ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
130

Másodszor a Törvényszék elferdítette a „Sernam 2” határozatot akkor is, amikor a megtámadott ítélet 301. pontjában megállapította, hogy „[m]ivel az eszközök [együttes] értékesítésére vonatkozó feltétel kizárta a kötelezettségeket, a jelen ügyben fogalmilag ki volt zárva a negatív ár elérésének lehetősége”. Márpedig annak megállapításakor, hogy a Sernam eszközeinek együttes átruházásakor ki kellett zárni valamennyi kötelezettséget, a Törvényszék – amint azzal a fellebbező a fellebbezése első jogalapja harmadik részének alátámasztásakor is érvelt, amely érvelés a jelen ítélet 47–52. pontjában került bemutatásra – elferdítette a „Sernam 2” határozat 3. cikkének (2) bekezdését. Ugyanígy tett akkor is, amikor egy további, a „Sernam 2” határozatban nem foglalt feltételt állapított meg annak kijelentésekor, hogy a Sernam eszközeinek együttes átruházásakor az ár nem lehet negatív. A „Sernam 2” határozat 3. cikke (2) bekezdésének szövege ugyanis csak a piaci ár követelményét említi, amely az ítélkezési gyakorlat értelmében negatív is lehet, amint ez a 2003. január 28‑iNémetország kontra Bizottság ítéletből (C‑334/99, EU:C:2003:55, 133. pont) és a 2015. május 13‑iNiki Luftfahrt kontra Bizottság ítéletből (T‑511/09, EU:T:2015:284, 139. pont) is kitűnik.
9

A 2010. november 4‑i legge n. 183 – Deleghe al Governo in materia di lavori usuranti, di riorganizzazione di enti, di congedi, aspettative e permessi, di ammortizzatori sociali, di servizi per l’impiego, di incentivi all’occupazione, di apprendistato, di occupazione femminile, nonché misure contro il lavoro sommerso e disposizioni in tema di lavoro pubblico e di controversie di lavoro (a nehéz és különösen nehéz szakmák, a szervek átszervezése, a szabadságok, a munkabeosztás és az engedélyezett távollét, a szociális biztonsággal kapcsolatos intézkedések, a foglalkoztatási szolgálatok, a foglalkoztatást, a tanulást és a nők foglalkoztatását ösztönző intézkedések, a be nem jelentett munka elleni küzdelemre irányuló intézkedések, továbbá a közszférában a foglalkoztatással kapcsolatos rendelkezések, valamint a munkaügyi jogviták területén a kormánynak adott felhatalmazásokról szóló 183. sz. törvény, a GURI 2010. november 9‑i 262. számának rendes melléklete; a továbbiakban: 183/2010. sz. törvény) 32. cikkének (5) bekezdése a következőképpen rendelkezik: „A szerződés határozott idejűvé történő átalakításának eseteiben a bíróság az 1966. július 15‑i 604. sz. törvény 8. cikkében meghatározott szempontok szerinti mindenre kiterjedő, a legutóbbi tényleges teljes díjazás legalább 2,5, legfeljebb 12 havi összegét kitévő mértékű kártérítési összegnek a munkavállaló részére történő megfizetésére kötelezi a munkáltatót.”
11

A Törvényszék először a harmadik jogalapot vizsgálta meg. A Törvényszék mindenekelőtt elutasította azt a megállapítást, miszerint a rangsorolási eljárásban a harmadik nyertes ajánlattevővel, vagyis a Drasis‑konzorciummal szemben – mivel annak részét képezte az a társaság, amely kidolgozta az ajánlattételhez szükséges dokumentációt – a költségvetési rendelet 94. cikkének a) pontja értelmében véve összeférhetetlenség áll fenn. Ezt követően a Törvényszék elutasította az Unisys‑konzorciumot érintő összeférhetetlenség fennállására vonatkozó érvet is. Ellenben a Törvényszék helyt adott a harmadik jogalap harmadik részének, és megállapította, hogy az EUIPO nyilvánvalóan megsértette a gondossági kötelezettségét annak vizsgálata során, hogy fennáll‑e az ajánlattételhez szükséges dokumentáció 13.1. pontja első bekezdésének e) alpontja és a költségvetési rendelet 93. cikke (1) bekezdésének e) pontja szerinti kizáró ok. Az EUIPO különösen nem elégedhetett volna meg a Siemens SA kötelező érvényű nyilatkozatával mint annak bizonyítékával, hogy a Drasis‑konzorcium helyzetét illetően nem áll fenn az ajánlattételhez szükséges dokumentáció 13.1. pontja első bekezdésének e) alpontja és a költségvetési rendelet 93. cikke (1) bekezdésének e) pontja értelmében vett kizáró ok. E bizonyíték még kevésbé volt alkalmas arra, hogy a Siemens SL esetében bizonyítsa e kizáró ok hiányát, amely társaság vonatkozásában az EUIPO nem kérte releváns bizonyíték benyújtását, és ilyet nem is mutatott be.
22

Amint azonban a főtanácsnok az indítványának 21. pontjában megállapította, mivel a kérdést előterjesztő bírósághoz olyan rendelkezések megsemmisítése iránti keresetet nyújtottak be, amelyek nemcsak a saját állampolgárokra, hanem a többi tagállam állampolgáraira is alkalmazandók, a kérdést előterjesztő bíróság által a jelen ítélet nyomán meghozandó határozat joghatásai a többi tagállam állampolgáraira is kiterjednek, és ez indokolja azt, hogy a Bíróság annak ellenére is megválaszolja a Szerződés rendelkezéseivel kapcsolatosan elé terjesztett kérdéseket, hogy az alapeljárás minden eleme egyetlen tagállamhoz kötődik (lásd ebben az értelemben: 2013. május 8‑iLibert és társai ítélet, C‑197/11 és C‑203/11, EU:C:2013:288, 35. pont; 2016. november 15‑iUllens de Schooten ítélet, C‑268/15, EU:C:2016:874, 51. pont).
16

Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a letelepedés szabadságának célja az, hogy a letelepedés tagállamában más tagállamok állampolgárai és az EUMSZ 54. cikkben említett társaságok számára biztosítsa a nemzeti bánásmódot, és a társaságokat illetően megtilt minden, székhelyen alapuló hátrányos megkülönböztetést (lásd különösen: 2006. december 12‑iTest Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation ítélet, C‑374/04, EU:C:2006:773, 43. pont; 2006. december 14‑iDenkavit Internationaal és Denkavit France ítélet, C‑170/05, EU:C:2006:783, 22. pont).
21

Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a letelepedés szabadságának célja az, hogy a letelepedés tagállamában más tagállamok állampolgárai és az EUMSZ 54. cikkben említett társaságok számára biztosítsa a nemzeti bánásmódot, és a társaságokat illetően megtilt minden, székhelyen alapuló hátrányos megkülönböztetést (lásd különösen: 2006. december 12‑iTest Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation ítélet, C‑374/04, EU:C:2006:773, 43. pont; 2006. december 14‑iDenkavit Internationaal és Denkavit France ítélet, C‑170/05, EU:C:2006:783, 22. pont).
2

E kérelmet az MP és a Secretary of State for the Home Department (belügyminiszter, Egyesült Királyság) között, MP menedékjog iránti kérelmének az elutasítása tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
5

Az említett irányelv 17. cikkének (1)–(3) bekezdése a következőket írja elő: „(1) A tagállamok kötelesek megtenni a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy a kereskedelmi ügynök az ügynöki szerződés megszűnése után a (2) bekezdés rendelkezéseivel összhangban kártalanítást kapjon, vagy a (3) bekezdés rendelkezéseivel összhangban kárát megtérítsék. a) A kereskedelmi ügynök akkor és olyan mértékben jogosult kártalanításra, ha: – a megbízónak új vevőket szerzett, vagy a már meglévő vevőkkel az üzlet nagyságrendjét jelentős mértékben növelte, és a megbízó az e vevőkkel folytatott üzletből továbbra is jelentős haszonra tesz szert, és – ezen kártalanítás kifizetése, figyelembe véve az eset összes körülményeit, méltányos, különös tekintettel arra a jutalékra, amelytől a kereskedelmi ügynök az ilyen vevőkkel kötött üzletekkel kapcsolatban esett el [helyesen: kötött ügyletekkel kapcsolatban elesik]. […] b) A kártalanítás mértéke nem haladhatja meg a kereskedelmi ügynök által a megelőző öt évben elért átlagos évi díjazásának alapulvételével [helyesen: évi díjazás alapulvételével] számított egyévi kártalanításnak megfelelő összeget, ha pedig a szerződés időtartama öt évnél rövidebb, a kártalanítás összegét ezen időszak átlaga alapján kell kiszámítani. c) A kapott kártalanítás nem zárja ki azt, hogy a kereskedelmi ügynök kártérítést is követeljen. (3) A kereskedelmi ügynöknek joga van azon kárának megtérítéséhez, amelyet a megbízóval való kapcsolatának megszűnése eredményeképpen szenvedett el. Ilyen kárnak tekintendő különösen az, amikor a megszűnés olyan körülmények között történik: – amelyek megfosztják a kereskedelmi ügynököt olyan jutaléktól, amely őt az ügynöki szerződés megfelelő teljesítése esetén megillette volna, miközben a kereskedelmi ügynök tevékenységével összefüggésben a megbízónak jelentős hasznot biztosít, – és/vagy amelyek nem tették lehetővé a kereskedelmi ügynök számára, hogy elszámolja az olyan költségeit és kiadásait, amelyek a megbízó tanácsára, az ügynöki szerződés teljesítése érdekében merültek fel.”
6

Ugyanezen rendelet „Megállapodás a joghatóságról” címet viselő 12. cikke az (1)–(3) bekezdésében a következőképpen rendelkezik: „(1) A házasság felbontása, a különválás vagy a házasság érvénytelenítése iránti kérelemben a 3. cikk alapján joghatósággal rendelkező tagállam bíróságai akkor rendelkeznek joghatósággal az adott kérelemmel összefüggő, szülői felelősségre vonatkozó ügyekben is, amennyiben […] b) a házastársak és a szülői felelősség gyakorlói kifejezetten vagy más egyértelmű módon elfogadták a bíróságok joghatóságát a bíróság megkeresésének [helyesen: a bírósághoz fordulás] időpontjában, és az a gyermek érdekeit legjobban szolgálja [helyesen: és az a gyermek mindenek felett álló érdekét szolgálja]. (2) Az (1) bekezdésben megállapított joghatóság azonnal megszűnik, amint: a) a házasság felbontására, a különválásra vagy a házasság érvénytelenítésére vonatkozó kérelemnek helyt adó vagy azt elutasító határozat jogerőre emelkedik; b) az a) pontban említett időpontban még folyamatban lévő, a szülői felelősségre vonatkozó eljárásokban hozott határozat jogerőre emelkedik; c) az a) és b) pontban említett eljárások más okból befejeződnek. […] (3) Valamely tagállam bíróságai joghatósággal rendelkeznek a szülői felelősséggel kapcsolatban az (1) bekezdésben említett eljárásoktól eltérő eljárások esetében is, amennyiben: a) a gyermeket szoros kötelék fűzi az említett tagállamhoz, különösen ha a szülői felelősség jogosultjainak egyike szokásos tartózkodási hellyel rendelkezik az adott tagállamban, vagy a gyermek az adott tagállam állampolgára; és b) az eljárás valamennyi részes fele kifejezetten vagy egyéb egyértelmű módon elfogadta a bíróságok joghatóságát a bíróság megkeresésének [helyesen: a bírósághoz fordulás] időpontjában, és az a gyermek érdekeit legjobban szolgálja”.
19

Az ezen módosított alapszabály 9. cikke b) pontjának alkalmazásával elfogadott, 2005. július 1‑jei Richtlinie des Rates der Evangelischen Kirche in Deutschland über die Anforderungen der privatrechtlichen beruflichen Mitarbeit in der Evangelischen Kirche in Deutschland und des Diakonischen Werkes (az EKD tanácsának az EKD‑n és a diakónusi testületen belüli magánjogon alapuló foglalkoztatásra alkalmazandó követelményekről szóló iránymutatása, a továbbiakban: az EKD foglalkoztatásról szóló iránymutatása) 2. cikkének (1) bekezdésében előírja: „Az egyházi szolgálatot az evangéliumról szóban és cselekedetekkel történő tanúságtétel küldetése határozza meg. Az Egyház és a diakóniai szolgálat körében dolgozó valamennyi férfi és nő különböző módokon járul hozzá e küldetés teljesítésének lehetővé tételéhez. E küldetés alkotja a munkáltatók és a munkatársak jogainak és kötelezettségeinek alapját.”
32

F. Vomero e határozatot az Asylum and Immigration Tribunal (menedékügyi és bevándorlási bíróság, Egyesült Királyság) előtt vitatta. Az e bíróság által hozott ítélet ellen fellebbezést nyújtott be a Court of Appeal (England & Wales) (fellebbviteli bíróság [Anglia és Wales], Egyesült Királyság) előtt, mely utóbbi bíróság 2012. szeptember 14‑én hozott ítélete ellen a Supreme Court of the United Kingdom (az Egyesült Királyság legfelsőbb bírósága) előtt jelenleg fellebbezés van folyamatban. Az eljárást két alkalommal is felfüggesztették, más ügyek – többek között a 2014. január 16‑iOnuekwere ítélet (C‑378/12, EU:C:2014:13), illetve a 2014. január 16‑iG ítélet (C‑400/12, EU:C:2014:9) alapjául szolgáló előzetes döntéshozatal iránti kérelmekkel kapcsolatos ügyek – elbírálásáig.
5

A 2003/86 irányelv 2. cikke a következőképpen rendelkezik: „Ezen irányelv alkalmazásában: a) »harmadik ország állampolgára«: az a személy, aki a Szerződés 17. cikke (1) bekezdésének értelmében nem az Unió polgára; b) »menekült«: egy harmadik ország olyan állampolgára vagy egy olyan hontalan személy, aki – a New Yorkban 1967. január 31‑én aláírt jegyzőkönyvvel módosított, a menekültek jogállásáról szóló, 1951. július 28‑i genfi egyezmény értelmében – menekültstátusszal rendelkezik; c) »családegyesítő«: egy harmadik országnak egy tagállamban jogszerűen tartózkodó állampolgára, és aki vagy akinek családtagjai az együttélés érdekében családegyesítésért folyamodnak; d) »családegyesítés«: egy harmadik ország – egy tagállamban jogszerűen tartózkodó – állampolgára családtagjainak a tagállamba történő beutazása és ott‑tartózkodása a családi egység megőrzése érdekében, függetlenül attól, hogy a családi kapcsolat a családegyesítő beutazása előtt vagy azt követően jött létre; […] f) »kísérő nélküli kiskorú«: egy harmadik ország olyan állampolgárai vagy olyan hontalanok, akik tizennyolcadik életévüket még nem töltötték be, és akik a tagállam területére a jog vagy a szokás alapján felelős felnőtt kísérete nélkül érkeznek, mindaddig, amíg ilyen személy tényleges felügyelete alá nem kerülnek, továbbá azok a kiskorúak, akiket a tagállam területére való beutazásuk után hagytak kíséret nélkül.”
42

Harmadszor, vitathatatlan, hogy a „kabotázsművelet” 1072/2009 rendelet szerinti fogalmát az egyes tagállamok különbözőképpen értelmezik. Ugyanis, amint azt a főtanácsnok kiemelte indítványának 49. pontjában, a Dán Királyság, vagy egészen a közelmúltig a Finn Köztársaság, úgy véli, hogy valamely művelet nem érinthet több berakodási helyet és több kirakodási helyet is. A Belga Királyság, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Lengyel Köztársaság több berakodási helyet és kirakodási helyet is engedélyez egyetlen fuvarozási szerződés esetén, vagy ha az áruk feladója vagy címzettje azonos. A Holland Királyság és a Svéd Királyság úgy véli, hogy egy kabotázsművelet mindig érinthet több berakodási helyet és több kirakodási helyet is. Márpedig az értelmezés ezen eltérései azt tanúsítják, hogy a kabotázsművelet fogalma tekintetében az 1072/2009 rendelet híján van az egyértelműségnek és pontosságnak.
15

Ez utóbbi bíróság egyebek mellett megvizsgálta a Finnair internetes honlapján az utasoknak adott útmutatásokat, amelyek eltérő információkat tartalmaztak a károk bejelentését és az úgynevezett írásbeli panaszok benyújtását illetően megteendő lépésekkel kapcsolatban. E bíróság megállapította, hogy az útmutatások szerint a kárbejelentés telefonon is megtehető volt, míg az írásbeli panaszt egy külön kitöltendő formanyomtatványon kellett benyújtani, a poggyászfelvételtől számított hét napon belül. A Helsingin hovioijeus (helsinki fellebbviteli bíróság) úgy vélte, hogy a Finnair internetes honlapján szereplő útmutatások az „utas mint fogyasztó számára nem voltak kellően világosak és egyértelműek”. E bíróság szerint, mivel az útmutatások nem említik külön a kárbejelentés célját, az utas mint fogyasztó joggal gondolhatta, hogy a telefonon bejelentett és a társaság egyik munkavállalója által rögzített panasz is megfelelő lehet az írásbeli alakban benyújtott panasz követelményének teljesüléséhez. Jelen esetben K. Mäkelä Dermedesiotis a bekövetkezett kárt részletesen leírta a Finnairnek, és a Finnair által kiállított kárbejelentésről szóló igazolás tanúsította, hogy a panaszát időben átvezették a Finnair informatikai rendszerében. Ráadásul, ez utóbbi megkapta a kárbejelentést, de nem tájékoztatta K. Mäkelä Dermedesiotist arról, hogy szerinte ez nem elegendő ahhoz, hogy e panaszos e légi fuvarozó felelősségét kiváltó keresetet indítson, és nem pontosította, hogy az előbbieken felül írásbeli panaszt is be kell nyújtani.
15

2010. augusztus 26‑án a US District Court for the Southern District of Florida in Fort Lauderdale (az Amerikai Egyesült Államok Florida állam déli bírósági kerületére illetékes Fort Lauderdale‑i szövetségi kerületi bíróság) elfogatóparancsot adott ki ellene, valamint ugyanezen bíróság grand juryje vádiratot terjesztett elő. R. Pisciottit azzal vádolták, hogy tengeritömlő‑gyártó cégek értékesítői által alkotott olyan munkacsoport tagja volt, amely 1999‑től 2006 végéig Florida államban (Egyesült Államok) és máshol piacfelosztással torzította a versenyt a tengeri tömlők értékesítése területén.
9

R. A. Coman, aki román és amerikai állampolgársággal rendelkezik, 2002 júniusában ismerkedett meg R. C. Hamilton amerikai állampolgárral New Yorkban (Egyesült Államok), és 2005 májusától 2009 májusáig együtt éltek ebben a városban. Ezt követően R. A. Coman Brüsszelben (Belgium) telepedett le, hogy az Európai Parlamentnél parlamenti asszisztensként dolgozzon, míg R. C. Hamilton továbbra is New Yorkban maradt. 2010. november 5‑én Brüsszelben házasságot kötöttek.
33

E körülmények között a Högsta domstolen (legfelsőbb bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1. a) Vonatkozik‑e a [2002/92] irányelv olyan tevékenységekre, ahol a biztosítási közvetítőnek nem állt szándékában megkötni a tényleges biztosítási szerződést? Van‑e annak jelentősége, hogy az ilyen szándék már a tevékenység megkezdése előtt megvolt, vagy az csak a későbbiekben alakult ki? b) Az 1. a) kérdésben felvázolt helyzetben van‑e jelentősége annak, hogy a közvetítő valós biztosítási közvetítő tevékenységet is végzett a fiktív tevékenysége mellett? c) Továbbá az 1. a) kérdésben felvázolt helyzetben van‑e jelentősége annak, hogy az ügyfél számára első ránézésre a tevékenység biztosítási szerződés megkötésének előkészítésével kapcsolatos tevékenységnek tűnhetett? Van‑e jelentősége annak, hogy az ügyfél – akár megalapozottan, akár megalapozatlanul – úgy vélte, hogy biztosításközvetítés történik? 2. a) Vonatkozik‑e a [2002/92] irányelv a gazdasági vagy egyéb tanácsadásra, amelyet biztosítási közvetítéssel összefüggésben nyújtanak, de amely nem kapcsolódik a biztosítási szerződés tényleges aláírásához vagy fenntartásához? E tekintetben mi vonatkozik különösen a tőkefedezeti életbiztosítás keretében befizetett tőke kapcsán adott tanácsra? b) Az olyan tanácsra, mint amelyre a 2. a) kérdés vonatkozik, és amely az abban szereplő fogalommeghatározás szerint a [2004/39] irányelv szerinti befektetési tanácsnak minősül, a [2002/92] irányelvnek a rendelkezései is, vagy csak az előbbi irányelv rendelkezései vonatkoznak? Amennyiben az ilyen tanácsra a [2002/39] irányelv is vonatkozik, van‑e valamelyik szabályozásnak elsőbbsége a másikkal szemben?”
13

Ugyanezen rendelet 24. cikke értelmében: „(1) Amennyiben egy tagállam, amelynek a területén a 18. cikk (1) bekezdésének b), c) vagy d) pontjában említett személy tartózkodásra jogosító engedély nélkül tartózkodik, és amelyben nem nyújtottak be új nemzetközi védelemre irányuló kérelmet, úgy véli, hogy a 20. cikk (5) bekezdése és a 18. cikk (1) bekezdésének b), c) vagy d) pontja értelmében egy másik tagállam a felelős, megkeresheti e másik tagállamot, hogy vegye vissza az érintett személyt. (2) A harmadik országok illegálisan tartózkodó állampolgárainak visszatérésével kapcsolatban a tagállamokban használt közös normákról és eljárásokról szóló, 2008. december 16‑i 2008/115/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv [HL 2008. L 348., 98. o.] 6. cikkének (2) bekezdésétől eltérve, amennyiben egy tagállam, amelynek a területén egy személy tartózkodásra jogosító engedély nélkül tartózkodik, úgy dönt, hogy […] ellenőrzést végez az Eurodac‑rendszerben, az e rendelet 18. cikke (1) bekezdésének b) vagy c) pontjában említett személyek vagy a 18. cikke (1) bekezdésének d) pontjában említett olyan személyek visszavétele iránti megkeresést, akiknek a nemzetközi védelemre irányuló kérelmét nem jogerős határozattal utasították el, a lehető leghamarabb, de minden esetben az Eurodac‑találatnak a […] beérkezését követő két hónapon belül meg kell tenni. […] […] (5) A 18. cikk (1) bekezdésének b), c) vagy d) pontjában említett személy visszavétele iránti megkeresést formanyomtatványon kell benyújtani, mellékelve a 22. cikk (3) bekezdésében említett két listában szereplő olyan bizonyítékokat vagy közvetett bizonyítékokat és/vagy az adott személy nyilatkozatainak olyan lényeges elemeit, amelyek alapján a megkeresett tagállam hatóságai ellenőrizni tudják, hogy az adott tagállam‑e a felelős az e rendeletben meghatározott feltételek alapján. […]”
2

E kérelmeket a Confederazione Generale Italiana dei Trasporti e della Logistica (Confetra), a Federazione Nazionale delle Imprese di Spedizioni Internazionali – Fedespedi, az Associazione Nazionale Imprese Trasporti Automobilistici, az Associazione non Riconosciuta Alsea, az Associazione Fedit, Fercam SpA, a Tnt Global Express SpA és a Carioni Spedizioni Internazionali Srl (C‑259/16), valamint az Associazione Italiana dei Corrieri Aerei Internazionali (AICAI), a DHL Express (Italy) Srl, a Federal Express Europe Inc. és a United Parcel Service Italia Ups Srl (C‑260/16) fuvarozási, szállítmányozási és expressz futárszolgálattal kapcsolatos tevékenységeket végző vállalkozások és vállalkozások társulásai és az Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (Távközlési felügyeleti hatóság, Olaszország) (a továbbiakban: AGCOM), valamint a Ministero dello Sviluppo Economico (Gazdaságfejlesztési Minisztérium, Olaszország) között a 97/67 irányelv átültetése érdekében hozott rendeleti jellegű jogi aktusok jogszerűsége tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő.
52

Még ha az áthidaló járadék jogosultja, hasonlóan a 883/2004 rendelet 1. cikkének x) pontja szerinti előnyugdíjban részesülő munkavállalóhoz, az öregségi nyugdíjkorhatár eléréséig a priori be is szüntette vagy fel is függesztette szakmai tevékenységeit, ettől még az áthidaló járadék nem a munkaerőpiac gazdasági válság kontextusában fennálló helyzetéhez és nem is az átszervezés alatt álló vállalkozás gazdasági kapacitásához, hanem kizárólag a munka jellegéhez kapcsolódik, amely különleges jelleget mutat, vagy amelyet különleges körülmények között végeznek.
–

a Global Action in the Interest of Animals (GAIA) VZW képviseletében A. Godfroid és Y. Bayens advocaten,
24

Vámos D. közigazgatási fellebbezést nyújtott be ez utóbbi határozattal szemben, amelyet a fellebbviteli igazgatóság helybenhagyott. Ez utóbbi egyrészt az áfatörvény 187. §‑ának (1) bekezdésére hivatkozott, amely alapján Vámos D. jogosult volt alanyi adómentességet választani, másrészt ugyanakkor a fellebbviteli igazgatóság rámutatott arra, hogy az adózás rendjéről szóló törvény 22. §‑a (1) bekezdésének c) pontja csak az adóköteles tevékenység megkezdésének bejelentésével egyidejűleg teszi lehetővé az alanyi adómentesség választását, és hogy e lehetőséggel ezt követően nem lehet élni. A fellebbviteli igazgatóság szerint, mivel Vámos D. csak 2014. január 22‑én jelentkezett be az adóhatóságnál, és választotta az alanyi adómentességet, e mentességre csak ezen időpontot követően vált jogosulttá.
18

A vitatott határozatban a fellebbezési tanács elutasította a fellebbezést. Először is úgy ítélte meg, hogy a korábbi védjegyek és a bejelentett védjegy bizonyos fokú vizuális hasonlóságot mutat egymással, és ugyanúgy „egy pumára emlékeztető ugró nagymacska” fogalmát közvetítik. Másodszor, a fellebbezési tanács mindazonáltal elutasította a fellebbező azon érvét, hogy a felszólalási osztály megerősítette a korábbi védjegyek jóhírnevének fennállását, mivel pergazdaságossági okokból beérte azzal az állítással, hogy a jelen ügyben nem szükséges értékelni a Puma által a jóhírnévre vonatkozóan előadott bizonyítékokat, és a vizsgálatot abból a feltevésből kiindulva folytatja le, hogy az 593987. számú korábbi védjegy „fokozott megkülönböztető képességgel” bír. A fellebbezési tanács ezt követően megvizsgálta és elutasította a korábbi védjegyeknek a jelen ítélet 14. pontjában említett áruk tekintetében fennálló jóhírnevére vonatkozó bizonyítékokat. Harmadszor a fellebbezési tanács azt állapította meg, hogy még ha feltételezzük is, hogy a korábbi védjegyek jóhírnevét bizonyítottnak kell tekinteni, a 207/2009 rendelet 8. cikkének (5) bekezdésére alapított felszólalást akkor is el kell utasítani, mivel a többi feltétel – nevezetesen a korábbi védjegyek megkülönböztető képességének vagy jóhírnevének tisztességtelen kihasználása, illetve megsértése – sem teljesül.