ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
25

E körülmények között határozott úgy a Rechtbank ’s‑Gravenhage, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Ellentétes‑e a [469/2009 rendelettel], különösen 3. cikkének c) pontjával az, hogy ha egy hatályos alapszabadalom több terméket részesít oltalomban, akkor az alapszabadalom jogosultjának valamennyi oltalomban részesített termék tekintetében tanúsítványt adnak? 2) Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén: hogyan kell értelmezni a [469/2009 rendelet] 3. cikkének c) pontját abban az esetben, amikor egy hatályos alapszabadalom több terméket részesít oltalomban, és az alapszabadalom által oltalomban részesített egyik termék (A) tekintetében benyújtott tanúsítvány iránti kérelem bejelentésének napján még nem adták meg az ugyanezen alapszabadalom által oltalomban részesített további termékek (B, C) tanúsítványait, azonban e termékek (B, C) bejelentése alapján megadták a tanúsítványokat azt megelőzően, hogy határoztak volna az elsőként hivatkozott termék (A) vonatkozásában benyújtott tanúsítvány iránti bejelentésről? 3) A fenti kérdés megválaszolása szempontjából jelentőséggel bír‑e az, hogy az alapszabadalom által oltalomban részesített egyik termék (A) bejelentésére ugyanazon a napon került sor, mint az ugyanezen alapszabadalom által oltalomban részesített további termékek (B, C) bejelentésére? 4) Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén: adható‑e tanúsítvány egy érvényes alapszabadalom által oltalomban részesített termék vonatkozásában akkor, ha korábban már adtak tanúsítványt az ugyanazon alapszabadalom által oltalomban részesített másik termék vonatkozásában, azonban a bejelentő lemond az elsőként hivatkozott tanúsítványról abból a célból, hogy ugyanazon alapszabadalom alapján új tanúsítványhoz jusson? 5) Amennyiben a fenti kérdés megválaszolása szempontjából jelentőséggel bír, hogy a lemondás visszaható hatályú‑e: a lemondás visszaható hatályának kérdését a [469/2009 rendelet] 14. cikkének b) pontja vagy a nemzeti jog alapján kell megválaszolni? Amennyiben a lemondás visszaható hatályának kérdését a [469/2009 rendelet] 14. cikkének b) pontja alapján kell megválaszolni: úgy kell‑e értelmezni ezt a rendelkezést, hogy a lemondás visszaható hatállyal bír?”
27

A Bíróság kétségkívül kimondta, hogy abban az esetben, ha a 469/2009 rendelet 1. cikke szerinti „terméket” több, adott esetben különböző jogosultnak adott alapszabadalom részesít oltalomban, akár e terméket oltalmazó szabadalomról, akár annak előállítására irányuló eljárást oltalmazó szabadalomról vagy az említett termék alkalmazását oltalmazó szabadalomról van is szó, e rendelet 3. cikkének c) pontja szerint bármelyik szabadalom jogot biztosíthat a tanúsítványhoz, azonban egyik alapszabadalom részére sem adható egynél több tanúsítvány (lásd a fent hivatkozott Biogen‑ügyben hozott ítélet 28. pontját, valamint a fent hivatkozott AHP Manufacturing ügyben hozott ítélet 22. és 23. pontját). Ebben a helyzetben az adott esetben mindegyik szabadalmashoz tartozó szabadalomtípus hatással van e tekintetben a tanúsítvány révén megszerezhető védelemre, mivel a valamely terméket önmagában oltalomban részesítő szabadalom esetén a tanúsítvány által biztosított oltalom e termékre terjed ki, míg a valamely termék előállítására irányuló eljárására vonatkozó szabadalom esetén ezen oltalom kizárólag az e termék előállítására irányuló eljárásra terjed ki, vagy – ha az e szabadalomra alkalmazandó jog azt előírja – esetlegesen az ezen eljárás során közvetlenül előállított termékre (lásd a fent hivatkozott University of Queensland és CSL ügyben hozott végzés 39. pontját), és valamely ismert vagy nem ismert hatóanyag új gyógyászati alkalmazására vonatkozó szabadalom esetén a tanúsítvány által biztosított oltalom nem magára a hatóanyagra terjed ki, hanem csupán e termék új alkalmazására (a C‑130/11. sz., Neurim Pharmaceuticals (1991) ügyben 2012. július 19‑én hozott ítélet 25. pontja).
41

E körülmények között az Asylgerichtshof úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Úgy kell‑e értelmezni a 343/2003 rendeletnek a 18. cikkével összefüggésben értelmezett 19. cikkét, hogy amennyiben valamely tagállam e rendelkezések alapján kész átvenni a menedékkérőt, e tagállam lesz az a tagállam, amely e rendelet 16. cikke (1) bekezdésének bevezető fordulata értelmében véve felelős a menedékjog iránti kérelem megvizsgálásáért vagy a nemzeti jogorvoslati fórumnak az uniós jog alapján az említett rendelet 19. cikkének (2) bekezdése szerinti fellebbezés vagy felülvizsgálat tárgyában folyamatban lévő eljárásban kötelező jelleggel meg kell‑e állapítania, hogy e másik tagállam a felelős, ha a szóban forgó fellebbezés vagy felülvizsgálat vizsgálatára vonatkozó eljárás során – az említett átvételi készségtől függetlenül – arra az álláspontra jut, hogy valamely más tagállam lenne az ugyanezen rendelet III. fejezete szerint felelős tagállam (még ha ezen tagállamhoz nem intéztek is átvételre irányuló megkeresést, vagy az nem is kész átvenni a menedékkérőt)?E tekintetben alanyi joga van‑e minden menedékkérőnek ahhoz, hogy kérelmét egy adott e felelősségi feltételek szerint felelős tagállam vizsgálja meg? 2) Úgy kell‑e értelmezni a 343/2003 rendelet 10. cikkének (1) bekezdését, hogy az első jogellenes belépés helye szerinti tagállam (»első tagállam«) az alábbi tényállás megvalósulása esetén köteles elismerni a valamely harmadik ország állampolgára menedékjog iránti kérelmének megvizsgálásáért való felelősségét. Egy harmadik ország állampolgára harmadik országból érkezve jogellenesen lép be az érintett első tagállamba. E tagállamban nem nyújt be menedékjog iránti kérelmet, majd annak területét elhagyja, hogy egy harmadik országba távozzon. Kevesebb mint három hónappal később egy harmadik országból jogellenesen belép az Európai Unió valamely másik tagállamába (»második tagállam«). E második tagállamból közvetlenül továbbutazik egy harmadik tagállamba, ahol benyújtja első menedékjog iránti kérelmét. Ezen időpontban kevesebb mint tizenkét hónap telt el az első tagállamba történt jogellenes belépés óta. 3) A második kérdésre adandó választól függetlenül másként ítélendő‑e meg a 343/2003 rendelet értelmében vett elsődlegesen felelős tagállam – a Bíróság [fent hivatkozott N. S. és társai egyesített ügyekben hozott] ítélete ellenére –, ha az e kérdésben »első tagállamként« említett tagállam egy olyan tagállam, amelynek menekültügyi rendszerében – az Emberi Jogok Európai Bírósága 30.696/09. sz., 2011. január 21‑i M.S.S. kontra Belgium és Görögország ítéletben ismertetettekhez hasonló – rendszerbeli hibák tapasztalhatók? Megállapítható‑e különösen az, hogy az ilyen tagállamban való tartózkodás eleve nem olyan körülmény, amely a 343/2003 rendelet 10. cikke értelmében vett felelősséget megalapozza?”
2

E kérelmet az Eli Lilly and Company Ltd (a továbbiakban: Eli Lilly) és a Human Genome Sciences Inc. (a továbbiakban: HGS) közötti, annak megakadályozására irányuló jogvitában terjesztették elő, hogy a HGS bármilyen kiegészítő oltalmi tanúsítványt (a továbbiakban: tanúsítvány) szerezzen azon alapszabadalom alapján, amelynek a HGS a jogosultja, valamint azon forgalombahozatali engedély (a továbbiakban: engedély) alapján, amelyet az Eli Lilly az általa kifejlesztett és előállított antitestet tartalmazó gyógyszer forgalmazására kíván kérni, illetve szerezni.
30

E körülmények között a Dioikitiko Protodikeio Serron az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé: „1) Abban az esetben is a [Vámkódex] 29. és 32. cikke értelmében kell‑e megállapítani az importált áruk vámértékét, ha a szerződés (passzív feldolgozási vámeljárás alá vonás nélkül a feldolgozás szerinti országba exportált) anyagok olyan feldolgozására vagy megmunkálására vonatkozik, amely nem éri el az ugyanezen rendelet 24. cikkében előírt szintet, vagy amely egyébként alkalmatlan arra, hogy az így létrejött árut az említett feldolgozás vagy megmunkálás szerinti országból származtassa? 2) Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén, eltér‑e a válasz abban az esetben, ha pontatlannak ítélt számlák és más bizonylatok alapján a behozatal látszólag adásvételi szerződés keretében történt, de bizonyítást nyert, hogy a szerződés az importáló országból származó anyagok megállapítható áron történő, nem lényeges megmunkálásáról szólt, valamint hogy a bejelentett vámérték nem felel meg a ténylegesen kifizetett vagy kifizetendő összegnek? 3) A második kérdésre adandó nemleges válasz esetén, eltér‑e a válasz abban az esetben, ha bebizonyosodott a fentieken kívül a közösségi rendelkezésekkel való visszaélés is, amelyből az érintett hasznot akart húzni? 4) Amennyiben a második kérdésben leírt esetben alkalmazható a [Vámkódex] 29. és 32. cikke, valamint ha fennállnak a harmadik kérdés szerinti objektív körülmények és a szubjektív feltétel is, mennyi az importált termékkel egyesített és az importőr által ingyenesen rendelkezésre bocsátott összetevő (a jelen esetben a cukor) értéke, amennyiben az említett összetevőt – amelyet nem lehetett a [Vámkódex] 146. cikkének (1) bekezdése alapján passzív feldolgozási vámeljárás alá vonni – az importőr nem gyártja, hanem exportáron (amely attól kezdve, hogy a terméket visszatérítési eljárás alá vonták, alacsonyabb, mint a belső piacon alkalmazott ár) szerzi be?”
6

Ugyanezen rendeletnek „Az európai végrehajtható okiratként történő hitelesítés előfeltételei” című 6. cikke, az (1) bekezdésében kimondja, hogy: „Egy tagállamban meghozott, nem vitatott követelésről szóló határozatot a származási bírósághoz bármely időpontban intézett kérelem alapján európai végrehajtható okiratként kell hitelesíteni, ha: a) a határozat a származási tagállamban végrehajtható; és b) a határozatot nem a joghatóságra vonatkozóan a 44/2001/EK rendelet II. fejezetének 3. és 6. szakaszában megállapított szabályok megsértésével hozták; és c) a származási tagállam bírósági eljárása megfelel a III. fejezetben meghatározott követelményeknek, amennyiben a követelés a 3. cikk (1) bekezdésének b) vagy c) pontja értelmében nem vitatott; és d) a határozatot az adósnak a 44/2001/EK rendelet 59. cikke értelmében vett lakóhelye szerinti tagállamban hozták, a következő esetekben: — a követelés a 3. cikk (1) bekezdésének b) vagy c) pontja értelmében nem vitatott; és — egy személy, a fogyasztó által a foglalkozási vagy kereső tevékenységén kívüli célból kötött szerződésre vonatkozik; és — az adós a fogyasztó.”
10

Ezt követően a 2000. december 23‑i 388. sz. törvény 85. cikkének (1) bekezdése eltörölte a B osztályt, míg a 2004. december 30‑i 311. sz. törvény 1. cikke a gyógyszerek egy új kategóriáját – a C bis osztályt – vezette be az olyan gyógyszerekre, amelyek nem vénykötelesek, és amelyek, eltérően a többi kategóriába tartozó gyógyszertől, nyilvánosan is reklámozhatók. Akárcsak a C osztályba tartozó gyógyszerek esetén, a C bis osztályba tartozó gyógyszerek költségeit is a vásárló viseli.
18

Ilyen körülmények között a Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolen úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatalra a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Lehet‑e úgy értelmezni a [2004/38 irányelv] 2. cikke 2. pontjának c) alpontját, hogy valamely tagállam bizonyos feltételek fennállása mellett megkövetelheti a 21. életévét betöltött egyenes ági leszármazottól – annak érdekében, hogy e személy eltartottnak, és ezáltal a 2004/38 irányelv 2. cikke 2. pontjának c) alpontja szerinti »családtag« fogalom alá tartozónak minősüljön – annak bizonyítását, hogy a munkakeresésre, illetve arra irányuló próbálkozása, hogy a megélhetéséhez a származási országa szerinti hatóságoktól segítséget kérjen, illetve magát más módon eltartsa, sikertelen maradt? 2) A 2004/38 irányelv 2. cikke 2. pontjának c) alpontja szerinti »eltartottnak« minősülés értelmezése során van‑e bármilyen jelentősége annak a ténynek, hogy valamely családtag – az életkorból, végzettségből és egészségi állapotból adódó személyes körülmények miatt – úgy tekinthető, hogy ésszerű esélyekkel rendelkezik arra, hogy munkát találjon, továbbá munkába is kíván állni az érintett tagállamban, ami azt jelentené, hogy nem teljesülnének többé azok a körülmények, amelyek értelmében (e rendelkezés értelmében) eltartott családtagnak minősül?”
16

G. 2010. július 11‑én, jóllehet büntetését már letöltötte, a Secretary of State kiutasítást elrendelő határozata folytán továbbra is őrizetben maradt. E határozatában a Secretary of State először is megállapította, hogy a 2004/38 irányelv 28. cikke (3) bekezdésének a) pontja szerinti, kiutasítással szembeni fokozott védelem az uniós polgárnak a fogadó tagállamba való beilleszkedésén alapul, és ez a beilleszkedés nem történhetett meg azalatt, míg a polgár szabadságvesztés‑büntetését töltötte. Másodszor megállapította, hogy G.‑t nem illeti meg a kiutasítással szembeni védelem közbülső szintje sem, mivel egyrészt nem bizonyította, hogy huzamos tartózkodási jogot szerzett, másrészt a közrenden és közbiztonságon alapuló nyomós indokok mindenképpen igazolták az érintett kiutasítását. Harmadszor a Secretary of State megállapította, hogy G.‑t a fortiori a kiutasítással szemben alapszintű védelem sem illeti meg.
22

E körülmények között a Bundesfinanzhof felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé: „1) [A Bíróság] [fent hivatkozott] Elida Gibbs ügyben […] hozott ítélete […] szerinti elvek alapján akkor is csökken‑e az adóalap egy értékesítési lánc esetében, ha a közvetítő (az alapügyben egy utazási iroda) az általa közvetített ügylet (a jelen esetben az utazásszervező által az utasok részére nyújtott szolgáltatás) címzettjének (a jelen esetben az utasnak) megtéríti a közvetített ügylet árának egy részét? 2) Amennyiben az első kérdésre igenlő válasz adandó: akkor is alkalmazandók‑e [a Bíróság említett] ítélete […] szerinti elvek, ha csak az utazásszervező által teljesített közvetített ügylet tartozik a […] hatodik […] irányelv 26. cikke szerinti különös szabályozás hatálya alá, az utazási iroda által teljesített közvetítési szolgáltatás azonban nem? 3) Amennyiben a második kérdésre is igenlő válasz adandó: a közvetített szolgáltatás adómentessége esetén a […] hatodik […] irányelv 11. cikke C. részének (1) bekezdését megfelelően átültető tagállam csak abban az esetben utasíthatja el az adóalap‑csökkentést, ha az említett rendelkezésben foglalt felhatalmazással élve további feltételeket határozott meg a csökkentés elutasításával kapcsolatban?”
1

Fellebbezésével a Telefónica SA (a továbbiakban: Telefónica) az Európai Unió Törvényszéke T‑228/10. sz., Telefónica kontra Bizottság ügyben 2012. március 21‑én hozott végzésének (a továbbiakban: megtámadott végzés) hatályon kívül helyezését kéri, amelyben a Törvényszék mint elfogadhatatlant elutasította a külföldi vállalkozásban való részesedésszerzés esetén Spanyolország által az üzleti és cégértékre alkalmazott adózási amortizációról szóló, 2009. október 282011/5/EK bizottsági határozat (C 45/07, ex NN 51/07, ex CP 9/07) 1. cikke (1) bekezdésének megsemmisítése iránt benyújtott keresetét (HL 2011. L 7., 48. o., a továbbiakban: vitatott határozat).
16

A CMR 31. cikke értelmében: „(1) A jelen Egyezmény hatálya alá eső fuvarozásból eredő minden jogvita esetében kereset indítható a szerződő államoknak a felek által közös egyetértéssel kijelölt bíróságain kívül annak az országnak a bírósága előtt is, amelynek területén: a) az alperes rendes lakóhelye, cégének központi telephelye, vagy olyan fióktelepe, illetve képviselete van, amelynek közvetítésével a fuvarozási szerződést megkötötték, vagy b) az áru átvételének helye vagy a kiszolgáltatásra kijelölt helye van. Más bíróság előtt kereset nem indítható. (2) Ha a jelen cikk [(1) bekezdésében] említett jogvita tárgyában valamely, e [bekezdés] szerint illetékes bíróság előtt per folyik, vagy ilyen bíróság a jogvitában ítéletet hozott, ugyanazok között a felek között ugyanabban az ügyben új per csak abban az esetben indítható, ha annak a bíróságnak az ítélete, amely előtt az első keresetet indították, nem hajtható végre abban az országban, ahol az új keresetet indítják. (3) Ha valamely szerződő állam bírósága által a jelen cikk [(1) bekezdésében] említett bármely jogvitában hozott ítélet ebben az országban végrehajthatóvá vált, az minden más szerződő államban végrehajthatóvá válik, amint az érdekelt országban érvényes alaki követelményeket teljesítették. Ezek az alaki követelmények azonban nem vezethetnek az ügy újabb érdemi felülvizsgálatához. (4) A jelen cikk [(3) bekezdésének] rendelkezései érvényesek a kontradiktórius eljárásban hozott ítéletekre, mulasztási ítéletekre és bírói egyezségekre, nem alkalmazhatók azonban a csak ideiglenesen végrehajtható ítéletekre, valamint olyan ítéletekre, amelyek a teljesen vagy részben pervesztes felperest a perköltségen felül kártérítés és kamat fizetésére kötelezik. […]”
21

A kérdést előterjesztő bíróság szerint a 2005/29 irányelv 6. cikke (1) bekezdése értelmezésének problémája az e bekezdés egyes nyelvi változatai közötti eltérésekből ered. Ugyanis az olasz nyelvi változat (amely az „e in ogni caso” [és minden esetben] kifejezést használja) és a német nyelvi változat (amely az „und [...] in jedem Fall” [és minden esetben] kifejezést), olyan általános rendelkezésre tűnik utalni, amelynek értelmében önmagában az a tény, hogy valamely kereskedelmi gyakorlat befolyásolhatja a fogyasztó ügyleti döntését, elegendő ahhoz, hogy e gyakorlat megtévesztőnek minősüljön. Ezzel szemben az angol nyelvi változat (amelyben az „and in either case” [és bármelyik esetben] kifejezés szerepel) és a francia nyelvi változat („et dans un cas comme dans l’autre” [és az egyik esetben ugyanúgy, mint a másikban]) alapján arra lehet következtetni, hogy megtévesztő kereskedelmi gyakorlat kizárólag akkor áll fenn, ha teljesül egyrészt az e cikk bevezető mondatának első részében említett két vagylagos feltétel egyike, másrészt az a feltétel, hogy a kereskedelmi gyakorlatnak alkalmasnak kell lennie a fogyasztó ügyleti döntésének befolyásolására.
2

E kérelmet a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (a továbbiakban: Commissioners) és a Bridport and West Dorset Golf Club Limited (a továbbiakban: Bridport) között az említett klub tagságával nem rendelkező játékosok által az előbbi golfpályájához való hozzáférésért fizetett belépődíjak hozzáadottérték‑adó (a továbbiakban: héa) alóli mentessége tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő.
2

E kérelmet a Portgás – Sociedade de Produção e Distribuição de Gás SA (a továbbiakban: Portgás) és a Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território (mezőgazdasági, tengerügyi, környezetvédelmi és területszervezési minisztérium, a továbbiakban: Ministério) között azon határozat tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő, amely elrendelte az említett társaság részére az Európai Regionális Fejlesztési Alap keretében nyújtott pénzügyi támogatás visszatéríttetését azzal az indokkal, hogy a gázmérőórák másik társaságtól történő beszerzése során a Portgás nem tartott be bizonyos uniós jogi közbeszerzési szabályokat.
19

A jelen esetben meg kell állapítani, hogy az előzetes döntéshozatalra utaló határozat tartalmazza azokat a ténybeli és jogi körülményeket, amelyek alapján a Bíróság is hasznos válaszokat tud adni a kérdést előterjesztő bíróságnak, valamint a tagállamok kormányai és az egyéb érdekeltek is megtehetik észrevételeiket az Európai Unió Bírósága alapokmányának 23. cikke szerint. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban azon okok is világosan megjelölésre kerültek, amelyek a kérdést előterjesztő bíróságot arra indították, hogy kérdést terjesszen előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé.
14

A KN 25. árucsoportjának 4. megjegyzése, amelyre az említett 1. megjegyzés hivatkozik, az alábbiak szerint szól: „A 2530 vtsz. alá tartozik többek között: a vermikulit, a perlit és a klorit nem duzzasztott alakban; a földfestékek kalcinálva vagy egymással keverve is; a természetes csillámos vas‑oxid; a természetes tajték (csiszolt darabokban is); a borostyánkő; az összepréselt tajték‑ és borostyánkőtábla, rúd, pálca vagy hasonló formában, de tovább nem megmunkálva; a zsett; a stroncianit (kalcinálva is), a stroncium‑oxid kivételével; kerámia, tégla vagy beton törmeléke.”
47

A Bizottság azt is állítja, hogy a Törvényszék figyelmen kívül hagyta azt a tényt, hogy az engedékenység iránti kérelem keretében szolgáltatott dokumentumoknak különleges védelemben kell részesülniük, még az egyes eljárások keretein kívül is. Különösképpen az, hogy a társaságok tartanak az ilyen dokumentumok nyilvánosság számára való hozzáférhetővé tételétől, olyan jellegű tény, amely miatt e társaságok kevésébe lesznek hajlandók együttműködni a Bizottsággal. Bármennyire is fontosak a magánszemélyek által indított kártérítési keresetek a versenyjog tiszteletben tartása szempontjából, ez a tény a közérdek sérelmét sem igazolni, sem semlegesíteni nem tudja. Az ilyen keresetek esetleges haszna egyébként attól függ, hogy a Bizottság képes‑e feltárni a versenyjogi jogsértéseket.
3

A BGBl. I. 41/2006. számában közzétett törvénnyel módosított, a gyógyszertárakról szóló törvény (Apothekengesetz, a továbbiakban: ApG) 10. §‑a így rendelkezik: „(1) Gyógyszertár létesítésére akkor adható engedély, ha: 1. a gyógyszertár létesítésének helye szerinti településen van már állandó jelleggel letelepedett orvos, és 2. fennáll az igény új gyógyszertár létesítésére. (2) Ilyen igény nem áll fenn, amennyiben: 1. a kérelem benyújtásának időpontjában a tervezett üzemeltetési hely szerinti település területén már van orvosi rendelő mellett működő gyógyszertár, és kevesebb mint két egészségbiztosítási pénztárral szerződésben álló orvosi (teljes munkaidős) álláshelyet […] töltenek be háziorvosok, vagy 2. a létesítendő új gyógyszertár tervezett üzemeltetési helye és a legközelebbi meglévő gyógyszertár üzemeltetési helye közötti távolság 500 méternél kisebb, 3. a meglévő, szomszédos gyógyszertárak valamelyike üzemeltetési helyéről továbbra is ellátandó személyek száma az új gyógyszertár létesítése miatt csökken, és 5500 fő alá esik. (3) A fenti (2) bekezdés 1. pontja szerinti igény nem áll fenn továbbá, amennyiben a kérelem benyújtásának időpontjában a gyógyszertár tervezett üzemeltetési helye szerinti település területén már létezik 1. orvosi rendelő mellett működő gyógyszertár és 2. egészségbiztosítási pénztárral szerződésben álló csoportpraxis […] […] (4) A fenti (2) bekezdés 3. pontja értelmében vett ellátandó személyek azok az állandó lakosok, akik a meglévő gyógyszertár üzemeltetési helyétől közúton 4 kilométernél kisebb sugarú körzetben élnek, és akiket a helyi viszonyok miatt továbbra is ez lát el. (5) Amennyiben a fenti (4) bekezdésben meghatározottak szerinti állandó lakosok száma nem éri el az 5500 főt, az igény fennállásának vizsgálata során az olyan személyeket is ide kell számítani, akik – foglalkozásuk folytán vagy valamely szolgáltatás vagy tömegközlekedési eszközök igénybevétele miatt – e körzetben látandók el. (6) A fenti (2) bekezdés 2. pontja szerinti távolságtól kivételes esetben el lehet tekinteni, amennyiben ezt a helyi adottságok a lakosság zavartalan gyógyszerellátásának érdekében sürgető módon megkövetelik. (7) Új gyógyszertár létesítése iránti igény kérdésére vonatkozóan az osztrák gyógyszerészkamara szakvéleményét ki kell kérni. […] […]”
9

A különadóról szóló törvény 6. §‑ának a szövege, amely a kétszeres adóztatás elkerülésére irányuló rendelkezéseket tartalmaz, a következő: „Ha az adóalany 2. § c) pontja szerinti tevékenysége a 2. § a) és/vagy b) pontja szerint is adóköteles, akkor a 2. § a), illetve b) pontja szerinti tevékenység után az 5. § a) és c), illetve az 5. § b) és c) pontjai szerinti adómértékek alkalmazásával számított adóösszegek közül csak a nagyobbat kell megfizetni.”