatban említett időszakkal, továbbá az Arkema és az Elf Aquitaine közötti gazdasági és pénzügyi kapcsolatok a két ügyben teljes mértékben megegyeztek, a Bizottság nem tért el megalapozottan a szerves peroxidokról szóló határozat alapjául szolgáló ügyben elfogadott állásponttól.

97 Továbbá a Total és az Elf Aquitaine által a leányvállalataik felett gyakorolt korlátozott és átfogó irányítást nemrég a francia versenytanács is megerősítette, amely az autópályákon való üzemanyag‑forgalmazás piacára vonatkozó határozatában megállapította, hogy a Total Raffinage Distribution SA és az Elf Antar France SA elegendő önállósággal rendelkezett üzletpolitikájának meghatározása során.

98 Végül a felperesek úgy érvelnek, hogy a Bizottság a bizonyítási teher jellegének és megoszlásának értékelése során tévesen alkalmazta a jogot. Úgy vélik, hogy mivel a Bizottság által felállított, meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet egyáltalán nem kísérte olyan további elem, amely bizonyítaná, hogy az Arkemának a PMMA piacára vonatkozó üzletpolitikáját az anyavállalatok ténylegesen irányították, pusztán az a tény, hogy az Arkema a közigazgatási eljárásban olyan elemeket terjesztett elő, amelyek bizonyítják tényleges piaci önállóságát, elegendő volt a bizonyítási teher megfordulásához. Szerintük ennélfogva a Bizottságnak kellett volna bizonyítania, hogy ezen elemek ellenére a Total és az Elf Aquitaine az érintett piacon meghatározó befolyást gyakorolt leányvállalatai felett.

99 A Bizottság úgy érvel, hogy a felperesek által a közigazgatási eljárásban előterjesztett és a keresetlevélben is előadott elemek nem elegendőek – még együttesen értékelve sem – az Arkema Elf Aquitaine‑től független, önálló piaci magatartásának bizonyításához, tehát a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem megdöntéséhez.

– A Törvényszék álláspontja

100 Előzetesen meg kell állapítani, hogy a felperesek érvelésével ellentétben (lásd a fenti 90. és 98. pontot) a Bizottság a jelen ügyben nem sértette meg a bizonyítási teherre vonatkozó szabályokat.

101 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a fenti 35. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 10‑én hozott ítélet 61. pontjából eredő ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem megdöntése érdekében az érintett társaságnak kell „elegendő bizonyítékot [elő]terjeszt[enie]” annak bizonyításához, hogy a leányvállalat önálló piaci magatartást követ. A Bizottságnak pedig e bizonyítékokat kell megvizsgálnia, és nem kell az ilyen befolyás gyakorlását bizonyító pozitív elemeket előterjesztenie. Továbbá, ha elengedő lenne az, hogy az érintett fél egyszerű meg nem alapozott állításokkal vitassa az említett vélelmet, ez teljesen megfosztaná a vélelmet az értelmétől.

102 Márpedig már most ki kell emelni, hogy a felperesek a kifogásközlésre adott válaszukban igen kevés konkrét elemet terjesztettek elő az Arkema piaci önállóságára vonatkozó állításaik alátámasztása érdekében. Közelebbről e válasznak „Az Arkema [a jogsértés időszakában] ténylegesen önállóan határozta meg üzletpolitikáját” című III.2. része a válaszban foglalt állítások alátámasztása érdekében egyetlen dokumentumra sem utal. Ezért úgy tűnik, helyes a Bizottságnak a megtámadott határozat (272) preambulumbekezdésében foglalt megállapítása, amely szerint a felperesek által előadott elemek elegendő bizonyítékkal alá nem támasztott egyszerű állításoknak minősülnek. Amint a fenti pontból kitűnik, ezen állítás alapján helyesen lehet arra következtetni, hogy a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet nem döntötték meg.

103 Ezenkívül a felperesek állításával ellentétben a megtámadott határozatban elfogadott megközelítés nem jelent probatio diabolicát. Az ítélkezési gyakorlatból ugyanis kitűnik, hogy annak megállapítása érdekében, hogy a leányvállalat önálló módon határozza‑e meg piaci magatartását, figyelembe kell venni az említett leányvállalat és az anyavállalat közötti valamennyi releváns gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatot, amelyek az adott esettől függően változhatnak, ezért nem képezhetik kimerítő felsorolás tárgyát (lásd ebben az értelemben a fenti 35. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 10‑én hozott ítélet 73. és 74. pontját). Következésképpen a felpereseknek kellett volna előterjeszteniük minden olyan, az említett leányvállalat és az anyavállalat közötti szervezeti, gazdasági és jogi kapcsolatra vonatkozó bizonyítékot, amelyekről úgy vélik, alátámasztják azt, hogy nem képeztek egy gazdasági egységet (lásd ebben az értelemben a Törvényszék fenti 50. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2007. december 12‑én hozott ítéletének 65. pontját). Még ha feltételezzük is, hogy a felperesek a jelen ügyben nem tudtak ilyen bizonyítékokat előterjeszteni, ez nem jelenti azt, hogy az említett vélelem semmiképpen nem dönthető meg.

104 Ezen általános észrevételek keretében kell megvizsgálni a felperesek által előadott konkrét érveket.

105 A felperesek először is azon tényre támaszkodnak, hogy a Total és az Elf Aquitaine holdingtársaságok, és úgy érvelnek, hogy leányvállalataik önállósága magából a csoport szerkezetéből ered.

106 Egyrészről meg kell állapítani, hogy azon állításokat, miszerint a Total és az Elf Aquitaine holdingtársaságok, semmilyen bizonyíték nem támasztja alá.

107 Másrészről, még ha feltételezzük is, hogy ezen állítások helytállók, azok alapján nem zárható ki, hogy a szóban forgó anyavállalatok meghatározó befolyást gyakoroltak leányvállalataikra azáltal, hogy a csoporton belül összehangolták többek között a pénzügyi beruházásokat. A Törvényszék ugyanis már kimondta, hogy a cégcsoport kontextusában a holding olyan társaság, amely különböző társaságokban meglévő részesedések egyesítésére irányul, és amelynek e részesedések egységes irányításának biztosítása a feladata (a Törvényszék T‑69/04. sz., Schunk és Schunk Kohlenstoff‑Technik kontra Bizottság ügyben 2008. október 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑2567. o.] 63. pontja). A jelen ügyben maguk a felperesek állítják, hogy anyavállalataik beavatkoztak azon legfontosabb döntésekbe, amelyek az egész csoportra hatással lehettek. Ezen állítások nem ássák alá a felperesekből és anyavállalataikból álló gazdasági egység fennállására vonatkozó állítást, hanem sokkal inkább azt erősítik meg, hogy az anyavállalatok feladata azt volt, hogy biztosítsák az egységes irányítást és az összehangolást, amelyek befolyásolták leányvállalataik piaci magatartását.

108 Másodszor a felperesek úgy érvelnek, bizonyították, hogy az Arkema teljesen önállóan határozta meg a PMMA‑ra vonatkozó üzletpolitikáját. Az Arkema ugyanis a vegyipari ág anyavállalata volt, és iránymutatásokat adott saját leányvállalatainak, azaz az Altuglasnak és az Altumaxnak. A Total és az Elf Aquitaine szerepe a nagyberuházások engedélyezésére, valamint a leányvállalatuk eredményeire vonatkozó számviteli és pénzügyi információk átvételére korlátozódott, ahogyan ezt az alkalmazandó jogszabályok megkövetelik.

109 E tekintetben ki kell emelni egyrészről, hogy a felperesek állításait semmilyen bizonyíték nem támasztja alá. Márpedig a Total‑csoport szervezetére és szerkezetére, valamint a csoport különböző társaságainak mindenkori jogköreire vonatkozó állításokat illetően főszabály szerint elő lehetett volna terjeszteni a konkrét bizonyítékot.

110 A felperesek ugyan a keresetlevélhez csatolva benyújtottak egy „Belső jogkörök és a kiadásokra vonatkozó kötelezettségvállalások” című belső feljegyzést azon érvük alátámasztása érdekében, miszerint az anyavállalat az Arkema által megvalósított legfontosabb beruházások jóváhagyására korlátozódott. Ugyanakkor, ahogyan a Bizottság állítja, és ennek a felperesek sem mondanak ellent, e dokumentum a kifogásközlésre adott válaszban nem szerepelt. Továbbá a felperesek a tárgyaláson ezzel kapcsolatban feltett kérdésre megerősítették, hogy e dokumentumot nem nyújtották be a közigazgatási eljárásban. Márpedig a fenti 35. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 10‑én hozott ítélet 61. pontjából kitűnik, hogy a Bizottság a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet alkalmazva megállapíthatja az anyavállalat egyetemleges felelősségét a leányvállalatával szemben kiszabott bírság megfizetéséért, kivéve ha az érintett társaság, amelynek e vélelmet meg kell döntenie, elegendő bizonyítékot terjeszt elő annak bizonyításához, hogy a leányvállalat önálló piaci magatartást követett. Így a Bizottság a megtámadott határozat (272) preambulumbekezdésében jogosan állapíthatta meg, hogy a szóban forgó állításokat nem támasztották alá elegendő bizonyítékkal.

111 Másrészről, mindenesetre ezen állítások – még ha feltételezzük is azok bizonyított voltát – nem lennének elegendők a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem megdöntéséhez, mivel kizárólag a PMMA‑ra vonatkozó üzletpolitika meghatározására vonatkoznak. A felperesek állításával ellentétben ugyanis annak meghatározásakor, hogy a leányvállalat önállóan határozza‑e meg piaci magatartását, nem csupán a kartell tárgyát képező termékekre vonatkozó üzletpolitika elemeit kell figyelembe venni, hanem az e leányvállalat és az anyavállalat közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra vonatkozó releváns elemek összességét is (lásd ebben az értelemben a fenti 35. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 10‑én hozott ítélet 67., 68., 73. és 74. pontját, valamint Kokott főtanácsnok ezen ügyre vonatkozó indítványát [EBHT 2009., I‑8241. o.]).

112 Továbbá a felperesek egyes állításai arra utaló ténykörülményeket tartalmaznak, hogy a felperesek az anyavállalataikkal egyetlen gazdasági egységet képeztek.

113 Így a felperesek elismerik, hogy a Totalnak és az Elf Aquitaine‑nek kellett engedélyeznie leányvállalatuk nagyberuházásait. Márpedig e jogkör gyakorlása valóban arra utaló ténykörülmény, hogy a leányvállalat a piacon tanúsított magatartása során figyelembe veszi az anyavállalat érdekeit (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑54/03. sz., Lafarge kontra Bizottság ügyben 2008. július 8‑án hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 547. pontját).

114 Ugyanígy a felperesek többször is hivatkoznak a Total vegyipari ágának fennállására. A Törvényszék írásbeli kérdésére válaszolva a felperesek megerősítették, hogy 2000 májusától a jogsértés időszakának végéig a vegyipari ág nem csupán az Arkemát és leányvállalatait, hanem a Total‑csoport többi társaságát is magában foglalta. Kifejtették, hogy a Total Fina és az Elf Aquitaine egyesülését követően a korábbi csoportok vegyipari tevékenységeinek összességét működési szempontból az Arkema (akkoriban Atofina) égisze alá helyezték. E működésbeli átcsoportosítást azonban nem kísérte szisztematikus tőkeátcsoportosítás. Márpedig a csoport ilyen ágakba osztása, amely ráadásul elvonatkoztat a csoport társaságai közötti tőkekapcsolatoktól, arra utaló jelentős ténykörülmény, hogy ezen ágak tevékenységeit a csoport élén lévő anyavállalat hangolja össze. Az anyavállalat ilyen működése kizárja a leányvállalat piaci magatartásának önállóságát (lásd ebben az értelemben a fenti 113. pontban hivatkozott Lafarge kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 549. pontját, valamint a fenti 107. pontban hivatkozott Schunk és Schunk Kohlenstoff‑Technik kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 64. pontját).

115 Azon állítások, miszerint a PMMA‑ra vonatkozó tevékenység a Total és az Elf Aquitaine teljes forgalmának csak igen kis részét tette ki, nem bizonyítják, hogy az anyavállalat teljes önállóságot biztosított a leányvállalatnak a piaci magatartásának meghatározása során. Továbbá, ahogyan fentebb kiemelésre került, a leányvállalatnak az anyavállalattól való önállósága nem értékelhető kizárólag a leányvállalatnak a kartell tárgyát képező termékekkel kapcsolatos tevékenységére tekintettel. Következésképpen, még ha feltételezzük is ezen érv relevanciáját, meg kell vizsgálni, hogy az Arkema összességében milyen jelentőséggel bírt az anyavállalatai számára (lásd ebben az értelemben a fenti 107. pontban hivatkozott Schunk és Schunk Kohlenstoff‑Technik kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 66. pontját). Márpedig a felperesek e tekintetben nem adtak elő érveket.

116 Harmadszor el kell utasítani azon érvet, miszerint a Total és az Elf Aquitaine által az Arkema felett gyakorolt átfogó irányítás ellentétben áll az Arkema által a leányvállalatai, azaz az Altuglas és az Altumax felett gyakorolt irányítással. Egyrészről ismét olyan állításról van szó, amelyet az érintett társaságok közötti viszonyokat illetően nem támaszt alá elegendő bizonyíték. Másrészről, még ha feltételezzük is, hogy bizonyított, hogy a Total és az Elf Aquitaine kevésbé szoros kapcsolatokat tartott fenn az Arkemával, mint ez utóbbi a saját leányvállalataival, ez nem lenne elegendő annak bizonyításához, hogy az Arkema önálló piaci magatartást tanúsított.

117 Negyedszer, ami azon állítást illeti, hogy 2004‑ben a Total‑csoport vegyipari ágának újraszervezése és az Arkema létrehozása, majd 2006‑ban a tőzsdén való bevezetése megerősítette ez utóbbi társaság önállóságát, elegendő megállapítani, hogy a jogsértés időszaka utáni elemekről van szó, amelyek tehát nem tanúsíthatják az említett társaság ezen időszak alatti önállóságát. Ezenkívül a „Total‑csoport vegyipari ágának újraszervezése” kifejezés azt sugallja, hogy a Total az említett vegyipari ágat illetően koordinációs feladatot látott el.

118 Ötödször azon érv, miszerint az ügy egyetlen irata sem bizonyítja, hogy az Arkema a metakrilátok piacán folytatott üzletpolitikát illetően utasítást vagy ajánlást kapott volna az Elf Aquitaine vagy a Total részéről, önmagában hatástalan, mivel az Arkema önállóságát nem kizárólag e piacon kell értékelni. Továbbá, amint a Törvényszék már kimondta, azon tény, hogy az ügy irataiból nem tűnik ki, hogy az anyavállalat utasításokat adott leányvállalatának, nem bizonyíthatja, hogy ilyen utasítások nem is léteztek (lásd ebben az értelemben a fenti 113. pontban hivatkozott Lafarge kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 545. pontját).

119 Hatodszor és végül azon érvet kell meg vizsgálni, miszerint a megtámadott határozatban elfogadott álláspont ellentétes a Bizottságnak a szerves peroxidokról szóló határozat szerinti korábbi gyakorlatával, amely határozatban a Bizottság nem tudta be az Arkema által elkövetett jogsértést az Elf Aquitaine‑nek.

120 E tekintetben meg kell állapítani, hogy a szerves peroxidokról szóló, a felperesek által hivatkozott határozatból (a (373)–(391) preambulumbekezdés) kitűnik, hogy a Bizottság nem elemezte az Arkema anyavállalata felelősségének problémáját, és különösen, hogy nem nyilatkozott az anyavállalattól való önállóságának kérdésében. Ennélfogva, még ha feltételezzük is, hogy ezen ügy tényállása hasonló volt a jelen ügy tényállásához, nem állítható, hogy e határozat bármilyen biztosítékot jelentett arra vonatkozóan, hogy a Bizottság hogyan fogta fel az Arkema és az anyavállalatai közötti kapcsolatokat, sem pedig az e cégcsoportra alkalmazandó betudhatósági kritériumra vonatkozóan.

121 Továbbá a megtámadott határozat nem az első olyan határozat, amelyben a Bizottság az Arkema által elkövetett jogsértésért való felelősséget az Elf Aquitaine‑nek tudja be. Az [EK] 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (C 37.773 – „AMCA”‑ügy) 2005. január 19‑én hozott C (2004) 4876 bizottsági határozatban (a továbbiakban: AMCA‑határozat) ugyanis a Bizottság a felelősséget már az Elf Aquitaine‑nek tudta be, éspedig szintén a leányvállalatára gyakorolt meghatározó befolyásra vonatkozó, meg nem döntött vélelem alapján.

122 Mindenesetre az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a Bizottság nem köteles szisztematikusan megvizsgálni, hogy a leányvállalat jogsértő magatartása betudható‑e az anyavállalatának (lásd ebben az értelemben a T‑259/02–T‑264/02. és T‑271/02. sz., Raiffeisen Zentralbank Österreich és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2006. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑5169. o.] 330. és 331. pontját, amelyet helybenhagyott a Bíróság C‑125/07. P., C‑133/07. P., C‑135/07. P. és C‑137/07. P. sz., Erste Group Bank és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2009. szeptember 24‑én hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑8681. o.] 82. pontja). Következésképpen, még ha feltételezzük is, hogy a felperesek és az Elf Aquitaine a szerves peroxidokról szóló határozatban kifogásolt tényállás megvalósulásának időszakában is egyetlen vállalkozást alkottak, pusztán azon tény, hogy a Bizottság nem élt annak lehetőségével, hogy e határozatot a felperesek anyavállalatának címezze, és a szankciót vele szemben szabja ki, nem zárta ki azt, hogy a betudhatóságra vonatkozó ítélkezési gyakorlatban kialakított elveknek megfelelően a jelen ügyben ezt megtegye.

123 Továbbá, még ha a Bizottság köteles is lett volna a szerves peroxidokról szóló határozatban szóban forgó jogsértést az Elf Aquitaine‑nek betudni, azon tény, hogy azt nem tette meg, csupán az ezen ügyben elkövetett hibát mutatja, tehát arra a felperesek a jelen ügyben nem hivatkozhatnak eredményesen.

124 A fentiekre figyelemmel meg kell állapítani, hogy a felperesek által előadott elemek még összességükben sem elegendők azon vélelem megdöntéséhez, miszerint a Total és az Elf Aquitaine ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt leányvállalataik magatartására.

125 Ennélfogva a jelen jogalap második részét összességében, és így a második jogalapot is teljes egészében el kell utasítani.

Az indokolási kötelezettségnek és a gondos ügyintézés elvének a betudhatóságra vonatkozó szabályok alkalmazása során elkövetett megsértésére alapított, harmadik jogalapról

126 E jogalap két részből áll.

Az indokolási kötelezettség megsértésére alapított, első részről

– A felek érvei

127 A felperesek úgy érvelnek, hogy – mivel a megtámadott határozat nem adott választ valamennyi, az Arkema által üzletpolitikája önállóságának bizonyítása érdekében előadott érvre – a Bizottság megsértette az őt terhelő indokolási kötelezettséget. Továbbá ezt a Bizottság által az ellenkérelemben előadott magyarázatok sem orvosolják.

128 Egyrészről a felperesek előadják, hogy a Bizottság nem válaszolt az Arkema által előadott összes érvre, amelyeket a megtámadott határozat (269) preambulumbekezdése foglal össze. Közelebbről tartózkodott választ adni azon érvekre, miszerint az Arkema igazgatótanácsa tagjainak az Elf Aquitaine általi kinevezése önmagában nem bizonyította a tényleges irányítás gyakorlását, és hogy az Arkema teljesen önállóan határozta meg üzletpolitikáját, mivel a beszámolási kötelezettség azon általános információkra korlátozódott, amelyeket valamely cégcsoport rendes működése keretében közölnek, és amelyek elsősorban számviteli, pénzügyi és könyvvizsgálati kérdésekre vonatkoznak.

129 Másrészről a felperesek kiemelik, hogy a Bizottság nem válaszolt bizonyos, az Arkema által a kifogásközlésre adott válaszban előadott érvekre, amelyeket a megtámadott határozat még csak össze sem foglal. Azon érvekről van szó, miszerint a Total és az Elf Aquitaine ügyvezetői sosem vettek részt a kifogásolt magatartásokban, és az anyavállalatok által gyakorolt irányítás a legfontosabb beruházások engedélyezésére korlátozódott, és túl átfogó volt ahhoz, hogy különösen az árak megállapítását illetően az Arkema önállóságát korlátozza.

130 A felperesek úgy vélik, hogy noha a Bizottság a közigazgatási eljárásban nem köteles valamennyi ténybeli és jogi kérdést megvitatni, köteles összességében megvizsgálni valamennyi, a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem megdöntése érdekében előadott érvek megalapozottságát. Bármely ettől eltérő megközelítés megdönthetetlen vélelem felállítását eredményezné.

131 Továbbá az indokolási kötelezettség megsértése a jelen ügyben annál is inkább sérelmes, mivel egyrészről a Bizottság által elfogadott megközelítés újító jellegű, ahogyan ezt a megtámadott határozat (271) preambulumbekezdése is elismeri, másrészről pedig, mivel a megtámadott határozatban felelősségre vont többi leányvállalat tekintetében a Bizottság kiemelte olyan további ténykörülmények fennállását, amelyek megerősítik az anyavállalataik által gyakorolt meghatározó befolyásra vonatkozó vélelmet. A felperesek hangsúlyozzák, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottságot terhelő indokolási kötelezettség még nagyobb súllyal bír, amikor a Bizottság határozata érezhetően eltér a k