T‑318/00. sz. ügy

Freistaat Thüringen

kontra

az Európai Közösségek Bizottsága

„Állami támogatás – Támogatás visszaélésszerű alkalmazása – A visszatérítési utasítással való visszaélés kockázata – A támogatásnak az eredeti kedvezményezett termelőeszközeit megszerző társaság általi visszatérítése”

Az ítélet összefoglalása

1. Államok által nyújtott támogatások – Közigazgatási eljárás – A Bizottság azon lehetősége, hogy döntését a rendelkezésre álló információkra alapozza – Feltétel – Érintett tagállammal szembeni meghagyás kibocsátására irányuló hatáskör előzetes alkalmazása – Tényállás bírósági felülvizsgálata – Terjedelem

(EK 88. cikk, (2) bekezdés; 659/1999 tanácsi rendelet, 5. cikk, (2) bekezdés, 6. cikk, (1) bekezdés, 10. cikk, (3) bekezdés és 13. cikk, (1) bekezdés)

2. Államok által nyújtott támogatások – A Bizottság által engedélyezett támogatások – A kedvezményezett általi visszaélésszerű felhasználás – Értékelési szempontok

(EK 87. és 88. cikk, (2) bekezdés; 659/1999 tanácsi rendelet, (1) cikk, g) pont)

3. Államok által nyújtott támogatások – Fogalom – Állami biztosíték kockáztatása – A biztosítéknyújtástól eltérő támogatás jellemzői – Feltétel – A kezes jogairól való lemondása a kedvezményezett adóssága megkönnyítése érdekében

(EK 87. cikk)

4. Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – Állami támogatások tárgyában hozott bizottsági határozat

(EK 87. és 253. cikk)

5. Államok által nyújtott támogatások – Tilalom – Eltérések – Az eltérés terjedelme – Szigorú értelmezés – A Treuhandanstalt tevékenysége – A privatizáció fogalma

(EK 87. cikk, (1) bekezdés és (2) cikk, c) pont)

6. Államok által nyújtott támogatások – Előzetesen jóváhagyott általános támogatási program alapján nyújtott egyedi támogatásnak a közös piaccal való összeegyeztethetetlenségét megállapító bizottsági határozat – Indokolási kötelezettség – Terjedelem

(EK 88. cikk, (3) bekezdés)

7. Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Valamely határozat egyébként elégséges indokolásában szereplő ténybeli tévedés – A határozat jogszerűségére gyakorolt hatás hiánya

(EK 253. cikk)

8. Államok által nyújtott támogatások – Létező, illetve új támogatások – A hatóság által garantált hitel visszafizetésére felhasznált pénzügyi támogatás – Új támogatásként való minősítés

(EK 88. cikk)

9. Államok által nyújtott támogatások – Jogellenes támogatás visszatéríttetése – Támogatással való visszaélés – A Bizottság számára ismert visszaélés – A támogatás címzettjétől való visszatérítés – Kizártság

(EK 88. cikk, (2) bekezdés)

10. Államok által nyújtott támogatások – Jogellenes támogatás visszatéríttetése – Hatály – Belső eszközátszállást alkalmazó vállalkozások csoportjának nyújtott támogatás – Csoporthoz tartozó, nem kedvezményezett és az eszközátszállásból semmilyen haszonhoz nem jutó vállalkozástól való visszatéríttetés – Kizártság

(EK 88. cikk, (2) bekezdés)

11. Államok által nyújtott támogatások – Jogellenes támogatás visszatéríttetése – A támogatás kedvezményezettjétől az eszközöket megvásároló és a kedvezményezett tevékenységét folytató, nem kedvezményezett vállalkozástól való visszatéríttetés – Feltétel – A visszatérítést elrendelő határozat megkerülése – Eseti értékelés

(EK 88. cikk, (2) bekezdés)

1. Az állami támogatásokkal kapcsolatos közigazgatási eljárásban a Bizottság akkor jogosult a rendelkezésére álló információk alapján elfogadni egy határozatot, ha olyan tagállammal áll szemben, amely nem tesz eleget együttműködési kötelezettségének, és nem bocsátja rendelkezésére azon információkat, amelyeket a Bizottság egy támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségének megítélése érdekében kért. Ugyanakkor egy ilyen határozat elfogadását megelőzően a Bizottságnak tiszteletben kell tartania bizonyos eljárási jellegű kötelezettségeket. Különösen ilyen, hogy fel kell szólítania a tagállamot, hogy meghatározott határidőn belül bocsássa rendelkezésére valamennyi olyan dokumentumot, információt és adatot, amely a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségének megítélése érdekében szükséges. A Bizottság csak akkor rendelkezik hatáskörrel arra, hogy az eljárásnak véget vessen, és elfogadja a határozatot, amely a rendelkezésre álló adatok alapján megállapítja a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségét vagy összeegyeztethetetlenségét, amennyiben a tagállam a Bizottság felszólítása ellenére nem bocsátja rendelkezésére a kért információkat. E kötelezettséget jeleníti meg és pontosítja az EK 88. cikk alkalmazására vonatkozó 659/1999 rendelet 5. cikkének (2) bekezdése, 10. cikkének (3) bekezdése és 13. cikkének (1) bekezdése.

E tekintetben, mivel a rendelet 6. cikkének (1) bekezdésében előírt, hivatalos vizsgálati eljárást megindító határozat az Európai Unió Hivatalos Lapjában történő közzétételével a tagállam és az egyéb érdekeltek megismerhetik azon tényeket, amelyekre a Bizottság végleges határozatát alapozni kívánja, ha az érdekeltek úgy ítélik meg, hogy a hivatalos vizsgálati eljárást megindító határozatban szereplő egyes tények tévesek, erre a Bizottság figyelmét fel kell hívniuk a közigazgatási eljárás folyamán, máskülönben az eljárás bíróság előtti szakaszában e tényeket már nem vitathatják. Ugyanakkor az érintettek által szolgáltatott ellentétes információk hiányában a Bizottság jogosult azon, akár téves információkat alapul venni, amelyekkel a végleges határozat elfogadásának időpontjában rendelkezik, amennyiben a szóban forgó tények kapcsán a Bizottság felszólította a tagállamot, hogy a szükséges információkat az ő rendelkezésére bocsássa. Amennyiben viszont a Bizottság elmulasztotta felszólítani a tagállamot, hogy bocsássa rendelkezésére az alapul venni kívánt tényekre vonatkozó információkat, később nem igazolhatja az esetleges ténybeli tévedéseket azt állítva, hogy a hivatalos vizsgálati eljárást lezáró határozat elfogadásának időpontjában jogosult volt kizárólag az akkor rendelkezésére álló információkat alapul venni.

A Bizottság ténymegállapításai egyébként nem mentesek a bírói felülvizsgálat lehetőségétől. Ugyanis amennyiben a tagállam teljeskörűen eleget tesz a Bizottság által kért információk rendelkezésre bocsátására vonatkozó kötelezettségének, az eljárás során átadott információk révén igen könnyen rámutathat arra, hogy a megtámadott határozatban szereplő ténybeli tévedések nem neki tudhatók be. Emellett amennyiben a Bizottság egy határozatot az olyan, rendelkezésére álló információk alapján fogad el, amelyek egyes ténybeli elemei tekintetében nem tartotta tiszteletben az ítélkezési gyakorlat által elismert és a 659/1999 rendeletben megállapított eljárási kötelezettségeket, az Elsőfokú Bíróság felülvizsgálati jogával élve megvizsgálhatja, hogy e ténybeli elemek figyelembevétele olyan mérlegelési hibához vezethetett‑e, amely megalapozza a megtámadott határozat jogellenességét.

(vö. 73., 88–89. pont)

2. Az EK 88. cikk (2) bekezdéséből és az EK 88. cikk alkalmazására vonatkozó 659/1999 rendelet 1. cikkének g) pontjából következik, hogy annak megállapításához, hogy egy engedélyezett támogatási rendszerrel összhangban nyújtott támogatást visszaélésszerűen használtak‑e fel, a Bizottságnak azt kell bizonyítania, hogy a támogatás felhasználása megsértette e támogatási rendszert abban a formájában, ahogyan azt a Bizottság engedélyezte, azaz megsértette az e támogatási rendszere vonatkozó nemzeti szabályokat, vagy azon kiegészítő feltételeket, amelyeket a tagállam a támogatási rendszer Bizottság által történő engedélyeztetése során elfogadott.

E tekintetben egy, a támogatás nyújtója által egyoldalúan meghatározott egyszerű kiegészítő feltétel megsértése, amely nem szerepelt a Bizottság által jóváhagyott támogatási szabályok között, nem tekinthető az EK 88. cikk (2) bekezdésének első albekezdése értelmében vett, a támogatás visszaélésszerű felhasználását elégségesen megalapozó körülménynek.

(vö. 113–114., 144–145., 149. pont)

3. Egy támogatás esetében mind annak fennállását, mind annak mértékét a nyújtásának időpontjában fennálló körülmények alapján kell megítélni. Ennek megfelelően az a tény, hogy egy állami biztosítékot érvényesítenek a kedvezményezett vállalkozás teljesítésének elmaradása esetén, nem befolyásolja e biztosítéknak az EK 87. cikk szerinti megítélését, és nem keletkeztet új támogatást.

Ugyanakkor bizonyos esetekben támogatásnak minősülhet az a tény, hogy az állami biztosíték nyújtója egyoldalúan lemond azon jogairól, amelyek megilletik a kedvezményezettel szemben a biztosíték érvényesítését követően. Ez a helyzet különösen akkor, ha az állami biztosíték nyújtója nem racionális gazdasági szereplőként jár el, minden lehetséges lépést megtéve azon összeg visszatérítése érdekében, amelyet biztosíték címén ki kellett fizetnie. Emellett amennyiben az eredetileg a hitelbiztosíték által garantált tartozás elengedése a biztosíték lehívását követően véglegessé válik, és így a kedvezményezett tartozásának közvetlen csökkenését eredményezi, ez külön támogatásnak minősülhet, mivel további gazdasági kedvezményt jelent mind a hitelbiztosítékhoz, mind annak lehívásához képest.

(vö. 125–126. pont)

4. Az EK 253. cikk által előírt indoklásból világos és egyértelmű módon ki kell tűnnie az aktust kibocsátó intézmény érvelésének oly módon, hogy egyrészről az érdekeltek a jogaik védelme érdekében megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, és meggyőződhessenek arról, hogy a határozat megalapozott‑e, vagy sem, illetve másrészről, hogy a közösségi bíróság felülvizsgálatot gyakorolhasson.

Az állami támogatásokkal kapcsolatban elfogadott bizottsági határozatot illetően az indokolási kötelezettséget a címzettek vagy egyéb, a jogi aktus által az EK 230. cikk értelmében közvetlenül és személyükben érintett személyeknek a magyarázathoz fűződő érdekei alapján kell megítélni. Kitűnik tehát, hogy valamely, az állami támogatások tárgykörében hozott határozat indokolásának követelményét nem csupán annak a tagállamnak az érdekeire tekintettel kell értékelni, amely a határozat címzettje, mivel ez az érdek szűkebb körű lehet különleges körülmények hatására, mint amilyen egyes ténybeli vagy jogi kérdések vitatása a közigazgatási eljárás során, de kiterjed valamennyi olyan ténybeli és jogi elemre is, amelyre a határozatot alapították.

(vö. 127, 156. pont)

5. A Treuhandanstalt tevékenységeinek a Bizottság által elfogadott keretszabályozása egy sor eltérést tartalmaz az EK 87. cikk (1) bekezdésében meghatározott, az állami támogatások közös piaccal való összeegyeztethetetlenségét jelentő alapelvtől. Ezen eltérések elfogadásával a Bizottság célja a Treuhandanstalt – egy, a nemében egyedülálló szervezet – feladatának megkönnyítése volt, mely a korábbi Német Demokratikus Köztársaság vállalkozásainak szerkezetátalakítása és e vállalkozásoknak a tervgazdaságból a piacgazdaságba történő átmenetének biztosítása volt.

Mindebből az következik, hogy a Treuhandanstalt támogatási programok keretében a „privatizáció” fogalmát – mint az EK 87. cikk (1) bekezdésében meghatározott, az állami támogatások közös piaccal való összeegyeztethetetlenségét jelentő alapelvtől való eltérést jelentő szabályozás alkalmazásának feltételét – megszorítóan kell értelmezni. Ezen értelmezés körében az e szabályozás értelmében vett privatizáció csak akkor engedhető meg, ha egy magánbefektető olyan tulajdonrészt szerez egy már létező közvállalkozásban, amely lehetővé teszi e vállalkozás irányításának átszállását.

Ugyanígy új kereskedelmi tevékenységre új vállalkozás létrehozása, közös vállalkozás formájában, amelynek egyik tagja a korábbi Német Demokratikus Köztársaság egy vállalkozása, másik tagja pedig a Németországi Szövetségi Köztársaság egy vállalkozása, nem tekinthető privatizációnak a Treuhandanstalt fent ismertetett programjai értelmében. Ellentétben az e programok alá tartozó privatizációval, amely egy vállalkozásnak a tervgazdaságból a piacgazdaságba történő átmenetét szolgálja, az új vállalkozás létrehozása lehetővé teszi egy új üzleti terv végrehajtását új eszközök bevonásával és új kereskedelmi tevékenység folytatásával.

(vö. 176–177. pont)

6. A Bizottság által jóváhagyott támogatási program alapján nyújtott állami támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségét megállapító határozat indokolásában a Bizottság arra a tényre szorítkozhat, hogy a támogatás nem egyeztethető össze a támogatási program jóváhagyása során előírt feltételekkel, ha a közigazgatási eljárás során nem hivatkoztak ilyen tényezőkre, amelyek tekintetében a bizonyítás terhe az érintett tagállamra hárul, illetve azt sem bizonyították, hogy nem támogatásról van szó, vagy hogy legalábbis e támogatás összeegyeztethető a közös piaccal, és nem visszaélésszerűen került felhasználásra.

(vö. 180. pont)

7. Még ha egy vitatott jogi aktus preambulumbekezdése hibás ténybeli állítást is tartalmaz, e fogyatékosság nem vezet a jogi aktus megsemmisítéséhez, ha a megtámadott határozat egyéb preambulumbekezdései tartalmaznak olyan indokokat, amelyek megalapozottságát alátámasztják.

(vö. 191. pont)

8. Önmagában az a tény, hogy a hatóságok által egy vállalkozásnak nyújtott pénzügyi támogatás az ezen hatóság által garantált hitelek visszafizetésére szolgált, nem enged arra következtetni, hogy az e biztosíték címén történő intézkedésről, és nem új támogatásról van szó.

(vö. 247, 281. pont)

9. A Bizottságnak nincs jogában előírni a támogatásból részesülő vállalkozástól a jogellenesen nyújtott támogatás visszatéríttetését, amennyiben az ilyen értelmű határozat elfogadásakor tudta, vagy nem hagyhatta figyelmen kívül, hogy ez e vállalkozás számára nem járt haszonnal.

E tekintetben a jogellenes állami támogatások visszatéríttetésére vonatkozó elvekkel nincs összhangban a támogatásban részesülő vállalkozástól való visszatérítést elrendelő határozat, amennyiben – legkésőbb a megtámadott határozat meghozatalakor – a Bizottság rendelkezésére állt helytálló és egybevágó bizonyítékok csoportja, amelyből kitűnik, hogy e vállalkozás visszaélése miatt ténylegesen nem részesült a támogatások nagy részéből, ezenkívül e bizonyítékok lehetővé tették a visszaélés mértékének legalább becslésszerű meghatározását. A Bizottság határozata indokolásaként nem védekezhet azzal, hogy az érintett tagállam hatóságai nem látták el pontos tájékoztatással a támogatással való visszaélés mértékét illetően, amennyiben nem gyakorolta rendelkezésre álló hatáskörét, hogy ezen adatokat vele közöljék.

(vö. 321–323. pont)

10. Egy vállalkozás, amely vállalkozások olyan csoportjához tartozik, amelyen belül belső mechanizmusok léteznek az eszközök átruházására, nem kötelezhető jogellenes állami támogatás visszatérítésére – jóllehet ennek nem ő volt a kedvezményezettje – azon oknál fogva, hogy az e csoporthoz való tartozása miatt a támogatásból ténylegesen részesült, amikor megállapítható, hogy a csoporton belüli átruházási mechanizmusokat kizárólag e vállalkozás rovására, és nem annak javára alkalmazták.

(vö. 324. pont)

11. Az a tény, hogy egy vállalkozás egy jogellenes támogatás kedvezményezettjétől az eszközök egy részét megvásárolta, és a kedvezményezett tevékenységét folytatja, nem elégséges annak megállapításához, hogy e támogatás visszatérítésére kötelező bizottsági határozat jogkövetkezményeinek megkerülésére irányuló ügyletről van szó. Meg kell ugyanis állapítani, hogy ténylegesen visszaélésről van‑e szó, figyelembe véve az olyan tényeket, mint az említett vétel végrehajtása, és különösen a ténylegesen kifizetett vételár, a kedvezményezett vagyonában lévő egyes eszközök megtartása és az ügylet gazdasági logikája.

(vö. 326–343. pont)

AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (kibővített harmadik tanács)

2005. október 19.( )

„Állami támogatás – Támogatás visszaélésszerű alkalmazása – A visszatérítési utasítással való visszaélés kockázata – A támogatásnak az eredeti kedvezményezett termelőeszközeit megszerző társaság általi visszatérítése”

A T‑318/00. sz. ügyben,

a Freistaat Thüringen (Németország) (képviseli: M. Schütte ügyvéd, kézbesítési cím: Luxembourg)

felperesnek

támogatja:

a Németországi Szövetségi Köztársaság (képviselik: W.‑D. Plessing és T. Jürgensen, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: R. Bierwagen ügyvéd)

beavatkozó

az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: K.‑D. Borchardt és V. Kreuschitz, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: C. Koenig, kézbesítési cím: Luxembourg)

alperes ellen,

támogatja:

az ODS Optical Disc Service GmbH (székhelye: Hamburg [Németország], képviselik: I. Brinker és U. Soltész ügyvédek, kézbesítési cím: Luxembourg)

beavatkozó,

a Németország által a CDA Compact Disc Albrechts GmbH (Türingia) számára nyújtott állami támogatásról szóló, 2000. június 21‑i 2000/796/EK bizottsági határozat (HL L 318., 62. o.) megsemmisítése iránti kérelem tárgyában,

AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (kibővített harmadik tanács),

tagjai: J. Azizi elnök, R. García‑Valdecasas, J. D. Cooke, M. Jaeger és F. Dehousse bírák,

hivatalvezető: D. Christensen tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. május 5‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

Jogi háttér

1 Az EK 87. cikk kimondja:

„(1) Ha e szerződés másként nem rendelkezik, a közös piaccal összeegyeztethetetlen a tagállamok által vagy állami forrásból bármilyen formában nyújtott olyan támogatás, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok közötti kereskedelmet. [...]”

2 Az EK 88. cikk a következőképpen rendelkezik:

„(1) A Bizottság a tagállamokkal együttműködve folyamatosan vizsgálja a tagállamokban létező támogatási programokat. A Bizottság javaslatot tesz a tagállamoknak a közös piac fokozatos fejlődése vagy működése által megkövetelt megfelelő intézkedések meghozatalára.

(2) Ha a Bizottság – azt követően, hogy felhívta az érintett feleket észrevételeik megtételére – megállapítja, hogy egy állam által vagy állami forrásból nyújtott támogatás a 87. cikk értelmében nem egyeztethető össze a közös piaccal, vagy hogy az ilyen támogatást visszaélésszerűen használják fel, úgy határoz, hogy az érintett állam köteles a Bizottság által kitűzött határidőn belül a támogatást megszüntetni vagy módosítani. […]”

3 Az EK‑Szerződés [88.] cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK tanácsi rendelet (HL L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.) 5. cikke értelmében:

„(1) Amennyiben a Bizottság úgy ítéli meg, hogy az érintett tagállam által […] nyújtott információ hiányos, minden szükséges további információt megkér. Amikor egy tagállam válaszol az ilyen megkeresésre, a Bizottság értesíti a tagállamot a válasz kézhezvételéről.

(2) Amennyiben az érintett tagállam nem vagy hiányosan adja meg a kért információt a Bizottság által előírt határidőn belül, a Bizottság emlékeztetőt küld további megfelelő határidő biztosításával, amely lejárta előtt az információt át kell adni.

[…] ”

4 Ezenkívül a 659/1999 rendelet 6. cikke a következőképpen rendelkezik:

„(1) A hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményező határozat összefoglalja a vonatkozó ténybeli és jogi kérdéseket, tartalmazza a Bizottság előzetes értékelését a javasolt intézkedés támogatási jellegére vonatkozóan, és meghatározza a közös piaccal való összeegyeztethetőséggel kapcsolatban felmerült kétségeket. A határozat felszólítja az érintett tagállamot és az egyéb érdekelt feleket, hogy nyújtsák be észrevételeiket egy meghatározott, általában egy hónapot meg nem haladó határidőn belül. Kellően indokolt esetben a Bizottság meghosszabbíthatja az előírt határidőt.

[…]”

5 A 659/1999 rendelet 10. cikke szerint:

„(1) Amennyiben bármilyen forrásból a Bizottság tudomására jut egy feltételezett jogellenes támogatásra vonatkozó információ, a Bizottság késedelem nélkül megvizsgálja az információt.

(2) A Bizottság szükség esetén információt kér az érintett tagállamtól. A[z] […] 5. cikk (1) és (2) bekezdését értelemszerűen kell alkalmazni.

(3) Amennyiben az 5. cikk (2) bekezdése szerinti emlékeztető ellenére az érintett tagállam nem adja meg a Bizottság által előírt határidőn belül a kért információt, vagy amennyiben nem teljes információt ad, a Bizottság határozattal kérheti az információt (a továbbiakban: »információnyújtási rendelkezés«). A határozat rendelkezik a szükséges információkról, és határidőt szab annak benyújtására.”

6 A 659/1999 rendelet 13. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

„(1) A lehetséges jogellenes támogatás vizsgálata a 4. cikk (2), (3) vagy (4) bekezdése szerinti határozattal zárul. A hivatalos vizsgálati eljárást megindító határozatok esetében az eljárást a 7. cikk szerinti határozat zárja. Amennyiben egy tagállam nem tartja be az információnyújtási rendelkezést, a Bizottság a határozatot a rendelkezésre álló információk alapján hozza meg.”

7 Ugyanezen rendelet 14. cikke kimondja:

„(1) Amennyiben a jogellenes támogatások esetén elutasító határozat születik, a Bizottság dönt arról, hogy az érintett tagállam hozza meg a szükséges intézkedéseket a támogatásnak a kedvezményezettől történő visszatérítésére (a továbbiakban: »visszatérítési utasítás«). A Bizottság nem követeli meg a támogatás visszatérítését, amennyiben az ellentétes a közösségi jog valamelyik általános elvével.

(2) A visszatérítési utasítás szerint visszatérítésre kerülő támogatás magában foglalja a Bizottság által megfelelő kamatlábbal meghatározott kamatot. A kamat attól a naptól esedékes, amikor a jogellenes támogatást a kedvezményezett rendelkezésére bocsátották, addig a napig, amíg visszafizetésre nem került.

(3) Az Európai Közösségek Bíróságának a Szerződés [242.] cikke értelmében hozott határozatának sérelme nélkül a visszatérítést késedelem nélkül és az érintett tagállam nemzeti joga szerinti eljárás keretében kell végrehajtani, feltéve, hogy e rendelkezések lehetővé teszik a Bizottság határozatának azonnali és hatékony végrehajtását. Ebből a célból és a nemzeti bíróságok előtt zajló eljárás esetén – a közösségi jog sérelme nélkül – az érintett tagállamok meghozzák a jogrendszerük szerint rendelkezésre álló szükséges intézkedéseket, beleértve az átmeneti intézkedéseket is.”

8 Másfelől a 659/1999 rendelet 16., „A támogatással való visszaélés” című cikke értelmében:

„A 23. cikk sérelme nélkül, a támogatással való visszaélés esetén a Bizottság a 4. cikk (4) bekezdése értelmében hivatalos vizsgálati eljárást kezdhet. A 6., 7., 9. és 10. cikket, a 11. cikk (1) bekezdését, a 12., 13., 14. és 15. cikket értelemszerűen kell alkalmazni.”

9 Végül a Bizottság 1994‑ben elfogadta a nehéz helyzetben lévő vállalkozások megmentéséhez és szerkezetátalakításához nyújtott állami támogatásokról szóló, 1997‑ben módosított (HL C 283., 2. o.) közösségi iránymutatást (HL C 368., 12. o.) (a továbbiakban: megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatás).

A jogvita alapját képező tényállás

10 A Németország állama által a CDA Compact Disc Albrechts GmbH (Türingia) számára nyújtott állami támogatásról szóló, 2000. június 21‑i 2000/796/EK határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) a Bizottság a különböző német közjogi szervek által 1991 és 1995 között egy kompakt lemezeket (a továbbiakban: CD) és CD‑tartozékokat gyártó, a türingiai Albrechtsben letelepedett üzemnek (a továbbiakban: albrechtsi CD‑üzem) nyújtott pénzügyi támogatások jogszerűségéről döntött.

A – Általános háttér

11 A megtámadott határozatban a Bizottság három fázist különböztetett meg: először a vállalkozás megalakulásának fázisát, másodszor a vállalkozás szerkezetátalakításának fázisát, és végül a vállalkozás egyes eszközeinek a MediaTec Datenträger GmbH társaság (a továbbiakban: MTDA) általi megváltását.

1. A vállalkozás megalakulásának fázisa (1990–1992)

12 A megtámadott határozatból kitűnik, hogy az albrechtsi CD‑üzemet egy, 1990. február 20‑án egyrészről a szászországi Drezdában székhellyel rendelkező (állami tulajdonú) VEB‑kombinát Robotron (a továbbiakban: Robotron), másrészről a bajorországi Kranzbergben székhellyel rendelkező Pilz‑csoporthoz (a továbbiakban: Pilz‑csoport) tartozó R. E. Pilz GmbH & Co. Beteiligungs KG társaság (a továbbiakban: PBK) között született közös vállalkozási szerződés alapján hozták létre. Az akkor „Pilz & Robotron GmbH & Co. Beteiligungs KG” nevű közös vállalkozásnak (a továbbiakban: közös vállalkozás) a Robotron kétharmad‑, a PBK egyharmadrészben volt tulajdonosa. A közös vállalkozás célja CD, CD‑tok és ‑kiegészítők gyártása volt. Az ügyvezetést Reiner Pilz látta el, aki a Pilz‑csoportot is irányította (a megtámadott határozat 11. preambulumbekezdése).

13 A társasági cél elérése érdekében a közös vállalkozás 1990. augusztus 29‑én fővállalkozási szerződést kötött a Pilz‑csoporthoz tartozó Pilz GmbH & Co. Construction KG társasággal (a továbbiakban: Pilz Construction) egy CD‑gyártó üzem kulcsrakész állapotban történő megépítésére 235,525 millió német márkás (DEM) átalányár fejében. E költségekhez jöttek még a földterület közművesítésének 7,5 millió DEM‑re becsült költségei (a megtámadott határozat 12. és 20. preambulumbekezdése).

14 Ezenkívül a közös vállalkozás két tagja a CD‑ és CD‑tok‑gyártási kapacitás növeléséről szóló szerződést kötött egy 1992. május 26-i módosító záradékkal. Az ehhez szükséges szolgáltatások és felszerelések összértéke 39 millió DEM‑et ért el (a megtámadott határozat 22. preambulumbekezdése).

15 A beruházások finanszírozására a közös vállalkozás, a Robotron és a PBK a szükséges összegeket egy banki konzorciumtól vette fel kölcsönként. A banki hiteleket részben vagy egészben lefedte a Treuhandanstalt, az egykori Német Demokratikus Köztársaság vállalkozásai privatizációjának finanszírozásával megbízott állami ügynökség (a továbbiakban: THA), valamint Bajorország garanciavállalása. Ezenkívül Freistaat Thüringen (Türingia tartomány, a továbbiakban: Türingia) és Freistaat Bayern (Bajorország tartomány, a továbbiakban: Bajorország) – ez utóbbi a Bayerische Landesanstalt für Aufbaufinanzierungon, Bajorország infrastruktúrafinanszírozási ügynökségén (a továbbiakban: LfA) keresztül – szubvenciókat és pénzügyi támogatásokat nyújtott a közös vállalkozás beruházására.

16 Másfelől az albrechtsi CD‑üzem megalakulási fázisában a közös vállalkozásban fennálló társasági részesedések több ízben is gazdát cseréltek. Először is a Robotron THA általi 1992‑es felszámolása miatt az e társaságot a közös vállalkozásban megillető társasági részesedést a PBK‑nak adták el. Ezt követően a PBK az őt a közös vállalkozásban megillető majdnem teljes társasági részesedést akként ruházta át a szintén a Pilz‑csoporthoz tartozó Pilz GmbH & Co. Compact Disc KG társaságra (a továbbiakban: Pilz Compact Disc), hogy a közös vállalkozás ez utóbbi leányvállalata lett. Végül 1992. november 24‑én, az átruházást és székhelyének Albrechtsbe történt áthelyezését követően a közös vállalkozás Pilz Albrechts GmbH‑ra (a továbbiakban: PA) változtatta nevét. Rögtön az átruházást követően integrálták a Pilz‑csoport központosított pénzgazdálkodási rendszerébe (a megtámadott határozat 13. és 14. preambulumbekezdése).

2. A szerkezetátalakítás fázisa (1993–1998)

17 A CD‑gyártó üzem 1993‑ban kezdte meg működését. Működésének kezdetétől fogva komoly nehézségekkel kellett szembenéznie, és súlyosan eladósodott (a megtámadott határozat 15. preambulumbekezdése).

18 A helyzet orvoslása végett 1994. március 7‑én reorganizációs megállapodás jött létre a Pilz‑csoport (benne a PA) és az albrechtsi CD‑üzem építésének finanszírozásában részt vett bankok és a közjogi szervek (a THA, az LfA, a Thüringer Industriebeteiligungsgesellschaft [a továbbiakban: TIB] és a Thüringer Aufbaubank [a továbbiakban: TAB]) között. A megállapodás keretében a CD‑gyártó üzem építéséhez nyújtott banki hitelek nagy részét részben vagy egészben visszafizették. Ezenkívül a reorganizációs megállapodás alapján 1994. január 1‑jére visszamenő hatállyal a PA 98%‑nyi társasági részesedését a TIB, 2%‑nyi társasági részesedését a TAB szerezte meg, és ezáltal a PA kivált a Pilz‑csoportból. 1994 októberétől a társaság CDA Compact Disc Albrechts GmbH‑ra (a továbbiakban: CD Albrechts) változtatta nevét (a megtámadott határozat 15. és 17. preambulumbekezdése). A TAB és a LfA másfelől 1994‑ben és 1995‑ben több hitelt nyújtott a CD Albrechtsnek.

19 Szintén 1994 folyamán a német hatóságok tudomására jutott, hogy az albrechtsi CD‑üzem építésének finanszírozásához nyújtott pénzügyi támogatások jelentős részével visszaéltek a Pilz‑csoporton belül működtetett központosított pénzgazdálkodási rendszeren keresztül a csoport egyéb társaságai javára. Ezenkívül 1995. július 25‑én a Pilz‑csoport társaságainak teljes vagyonára csődeljárás indult. Végül Reiner Pilzet csődbűntett és más bűncselekmények miatt szabadságvesztés‑büntetésre ítélték (a megtámadott határozat 16. preambulumbekezdése).

3. Egyes eszközöknek az MTDA által megvásárlása

20 1998. január 1‑jei hatállyal az MTDA, amely a TIB 100%‑os leányvállalata, és amely tevékenységét elsősorban nagy teljesítményű adathordozók, nevezetesen írható CD‑k (CD‑ROM) és DVD‑k előállítása terén fejti ki, megváltotta a CD Albrechtshez tartozó eszközök, nevezetesen az állóeszközök, a termelési értékek és a rövid távon realizálható értékek egy részét, valamint a műszaki know how‑t és az értékesítést (a megtámadott határozat 18. preambulumbekezdése).

21 A megváltással egyidejűleg a CD Albrechts megnevezése LCA Logistik Center Albrechts GmbH‑ra (a továbbiakban: LCA), az MTDA‑é pedig CDA Datentnträger Albrechts GmbH‑ra (a továbbiakban: CDA) változott. Az LCA mindazonáltal továbbra is tulajdonosa volt a termeléshez szükséges földterületnek, az azon található épületeknek, a műszaki infrastruktúrának, valamint a logisztikának. Ezenkívül az LCA és a CDA szolgáltatások cseréjére irányuló szerződést kötöttek, amely magában foglalt egyrészt egy 800 000 DEM éves bérleti díjra vonatkozó haszonbérleti szerződést, másrészt egy mintegy évi 3 millió DEM volumenű, az eladások volumenétől függő szolgáltatásnyújtási szerződést (a megtámadott határozat 19. preambulumbekezdése).

22 Végül 2000. szeptember 22‑én az LCA‑t a saját kérelmére indított csődeljárás során felszámolták.

B – A közigazgatási eljárás lefolyása

23 A Bizottság, miután a sajtóból tudomást szerzett arról, hogy a német hatóságok támogatásokat nyújtottak az albrechtsi CD‑üzem építéséhez, 1994 októberétől kérte a Németországi Szövetségi Köztársaságtól a támogatásokra vonatkozó információk megküldését. Ezt követően intenzív levélváltásra és különböző értekezletekre került sor a német hatóságok és a Bizottság között (a megtámadott határozat 1–3. preambulumbekezdése).

24 1998. július 17‑i levelében a Bizottság tájékoztatta a Németországi Szövetségi Köztársaságot az EK 88. cikk (2) bekezdésében szereplő hivatalos vizsgálati eljárás e támogatások tekintetében történt megnyitásáról szóló határozatáról (a továbbiakban: eljárást megindító határozat). A levélhez csatolták a német hatóságokhoz intézett kérdések listáját. Az eljárást megindító határozatot közzétették az Európai Közösségek Hivatalos Lapjának 1998. december 15‑i számában (az EK [88. cikk (2) bekezdése] alkalmazásával a többi tagállamhoz és az egyéb érdekeltekhez a német kormány által az egykori bajorországi Pilz‑[cs]oporthoz tartozott türingiai CD Albrechts GmbH létrehozásához nyújtott támogatás vonatkozásában címzett bizottsági közlemény [HL C 390., 7. o.]).

25 A német hatóságok kiegészítő információkat tartalmazó különböző levelek megküldésével reagáltak az eljárást megindító határozatra. Különböző megbeszélések zajlottak még a német hatóságok és a Bizottság képviselői között.

26 Mindazonáltal a Bizottság, mivel úgy vélte, hogy a német hatóságok által átadott információk nem adnak kielégítő választ a kérdéseire, 1999. július 22‑i levelében 1999. augusztus 31‑ig terjedő válaszadási határidőt szabott. Miután 1999. július 28‑i levelükben a határidő meghosszabbítását kérték, a Bizottság képviselőivel 1999. szeptember 23‑án Brüsszelben folytatott megbeszélést követően a német hatóságok újból kiegészítő információkat adtak.

27 Másfelől, az eljárást megindító határozatban megszabott határidő lejártát követően a CDA társaság, valamint a Point Group Ltd társaság, amely a CDA versenytársa, érintetti minőségben lépett fel, és észrevételeket nyújtott be a Bizottsághoz.

28 Végül, a megtámadott határozat 2000. június 21‑i elfogadásával a Bizottság lezárta az eljárást.

C – Tényállás megállapítása és jogi minősítés

29 A Bizottság elkülönítve vizsgálta a Németországi Szövetségi Köztársaság által a megalakulás fázisában, a szerkezetátalakítás fázisában, és végül a CD Albrechts bizonyos eszközeinek az MTDA általi megváltása során nyújtott pénzügyi támogatásokat.

1. A Németországi Szövetségi Köztársaság által a megalakulási fázisában nyújtott pénzügyi támogatások

30 A megtámadott határozatban a Bizottság öt, a megalakulás fázisában nyújtott pénzügyi támogatást azonosított. A megtámadott határozat 32. preambulumbekezdésében szereplő szinoptikus táblázat a következőképpen írja le őket:

A támogatás jellege Összeg millió DEM- ben Kedvezmé-nyezett Nyújtó Időpont Jogalap 1 100%-os (kezdetben 80%-os) teljesítési biztosíték 52,7 millió DEM-ig 54,7 PBK LfA 1991 A Bajor állam állami biztosítékairól és kezességvállalásairól szóló törvény 2 Szubvenciók és a befektetésre nyújtott pénzügyi támogatások 19,42 Közös vállalkozás LfA 1991/1992 „Regionális gazdasági szerkezet javítása” közérdekű feladat, a beruházási adókedvezményekről szóló törvény 3 Tartozáselengedés 3,0 PBK LfA 1994 Nincs 4 100%-os kezességvállalás 190,0 Robotron, közös vállalkozás THA 199[2] THA-program 5 Szubvenciók és a befektetésre nyújtott pénzügyi támogatások 63,45 Közös vállalkozás, 1992.11.24-től PA Türingia 1991–1993 „Regionális gazdasági szerkezet javítása” közérdekű feladat, a beruházási szóló törvény a beruházási adókedvezményekről Összesen 330,57

31 A táblázatból először is kitűnik, hogy 1992‑ben a THA 190 millió DEM összegben 100%‑os biztosítékot nyújtott, amely a Robotronnak és a közös vállalkozásnak megítélt banki hitelek túlnyomó részét lefedte. A Bizottság szerint a biztosítékot a közös piaccal összeegyeztethetetlen állami támogatásnak kell tekinteni, amennyiben azokat nem a Bizottság által 1991. szeptember 26‑i SG(91) D/17825 (a továbbiakban: első THA‑program), illetve 1992. december 8‑i SG(92) D/17613 levelével (a továbbiakban: második THA‑program) jóváhagyott támogatási programokban meghatározott feltételeknek megfelelően nyújtották. A Bizottság mindazonáltal úgy ítéli meg, hogy mivel a kezdetben biztosított 190 millió DEM‑ből a THA ténylegesen mindössze 120 millió DEM‑es összeget költött el biztosíték címén, csupán ez utóbbi összeget kell visszatéríteni.

32 Másodszor, a Bizottság megállapította, hogy a Türingia által a közös vállalkozásnak, majd a PA‑nak 1993. december 31‑ig az „Investitionszulagengesetz” (a beruházási adókedvezményekről szóló törvény), valamint a huszadik és huszonegyedik „Rahmenpläne der Gemeinschaftsaufgabe »Verbesserung der regionalen Wirtschaftstruktur«” (az 1969. október 6‑i törvény alkalmazásával az 1992‑es és 1993‑as évekre a „Regionális gazdasági szerkezet javítása” közérdekű feladatra vonatkozóan elfogadott keretprogramok, a továbbiakban: TIC‑program) alapján nyújtott szubvenciók és beruházási támogatások összértéke 63,45 millió DEM‑et ért el. Ugyanakkor a Bizottság szerint e regionális célú támogatást tévesen nyújtották közérdekű feladat és a beruházási adókedvezményekről szóló törvény jogcímén, ennélfogva – mivel összeegyeztethetetlen a közös piaccal – vissza kell téríteni. Figyelemmel a Türingia által meghozott, 32,5 millió DEM‑es összeg visszatérítését elrendelő határozatra, a Bizottság úgy véli, hogy egy 30,95 millió DEM‑es összeget még vissza kell téríttetni.

33 Harmadszor, a Bizottság megállapította, hogy 1991‑ben és 1992‑ben Bajorország – az LfA közvetítésével – szubvenciókat és beruházási támogatásokat nyújtott a közös vállalkozásnak 19,42 millió DEM összértékben. Ugyanakkor – amennyiben e szubvenciókkal és támogatásokkal a Pilz‑csoport társaságainak javára visszaéltek – a Bizottság úgy véli, hogy azokat tévesen nyújtották a TIC‑program és a beruházási adókedvezményekről szóló törvény jogcímén. A Bizottság szerint ennélfogva az EK‑Szerződéssel összeegyeztethetetlen támogatásokról van szó.

34 Negyedszer, a Bizottság megállapította, hogy Bajorország a bajor pénzügyminisztérium 1973. augusztus 7‑i L 6511‑1/7 – 43358 közleményében közzétett „Richtlinien für die Übernahme von Staatsbürgschaften im Bereich der gewerblichen Wirtschaft” (az ipari ágazat számára történő állami biztosítéknyújtásról szóló iránymutatások, a továbbiakban: Bajorország által történő biztosítéknyújtásról szóló szabályozás) alkalmazásával 80–100%‑os biztosítékot nyújtott a PBK által végül felvett 54,7 millió DEM összértékű bankhitelekre. A Bizottság szerint a német hatóságok az eljárást megindító határozatban szereplő tájékoztatáskérés ellenére nem mutattak be olyan kellően részletes bizonyítékokat, amelyek eloszlatták volna a Bajorország (az LfA) által nyújtott biztosítékkal kapcsolatos műveletek jogszerűségét érintő kételyeket. Ezenkívül, figyelemmel arra, hogy a szóban forgó támogatás nem beruházás finanszírozását szolgálta, hanem azzal visszaéltek, a Bizottság úgy ítéli meg, hogy e biztosítékot összeegyeztethetetlen támogatásnak kell minősíteni.

35 Ötödször, a Bizottság úgy vélte, hogy a 3 millió DEM‑nek a fenti 34. pontban szereplő biztosíték jogcímén a bankoknak történt megfizetésével a PBK‑nál keletkezett tartozás LfA általi elengedése állami támogatást valósított meg. A Bizottság szerint e támogatás összeegyeztethetetlen a közös piaccal, amennyiben jogalap nélkül nyújtották.

36 E megállapítások alapján a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy az albrechtsi CD‑üzem megalakulásának fázisában a Németországi Szövetségi Köztársaság az EK 88. cikk (3) bekezdésének megsértésével 260,57 millió DEM összértékű állami támogatásokat nyújtott. E támogatások Türingia 63,45 millió DEM összegű, az LfA 77,12 millió DEM összegű (54,7 millió DEM biztosíték formájában, 19,42 millió DEM beruházási támogatás formájában és 3 millió DEM tartozáselengedés formájában nyújtott) és a THA 120 millió DEM összegű támogatásaiból álltak.

37 A Bizottság szerint e támogatások főként azért összeegyeztethetetlenek, mert a Pilz‑csoporthoz tartozó társaságokat juttatták előnyhoz, és mert emiatt az EK 88. cikk (2) bekezdése értelmében visszaélésszerűen alkalmazták őket.

2. A szerkezetátalakítás fázisában nyújtott pénzügyi támogatások

38 A megtámadott határozatban a Bizottság a vállalkozás szerkezetátalakítási fázisában nyújtott tizenkét pénzügyi támogatást azonosított és minősített. A megtámadott határozat 39. preambulumbekezdésében szereplő szinoptikus táblázatban a tizenkét támogatás a következőképpen szerepelt:

A támogatás jellege Összeg millió DEM-ben Kedvezményezett Nyújtó Időpont Jogalap 1 Hitel 25,0 PA TAB 1993. október Nincs 2 Hitel 20,0 PA TAB 1994. március Nincs 3 Vételár 3,0 PBK TIB 1994. március Nincs 4 Szubvenció 12,0 PA TIB 1994. március Nincs 5 Társasági tőke 33,0 PA TIB (98%) TAB (2%) 1994. március Nincs 6 Hitel 2,0 PA LfA 1994. március Nincs 7 Tagi kölcsön 3,5 PA TIB 1994. április Nincs 8 Hitel 15,0 Pilz-csoport LfA 1994. június Nincs 9 Hitel 15,0 CD Albrechts TAB 1994. október Nincs 10 Hitel 7,0 CD Albrechts LfA 1994. december Nincs 11 Hitel 9,5 CD Albrechts TAB 1995. január Nincs 12 Kamat 21,3 1993. vége óta Összesen 166,3

39 Először is, a Bizottság megállapította, hogy 1993 októberében 25 millió DEM‑es hitelt nyújtottak a PA‑nak a társaság készpénzkészleteinek feltöltésére, azonban a tőke – a Pilz‑csoport központosított pénzgazdálkodási rendszerén keresztül – közvetlenül a csoport többi társaságához került.

40 Másodszor, a Bizottság megállapította, hogy 1994 márciusában a TAB 20 millió DEM‑es hitelt nyújtott a PA‑nak a THA által garantált banki hitelek visszafizetéséhez, azonban ez a tőke is közvetlenül a csoport többi társaságához került a Pilz‑csoport központosított pénzgazdálkodási rendszerén keresztül.

41 Harmadszor, a Bizottság megállapította, hogy 1994 márciusában a TIB 3 millió DEM összeget folyósított a PBK‑nak az ez utóbbi tulajdonába tartozó PA társasági részesedéseinek megszerzéséhez.

42 Negyedszer, a Bizottság megállapította, hogy 1994 márciusában a TIB a PA tőkéjéhez való hozzájárulás formájában szubvenciót nyújtott, amelynek összértéke 12 millió DEM volt.

43 Ötödször, a Bizottság megállapította, hogy 1994 márciusában a TIB és a TAB a PA társasági részesedéseinek 98%‑át, illetve 2%‑át 33 millió DEM értékben megszerezte.

44 Hatodszor, a Bizottság megállapította, hogy 1994 márciusában Bajorország – az LfA‑n keresztül – 2 millió DEM‑es hitelt ítélt meg a PA‑nak.

45 Hetedszer, a Bizottság megállapította, hogy 1994 áprilisában a TIB 3,5 millió DEM‑es tagi kölcsönt ítélt meg a PA‑nak.

46 Nyolcadszor, a Bizottság megállapította, hogy 1994 júniusában az LfA a Pilz‑csoportnak 15 millió DEM‑es működtetési hitelt ítélt meg, amelynek célja az albrechtsi CD‑üzem privatizációjáig tartó időszak áthidalása volt.

47 Kilencedszer, a Bizottság megállapította, hogy 1994 októberében a TAB 15 millió DEM‑es hitelt ítélt meg a CD Albrechtsnek. A Bizottság észlelte, hogy jóllehet a CD Albrechtsnek folyósították, a tőkét a Pilz‑csoport vállalkozásainak nyújtott szolgáltatásokra fordították, amelyekért ez utóbbiak sohasem fizettek, és ekként kizárólag e vállalkozások jutottak előnyhöz.

48 Tizedszer, a Bizottság megállapította, hogy 1994 decemberében Bajorország – az LfA‑n keresztül – újabb, 7 millió DEM‑es hitelt ítélt meg a CD Albrechtsnek.

49 Tizenegyedszer, a Bizottság megállapította, hogy 1995 januárjában a TAB 9,5 millió DEM‑es hitelt ítélt meg a CD Albrechtsnek.

50 Tizenkettedszer, a Bizottság megállapította, hogy – a német hatóságok információi szerint – a PA és a CD Albrechts 1993 vége és 1998 között 21,3 millió DEM összértékű támogatásban részesült kamat formájában.

51 A Bizottság szerint a fentiekben részletezett tizenkét, 166,3 millió DEM összértékű pénzügyi támogatást jogellenes állami támogatásnak és a közös piaccal összeegyeztethetetlennek kell minősíteni. Amennyiben ugyanis e támogatások hasznot hajtottak a TIB‑nek és a TAB‑nak, miután e társaságok átvették az albrechtsi CD‑üzem üzemeltetését, az EK 87. cikk (3) bekezdésének c) pontja alapján és a megmentési célú és szerkezetátalakítási támogatásokról szóló iránymutatással összhangban kizárólag a Bizottság hagyhatta volna jóvá őket. Ugyanakkor a Bizottság szerint nyilvánvaló, hogy az említett támogatások nem felelnek meg az iránymutatásnak, miután a rendelkezésére álló adatok nem teszik lehetővé számára annak megállapítását, hogy azokat olyan konkrét belső intézkedésekből álló életképes szerkezetátalakítási terv keretében nyújtották, amely lehetővé tette volna a Bizottság számára a vállalkozás rentabilitása és hosszú távú életképessége ésszerű határidőn belül történő helyreállításának megállapítását. Ezenkívül nem jelentkezett egyetlen olyan magánszemély sem, aki az LCA és a CDA társaságok átvételére vállalkozott volna, így magánrészvétel hiányában nem lehetséges megállapítani, hogy a támogatás arányos volt‑e a szerkezetátalakítási költségekkel.

3. A támogatások visszatérítéséről

52 A 659/1999 rendelet 14. cikkének (1) bekezdése alkalmazásával a Bizottság úgy határozott, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaságnak kérnie kell mind az albrechtsi CD‑üzem megalakulásának fázisában, mind szerkezetátalakításának fázisában folyósított jogellenes és a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatás visszatérítését.

53 Ezenkívül a Bizottság kiemelte, hogy a határozat végrehajtásának biztosítása és bármiféle versenytorzulás kiküszöbölése érdekében – szükség esetén –elő kellett írnia, hogy a támogatás‑visszatérítési eljárás ne korlátozódjon a támogatás eredeti címzettjére, hanem terjedjen ki azon vállalkozásra, amely annak tevékenységét az átruházott termelőeszközökkel folytatja. Jelezte, hogy annak eldöntéséhez, hogy egy vállalkozás ténylegesen a támogatás eredeti címzettjének tevékenységét folytatja‑e, több elemre volt figyelemmel, így az átruházás tárgyára, a vételárra, a korábbi vállalkozás és az átvevő tagjainak és tulajdonosainak azonosságára, az átruházás lebonyolításának időpontjára és annak kereskedelmi jellegére. Ugyanakkor úgy ítélte meg, hogy jelen esetben az LCA és a CDA bizonyosan hasznot húzott a korábban a PBK‑nak, a közös vállalkozásnak és a PA‑nak nyújtott támogatásból, mivel tevékenységük folytatásához felhasználták e vállalkozások eszközeit és infrastruktúráját. Ennélfogva úgy határozott, hogy vissza kell venni a támogatásokat az LCA‑tól, a CDA‑tól és minden olyan vállalkozástól, amelyre a közös vállalkozás, a PA vagy a PBK eszközeit átruházták vagy átruházzák, mivel ez utóbbiak támogatások „kedvezményezettjeinek” tekintendők.

4. A megtámadott határozat rendelkező része

54 E megállapításokra tekintettel a Bizottság az alábbi rendelkező részt fogadta el:

„1. cikk

(1) A Németország[i Szövetségi Köztársaság] által az albrechtsi CD‑üzem (Türingia) építéséhez, működtetéséhez és konszolidálásához [a PBK‑nak, a közös vállalkozásnak és a PA‑nak] nyújtott állami támogatást 260,57 millió DEM összegben a Pilz‑csoport más ágazatai használták fel.

A támogatás Türingia [tartomány] 63,45 millió DEM összegű, az [LfA] 77,12 millió DEM összértékű és a THA 120 millió DEM összegű támogatásából áll.

A visszaélés a támogatásnak az EK 88. cikk (2) bekezdése értelmében vett visszaélésszerű felhasználásában áll. Következésképpen, a támogatás összeegyeztethetetlen az EK‑Szerződéssel.

(2) Az EK 87. cikk (1) bekezdésének […] megfelelően, a [CD Albrechts] szerkezetátalakítására szánt, 166,3 millió DEM összértékű támogatás nem egyeztethető össze az EK‑Szerződés rendelkezéseivel.

2. cikk

(1) [A] Németország[i Szövetségi Köztársaság] megteszi valamennyi, az 1. cikkben leírt, jogellenesen nyújtott támogatás annak kedvezményezettje általi visszatérítéséhez szükséges intézkedést.

(2) A visszatérítés a nemzeti eljárás szerint zajlik. A visszatérítendő összegek a támogatás kedvezményezettnek történt nyújtásától a tényleges visszatérítésig terjedő időszakra számított kamattal növekszenek. A kamat mértéke a regionális támogatások szubvencióegyenértékére irányadó referencia‑kamatláb alapján számítandó.

(3) A jelen cikk alkalmazásában a »kedvezményezett« kifejezés a [CDA‑t] és az [LCA‑t] jelöli, valamint minden olyan egyéb vállalkozást, amelyre [a PBK], a [közös vállalkozás] vagy a [PA] eszközeit és/vagy infrastruktúráját a jelen határozat jogkövetkezményeinek kijátszása végett átruházták vagy átruházzák. [...]”

Az eljárás és a felek kérelmei

55 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2000. október 10‑én benyújtott keresetlevelével Türingia keresetet nyújtott be a megtámadott határozat megsemmisítése iránt. A keresetet T‑318/00. szám alatt iktatták.

56 Az Elsőfokú Bíróság harmadik kibővített tanácsának elnöke 2001. május 28‑i végzésével a Németországi Szövetségi Köztársaság részére megengedte a Türingia, az ODS Optical Disk Service GmbH (a továbbiakban: ODS) részére pedig – amely a CDA versenytársa – megengedte a Bizottság kérelmeit támogató beavatkozást.

57 Az ODS és a Németországi Szövetségi Köztársaság beavatkozási beadványaikat 2001. augusztus 29‑én és szeptember 3‑án nyújtották be. 2001. október 24‑én Türingia és a Bizottság észrevételeket nyújtottak be az ODS és a Németországi Szövetségi Köztársaság beavatkozási beadványaira.

58 2002. szeptember 30‑i végzéssel az Elsőfokú Bíróság (harmadik kibővített tanács) úgy határozott, hogy az eljárást a Bíróságnak a C‑328/99. sz., Olaszország kontra Bizottság, valamint a C‑399/00. sz., SIM 2 Multimedia kontra Bizottság ügyben hozandó ítéletének kihirdetéséig felfüggeszti. Az ezen egyesített ügyekben 2003. május 8‑án meghozott ítéletre figyelemmel az Elsőfokú Bíróság felhívta a feleket, hogy nyilatkozzanak a jelen ügy további folytatásának kérdésében. Az észrevételek benyújtására 2003. június 23‑án és 24‑én került sor.

59 Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság felhívta a feleket, hogy nyilatkozzanak a jelen keresetnek a CDA által benyújtott, és az Elsőfokú Bíróság Hivatalában T‑324/00. sz. alatt nyilvántartásba vett, azonos tárgyú keresettel történő esetleges egyesítésének lehetőségéről. A felek észrevételeinek kézhezvételét követően az ügyeket a 2004. március 8‑i végzéssel tárgyalás és ítélethozatal végett egyesítették.

60 Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság úgy határozott, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt, és az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 64. cikkében szereplő pervezető intézkedések keretében felhívta a feleket, hogy bizonyos dokumentumokat nyújtsanak be, és írásban kérdéseket tett fel.

61 A 2004. május 5‑i tárgyaláson a felek megtették szóbeli előadásaikat, és válaszoltak az Elsőfokú Bíróság kérdéseire.

62 A 2004. július 23‑i végzés a T‑318/00. és T‑324/00. sz. ügyeket az ítélethozatal szempontjából elkülönítette.

63 Türingia azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a megtámadott határozatot;

– ennek elutasítása esetén semmisítse meg a megtámadott határozat 1. cikkének (1) bekezdését annyiban, amennyiben azokban a Bizottság a közös vállalkozásnak és a PA‑nak nyújtott támogatásoknak az EK‑Szerződéssel való összeegyeztethetetlenségét állapítja meg, valamint a megtámadott határozat 1. cikkének (2) bekezdését és 2. cikkének (3) bekezdését;

– kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.

64 A beavatkozó Németországi Szövetségi Köztársaság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a megtámadott határozatot.

65 A Bizottság – az ODS támogatásával – azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– utasítsa el a keresetet;

– kötelezze Türingiát a költségek viselésére.

A jogkérdésről

I – Előzetes észrevételek

66 Keresete alátámasztására Türingia számos, így a védelemhez való jog tiszteletben tartása elvének megsértésére, bizonyos tények téves megállapítására, az indokolási kötelezettség megsértésére, az EK 87. és 88. cikk, valamint a végrehajtásukra kiadott rendelkezések megsértésére, az arányosság elvének megsértésére, és végül a jogbiztonság elvének, illetve a „bizonyosság elvének” megsértésére alapított jogalapot jelöl meg.

67 Az Elsőfokú Bíróság először is a megtámadott határozat 1. cikkének megsemmisítésére irányuló kérelem alátámasztására felhozott jogalapot vizsgálja meg. Ezt követően az Elsőfokú Bíróság azon jogalapokat vizsgálja, amelyek a megtámadott határozat 2. cikkében szereplő visszatérítési utasítással kapcsolatosak.

II – A megtámadott határozat 1. cikkének jogszerűségéről

68 Türingia lényegét tekintve azt állítja, hogy a megtámadott határozat 1. cikke jogellenes, mivel a Bizottság által az albrechti CD‑üzem projektje keretében nyújtott különböző támogatások kapcsán elvégzett vizsgálat téves tényeken alapul, ellentétes az EK 87. cikkének (1) bekezdésével és az EK 88. cikkének (2) bekezdésével, valamint nem felel meg az indokolási kötelezettségnek.

69 Ennek megfelelően a Türingia által előadott jogalapokat a fenti 30. és 38. pontban azonosított támogatások tekintetében egymást követően helyénvaló megvizsgálni.

70 Elöljáróban ugyanakkor az Elsőfokú Bíróság szükségesnek ítéli megvizsgálni Türingia azon érvelését, amely szerint a Bizottságnak nem volt joga a megtámadott határozatot az annak elfogadásakor rendelkezésére álló információk alapján elfogadni.

A – Annak lehetőségéről, hogy a megtámadott határozat a rendelkezésre álló információk alapján kerüljön elfogadásra

1. A felek érvei

71 Türingia úgy ítéli meg, hogy a jelen ügyben a Bizottság nem volt jogosult a megtámadott határozatot az annak elfogadásakor rendelkezésére álló információkra alapítani. Először is azt állítja, hogy amint az a 659/1999 rendelet 13. cikke (1) bekezdésének második mondatából és az állandó ítélkezési gyakorlatból is következik, a Bizottság csak akkor alapíthatja határozatát a rendelkezésre álló információkra, amennyiben a tagállam egyáltalán nem, vagy nem kielégítően válaszolt az információnyújtási rendelkezésre, amelyet e célból a Bizottság neki címzett (a C‑301/87. sz., Franciaország kontra Bizottság, ún. „Boussac”‑ügyben 1990. február 14‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑307. o.] 19. és 22. pontja, valamint a C‑324/90. és 342/90. sz., Németország és Pleuger Worthington kontra Bizottság ügyben 1994. április 13‑án hozott ítélet [EBHT 1994., I‑1173. o.] 26. pontja). Ugyancsak meg kell állapítani, hogy még ha a tagállamok kötelesek is minden releváns információt a Bizottság rendelkezésére bocsátani annak érdekében, hogy az elláthassa az állami támogatások felügyelete terén fennálló feladatát, ez utóbbi ugyanakkor köteles mindent megtenni a tények felderítése érdekében. Szerinte ebből az következik, hogy a Bizottság világos és pontos tájékoztatást ad a nemzeti hatóságoknak azon adatokról, amelyekre szüksége van feladata ellátásához, és a határozatot csak olyan szélsőséges esetekben fogadja el a rendelkezésére álló információk alapján, amikor kérése ellenére nem kapja meg a kívánt felvilágosítást. Ugyanakkor Türingia szerint a jelen ügyben a német hatóságok válaszoltak a Bizottság különböző információszolgáltatásra irányuló megkereséseire, így különösen az eljárást megindító határozat mellékletében szereplő kérdésekre. Megállapítja, hogy ugyanis egy kivételével az 1999. július 22‑i hivatalos felszólító levélben szereplő kérdések nem egyeztek az eljárást megindító határozat mellékletében találhatóakkal, ami arra utal, hogy az eljárás időközben továbbhaladt. Álláspontja szerint amennyiben a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az eljárást megindító határozat mellékletében található kérdésekre adott válaszok nem kielégítőek, erre utalnia kellett volna az 1999. július 22‑i levelében. Ebből következően Türingia úgy ítéli meg, hogy mivel a Bizottság nem kért ilyen pontosításokat a német hatóságoktól, nem volt jogosult a megtámadott határozatot a rendelkezésére álló információk alapján elfogadni.

72 A Bizottság, az ODS támogatásával, vitatja Türingia állítását.

2. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

73 Az ítélkezési gyakorlat értelmében a Bizottság akkor jogosult a rendelkezésére álló információk alapján elfogadni egy határozatot, ha olyan tagállammal áll szemben, amely nem tesz eleget együttműködési kötelezettségének, és nem bocsátja rendelkezésére azon információkat, amelyeket egy támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségének megítélése érdekében kért (a fenti 71. pontban hivatkozott Boussac‑ügyben hozott ítélet 22. pontja és a Németország és Pleuger Worthongton kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 26. pontja). Ugyanakkor egy ilyen határozat elfogadását megelőzően a Bizottságnak tiszteletben kell tartania bizonyos eljárási jellegű kötelezettségeket. Különösen ilyen, hogy fel kell szólítania a tagállamot, hogy meghatározott határidőn belül bocsássa rendelkezésére valamennyi olyan dokumentumot, információt és adatot, amely a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségének megítélése érdekében szükséges. A Bizottság csak akkor rendelkezik hatáskörrel arra, hogy az eljárásnak véget vessen, és elfogadja a határozatot, amely a rendelkezésre álló adatok alapján megállapítja a támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségét vagy összeegyeztethetetlenségét, amennyiben a tagállam felszólítása ellenére nem bocsátja rendelkezésére a kért információkat (a fenti 71. pontban hivatkozott Boussac‑ügyben hozott ítélet 19. és 22. pontja). E kötelezettséget jeleníti meg és pontosítja a 659/1999 rendelet 5. cikkének (2) bekezdése, 10. cikkének (3) bekezdése és 13. cikkének (1) bekezdése.

74 Ezen elvek fényében kell megítélni, hogy a jelen ügyben a Bizottság jogszerűen fogadta‑e el a határozatot kizárólag azon információk alapján, amelyek 2000 júniusában rendelkezésére álltak.

75 Először is fel kell idézni a közigazgatási eljárás lefolyását a jelen ügyben.

76 Ezen eljárás alapját az 1994 októberében a német hatóságoknak küldött levél képezte. Ebben a levélben a Bizottság a német hatóságoktól egy albrechtsi CD‑üzem megépítéséhez nyújtott állami támogatásokra vonatkozó információk megküldését kérte. Válaszul a német hatóságok 1994. november 9‑i levelükben bejelentettek egy Türingia és Bajorország által a közös vállalkozásnak és a Pilz‑csoportnak nyújtott támogatást. 1994. november 15‑i levelével a Bizottság pontosabb információkat kért e támogatásról. A német hatóságok erre az 1995. március 3‑i levéllel válaszoltak, kiegészítve a bejelentést a THA, valamint a Türingia és Bajorország által nyújtott újabb támogatásokkal. Mivel e támogatások már odaítélésre kerültek, a Bizottság NN 54/95. szám alatt vette ezeket nyilvántartásba (a megtámadott határozat 2. preambulumbekezdése). 1995. augusztus 1‑jei, 1995. október 16‑i és 1996. november 25‑i leveleivel a Bizottság kiegészítő kérdéseket tett fel, amelyekre a német hatóságok az 1995. augusztus 22‑i, az 1995. augusztus 25‑i, az 1996. január 18‑i és az 1997. április 17‑i levelekkel válaszoltak. 1997. február 3‑án, valamint 1997. szeptember 22‑én és 23‑án Brüsszelben, illetve Erfurtban találkozóra került sor a Bizottság képviselői és a német hatóságok között. Az 1998. január 20‑i levéllel ez utóbbiak összegezték a Bizottság képviselőivel lezajlott találkozók nyomán kialakult észrevételeiket (a megtámadott határozat 3. preambulumbekezdése).

77 Mivel a német hatóságok által adott tájékoztatás előzetes vizsgálata nyomán a Bizottság így ítélte meg, hogy a szóban forgó intézkedések komoly kétségeket vetnek fel a közös piaccal való összeegyeztethetőségüket illetően, 1998. július 17‑én elfogadta az eljárást megindító határozatot.

78 E határozattal egyúttal felhívta a Németországi Szövetségi Köztársaságot, hogy „[a határozat] kézhezvételétől számított egy hónapon belül küldjön meg minden dokumentumot, információt vagy adatot, amely szükséges ahhoz, hogy támogatások [EK 87.] cikkel való összeegyeztethetősége megítélhető legyen”. Az eljárást megindító határozathoz csatoltak egy hét kérdést tartalmazó mellékletet.

79 A Németországi Szövetségi Köztársaság 1998. augusztus 26‑i levelével reagált az eljárást megindító határozatra. 1998. október 15‑én újabb találkozóra került sor Brüsszelben a Bizottság és a német hatóságok képviselői között. Ez utóbbiak 1998. november 11‑i levelükkel további információkat bocsátottak rendelkezésre.

80 Úgy ítélve meg, hogy az adott felvilágosítás még mindig nem elégséges, a Bizottság 1999. március 4‑i levelével újfent felszólította a német hatóságokat, hogy bocsássák rendelkezésére a szükséges információkat, különösen pedig, hogy válaszoljanak az eljárást megindító határozat mellékletében szereplő kérdésekre.

81 Ezen újabb felszólítás nyomán a német hatóságok az 1999. március 30‑i, az április 1‑jei és az április 16‑i levéllel további tájékoztatást nyújtottak.

82 A Bizottság ugyanakkor úgy ítélte meg, hogy ezek az információk még mindig nem jelentettek kielégítő választ az eljárást megindító határozat mellékletében szereplő kérdésekre (különösen ami a melléklet 3–7. kérdését illeti). Ezért 1999. július 22‑i levelével legkésőbb 1999. augusztus 31‑ig választ kért. Emellett a Németországi Szövetségi Köztársaságtól további információkat és dokumentumokat kért.

83 Azt követően, hogy 1999. július 28‑i levelükben kérték a Bizottság által kitűzött határidő meghosszabbítását, és hogy ez utóbbi képviselőivel újabb találkozóra került sor 1999. szeptember 23‑án Brüsszelben, a német hatóságok újabb információkat bocsátottak a Bizottság rendelkezésére 1999. szeptember 28‑án és október 19‑én.

84 Végül a Bizottság 2000. június 21‑én elfogadta a megtámadott határozatot.

85 Türingia azon érvelését illetően, amely szerint a német hatóságok valamennyi kért információt rendelkezésre bocsátották, így a Bizottság nem volt jogosult a rendelkezésre álló információk alapján dönteni, előzetesen meg kell állapítani, hogy a közigazgatási eljárás lefolyásából világosan kitűnik, hogy a Bizottság tiszteletben tartotta azon eljárási jellegű kötelezettségeket, amelyek az ítélkezési gyakorlatból és a 659/1999 rendeletből következnek. Ugyanis három alkalommal is hivatalosan felszólította a Németországi Szövetségi Köztársaságot arra, hogy bocsássa rendelkezésére mindazon információkat, amelyek a vitatott támogatások közös piaccal való összeegyeztethetőségének megítéléséhez szükségesek.

86 Emellett Türingia állításával szemben a Bizottság 1999. július 22‑i leveléből nem az derül ki, hogy a német hatóságok egyetlen kivételével valamennyi kérdést megválaszolták volna. Ebben a levélben ugyanis a Bizottság éppen ellenkezőleg újólag felszólítja a német hatóságokat, hogy válaszolják meg az eljárást megindító határozat mellékletében szereplő 3–7. kérdést.

87 Továbbá Türingia nem bizonyította, hogy a német hatóságok kimerítő válaszokat adtak volna a Bizottság által az eljárást megindító határozat mellékletében feltett valamennyi kérdésre. Különösen nem bizonyította, hogy e hatóságok rendelkezésre bocsátották volna az 1991‑ig nyújtott támogatások pontos felsorolását, amelyet pedig a Bizottság több alkalommal kért. Ugyancsak nem mutatott be bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy e hatóságok válaszoltak volna a szerkezetátalakítással kapcsolatos esetleges tervek létezésére vonatkozó kérdésekre. Az is kiderül az ügy irataiból, hogy a hatóságok csak felületesen válaszoltak arra a kérdésre, amely a közös vállalkozás TAB és TIB által történő megszerzésének keretében kötött ügyletek bemutatására vonatkozott, valamint arra a kérdésre, amely a magánbankok által nyújtott hitelek 1994‑ben történt visszafizetésének körülményeire és feltételeire vonatkozott.

88 E tekintetben érdemes felidézni, hogy a 659/1999 rendelet 6. cikkének (1) bekezdése értelmében „a hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményező határozat összefoglalja a vonatkozó ténybeli és jogi kérdéseket, tartalmazza a Bizottság előzetes értékelését a javasolt intézkedés támogatási jellegére vonatkozóan, és meghatározza a közös piaccal való összeegyeztethetőséggel kapcsolatban felmerült kétségeket. A határozat felszólítja az érintett tagállamot és az egyéb érdekelt feleket, hogy nyújtsák be észrevételeiket egy meghatározott, általában egy hónapot meg nem haladó határidőn belül. Kellően indokolt esetben a Bizottság meghosszabbíthatja az előírt határidőt”. E határozat útján és az Európai Unió Hivatalos Lapjában történő közzétételével a tagállam és az egyéb érdekeltek megismerhetik azon tényeket, amelyekre a Bizottság határozatát alapozni kívánja. Mindebből az következik, hogy amennyiben az érdekeltek úgy ítélik meg, hogy a hivatalos vizsgálati eljárást kezdeményező határozatban szereplő egyes tények tévesek, erre a Bizottság figyelmét fel kell hívniuk a közigazgatási eljárás folyamán, máskülönben az eljárás bíróság előtti szakaszában e tényeket már nem vitathatják (lásd e tekintetben, ami a tagállamot illeti, a C‑278/92., C‑279/92. és C‑280/92. sz., Spanyolország kontra Bizottság egyesített ügyekben 1994. szeptember 14‑én hozott ítélet [EBHT 1994., I‑4103. o.] 31. pontját). Ugyanakkor a fenti 73. pontban kifejtett esetjogi és jogszabályi elvekkel összhangban az érintettek által szolgáltatott ellentétes információk hiányában a Bizottság jogosult azon, akár téves információkat alapul venni, amelyekkel a végleges határozat elfogadásának időpontjában rendelkezik, amennyiben a szóban forgó tények kapcsán a Bizottság felszólította a tagállamot a szükséges információk rendelkezésére bocsátására. Amennyiben viszont elmulasztotta felszólítani a tagállamot, hogy bocsássa rendelkezésére az alapul venni kívánt tényekre vonatkozó információkat, később nem igazolhatja az esetleges ténybeli tévedéseket azt állítva, hogy a hivatalos vizsgálati eljárást lezáró határozat elfogadásának időpontjában jogosult volt kizárólag az akkor rendelkezésére álló információkat alapul venni.

89 Türingia állításával szemben a Bizottság ténymegállapításai egyébként nem mentesek a bírói felülvizsgálat lehetőségétől. Ugyanis amennyiben a tagállam teljes körűen eleget tesz a Bizottság által kért információk rendelkezésre bocsátására vonatkozó kötelezettségének, az eljárás során átadott információk révén igen könnyen rámutathat arra, hogy a megtámadott határozatban szereplő ténybeli tévedések nem neki tudhatók be. Emellett amennyiben a Bizottság egy határozatot az olyan, rendelkezésére álló információk alapján fogad el, amelyek egyes ténybeli elemei tekintetében nem tartotta tiszteletben az ítélkezési gyakorlat által elismert és a 659/1999 rendeletben megállapított eljárási kötelezettségeket, az Elsőfokú Bíróság felülvizsgálati jogával élve megvizsgálhatja, hogy e ténybeli elemek figyelembevétele olyan mérlegelési hibához vezethetett‑e, amely megalapozza a megtámadott határozat jogellenességét.

90 Így a fenti 85–88. pontban megállapított körülmények között, és figyelemmel arra a három felszólításra, amelyet a Bizottság a közigazgatási eljárás folyamán Türingiához intézett, ez utóbbi nem tudta bizonyítani, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban úgy vett alapul ténybeli elemeket, hogy elmulasztotta volna az e tekintetben fennálló eljárási kötelezettségek tiszteletben tartását. Következésképpen a Bizottság jogosult volt arra, hogy a megtámadott határozat elfogadásakor a rendelkezésére álló információkat vegye alapul.

91 A fentiek fényében e kifogást el kell utasítani.

B – A Bajorország (az LfA) által a PBK‑nak nyújtott biztosítékról

1. A felek érvei

92 Türingia először is azt állítja, hogy a Bizottság ténybeli tévedést követett el e pénzügyi támogatással kapcsolatban. Hangsúlyozza, hogy a Bizottság által a megtámadott határozat 30. preambulumbekezdésében tett megállapítással szemben a Bajorország által nyújtott biztosíték, amely eredetileg a PBK‑nak nyújtott bankhitelek 80%‑át fedezte, nem változott át egy a banki hitelek 100%‑át, összesen 54,7 millió DEM‑et fedező biztosítékká. Az 54,7 millió DEM‑es összeg, amelyre a Bizottság utal, azon hitelszámla felső értéke (kamatok nélkül), amelynek 80%‑ára biztosítékot vállalt Bajorország, amikor 1994 márciusában megkötötték a reorganizációs megállapodást. Ellentétben azzal, amit a Bizottság a megtámadott határozatban megállapít, Bajorország nem vállalt ezen összeg 100%‑áig garanciát. Ellenkezőleg, a reorganizációs megállapodás keretében a Bajorország által garantált hitelek összegét csökkentették, egyrészt annak köszönhetően, hogy a bankok elengedték mintegy 12 millió DEM összegű garantált hitel visszafizetését, másrészt Bajorország különböző intézkedéseinek köszönhetően. Hangsúlyozza, hogy kizárólag a maradványérték, nevezetesen 41,4 millió DEM tekintetében vállalt Bajorország (az LfA) biztosítékot az összeg 100%‑ára a reorganizációs megállapodás keretében, és hogy 1995‑ben az LfA‑nak a teljes biztosítékot állnia kellett, amikor a megfelelő összeget kifizette a bankoknak. Megjegyzi, hogy az e kifizetés eredményeképpen létrejött, a közös vállalkozást terhelő, Bajorország által nyújtott 41,4 millió DEM‑es hitelt, valamint a közös vállalkozást terhelő, Bajorország által nyújtott további, 9 millió DEM‑et kitevő hiteleket végül a TAB vásárolta meg 15 millió DEM‑ért 1995. november 7‑én. Álláspontja szerint a TAB ezen, a közös vállalkozástal szemben fennálló követelését teljes mértékben kiegyenlítette a CDA, miután megszerezte az LCA eszközeit.

93 Türingia leszögezi, hogy ezen információkat a német hatóságok közölték a Bizottsággal a közigazgatási eljárás során. Rámutat, az 1996. január 18‑i és az 1999. március 30‑i levélből világosan kiderül, hogy a Bajorország által vállalt biztosíték, amely eredetileg a PBK‑nak nyújtott bankhitelek 80%‑át fedezte, nem alakult át a hitelek 100%‑át, 54,7 millió DEM összeget fedező biztosítékká. Szerinte ez az állítólagos 100%‑os biztosíték ugyanis az eredeti biztosíték helyébe lépő garanciavállalás volt, amely egyébként csak a 41,4 millió DEM‑es maradványösszeget fedezte. Szerinte a Bizottság ennek megállapítását helytelenül mellőzte, mégpedig annak ellenére, hogy ez a tényező döntő jelentőségű, hiszen ez alapján megállapítható, hogy a reorganizációs megállapodás keretében Bajorország által vállalt 100%‑os biztosíték nem új támogatást jelentett, hanem egy meglévő, engedélyezett támogatások rendszerében nyújtott támogatás címén tett intézkedést.

94 Türingia azt is megjegyzi, hogy ezen információkból az derül ki, hogy a Bizottság által a megtámadott határozat 30. preambulumbekezdésében megállapítottakkal ellentétben az LfA a biztosíték alapján nem utalt át 54,7 millió DEM‑et, majd 7 millió DEM‑et. Ugyanis Türingia szerint az LfA legfeljebb 48,4 millió DEM‑et téríthetett meg, mivel 1994 márciusában 3 millió DEM‑et kifizetett a bankoknak, a PA‑nak pedig két, egyenként 2 millió DEM‑es hitelt nyújtott – az egyiket a biztosíték által garantált hitelek visszafizetéséhez, a másikat pedig e hitelek jövőbeli kamatainak biztosítása érdekében –, és 1995‑ben 41,4 millió DEM‑et fizetett ki a bankoknak. Álláspontja szerint az ezen, 48,4 millió DEM‑es összeg és a megtámadott határozat 30. preambulumbekezdésében szereplő 54,7 millió DEM‑es összeg közötti különbség abból adódik, hogy a Bizottság egyes összegeket kétszer vett figyelembe, először mint Bajorország által garantált összeget, másodszor pedig mint az e biztosíték alapján az LfA által folyósított összeget.

95 Másodszor, Türingia azt állítja, hogy a Bizottság megsértette az EK 87. cikk (1) bekezdését, amennyiben helytelenül állapította meg a megtámadott határozat 89–93. preambulumbekezdésében, hogy a vitatott biztosíték, mivel átalakult 100%‑os biztosítékká, ezt követően nem felelt meg a Bajorország által történő biztosítéknyújtásról szóló szabályozásnak.

96 Végül Türingia úgy véli, a Bizottság megsértette az indokolási kötelezettséget, amennyiben nem indokolta meg azon megállapítását, mely szerint a Bajorország által nyújtott biztosíték összeegyeztethetetlen a vonatkozó szabályozással.

97 A Bizottság álláspontja szerint, amelyet az OSD támogat, a Türingia által előadott, a Bajorország által nyújtott biztosítékra vonatkozó érvelés egészét, mint megalapozatlant, el kell utasítani.

98 Egyrészt vitatja, hogy hibát követett volna el a ténymegállapítás során a garanciával összefüggésben. Azt állítja, hogy először is a német hatóságok, a nekik címzett felszólítás ellenére nem tisztázták az e támogatással összefüggő tényeket. Megállapítja, hogy az 1999. március 30‑i levélben a német hatóságok mindössze „logikusnak” ítélték a biztosíték 80‑ról 100%‑osra változását, de e tekintetben nem nyújtottak magyarázatot. Ily módon a C‑47/91. sz., Olaszország kontra Bizottság, ún. „Italgrani”‑ügyben a Bíróság által 1992. június 30‑án hozott ítélet (EBHT 1992., I‑4145. o.) alapján jogosult volt a rendelkezésére álló információk alapján elfogadni határozatát. A Bizottság szerint ezekből az információkból az tűnt ki, hogy a biztosíték nyújtása a gyakorlatban annak átalakítása miatt nem felelt meg a Bajorország által történő biztosítéknyújtásról szóló szabályozás eredeti feltételeinek. Megállapítja, hogy mivel ez a Bizottság által előzetesen jóváhagyott támogatási rendszer azt írta elő, hogy a biztosíték legfeljebb a hitelek 80%‑át fedezheti, a Bajorország által nyújtott garanciát csökkenteni kellett volna azt követően, hogy a bankok mintegy 12 millió DEM összegben lemondtak a hitelek visszafizetéséről. Emellett azt állítja, hogy sem a német hatóságok, sem Türingia nem magyarázta meg a biztosíték összegének 52,72‑ról 54,72 millióra történő emelkedését. Végül a Bizottság megállapítja, hogy még ha Türingia helyesen állítja is, hogy a biztosítékkal fedezett kockázat már realizálódott, amikor Bajorország a maradványösszeg 100%‑ára biztosítékot nyújtott, ettől függetlenül Bajorország csak 80%‑ig garantálhatta volna az új követelés összegét.

99 Másrészt úgy véli, Türingia tévesen hivatkozik a 87. cikk (1) bekezdésének megsértésére és az indokolási kötelezettség megsértésére a Bajorország által nyújtott biztosíték jogi megítélésével összefüggésben.

2. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

100 Türingia vitatja a megtámadott határozat 1. cikkének jogszerűségét, amennyiben az a közös piaccal összeegyeztethetetlen állami támogatásnak minősít egy 54,7 millió DEM‑es értékű, az LfA által hitelbiztosíték formájában nyújtott pénzügyi támogatást, és mindezt ezt ténybeli tévedésre, a 87. cikk (1) bekezdésének megsértésére, valamint az indokolási kötelezettség megsértésére alapítja.

101 E tekintetben először is meg kell vizsgálni, hogy a Bizottság tévesen állapította‑e meg a megtámadott határozat 30. preambulumbekezdésében, hogy „[a]z ilyen nagyságrendű regionális támogatások nyújtása miatt a banki konzorcium által biztosított hitelszámla felső értékét, amely eredetileg 65,85 millió DEM volt, végül mindössze 54,7 millió DEM‑ben állapították meg”, és hogy „az LfA az eredetileg tervezett 80% helyett ezen összeg 100%‑át garantáló biztosítékot képzett”.

102 Amint az kiemelésre került a 88. pontban, akkor volna ez a helyzet, ha Türingia be tudná bizonyítani, hogy a közigazgatási eljárás során a Bizottság beszerezte azon információkat, amelyek lehetővé tették volna, hogy az eljárást megindító határozatban foglalt esetleges ténybeli pontatlanságokat korrigálja.

103 E tekintetben ugyanakkor fel kell idézni, hogy az eljárást megindító határozat 2.2.1. pontjának harmadik albekezdésében a Bizottság megállapítja, hogy „Bajorország e hitel tekintetében egy engedélyezett támogatási rendszer alapján képzett biztosítékot”, és hogy „ez a biztosíték a 80%‑át fedezte, ami 52,72 millió [DEM]” Ugyanezen pont ötödik albekezdésében az eljárást megindító határozat a következő megállapítást tartalmazza:

„Tekintettel arra, hogy a [PBK] ugyanis az eredetileg tervezettnél magasabb összegű befektetési támogatásokat kapott, a banki konzorcium által megítélt 65,85 millió [DEM] összegű hitel csak 54,7 millió [DEM] összegben került kiutalásra. Ezért 1994‑ben Bajorország módosította biztosítékát, amely eredetileg az (52,72 millió [DEM] összegű) hitelek 80%‑ára terjedt ki, egy, az (54,7 millió [DEM] összegű) hitelek 100%‑át fedező biztosítékra.”

104 Végül, a támogatások előzetes értékelése keretében az eljárást megindító határozat megállapítja, hogy „[a] Bizottságnak ugyancsak súlyos kétségei vannak azt illetően, hogy az ezen biztosíték keretében hozott intézkedések, azaz annak átalakítása egy 100%‑ot fedező biztosítékká és a garantált összeg 52,72 millió [DEM] összegről 54,7 millió [DEM] összegre emelésére egy [engedélyezett támogatási rendszer] keretébe illeszkedik” (az eljárást megindító határozat 3.1.1. pontjának első albekezdése).

105 E fejleményekből világosan kitűnik, hogy az eljárás megindításának szakaszában a Bizottság a rendelkezésére álló információkból azt a következtetést vonta le, hogy egyrészt 1994‑ben a Bajorország által nyújtott, eredetileg a hitelek 80%‑át fedező biztosítékot a hitelek 100%‑át fedező biztosítékká alakították, másrészt hogy a biztosíték által garantált összeget 52,72‑ról 54,7 millió DEM‑re emelték.

106 Hangsúlyozni kell, hogy az 1999. március 30‑i levélben a német hatóságok állást foglaltak a Bajorország által nyújtott biztosítékkal összefüggő tények ily módon történő bemutatása tekintetében. Kiemelték, hogy a reorganizációs megállapodás keretében a bankok lemondtak a biztosíték által garantált hitelből egy 12 milliós összeg visszafizetéséről, és ennek következtében a hitel tekintetében fennálló kockázatuk teljes egészében garantáltá vált, oly módon, hogy „a hitelek maradványösszegét követezésképpen 100%‑ig fedezte a Bajorország által nyújtott biztosíték”. Emellett felidézték a biztosíték által garantált hitelek változásának történetét. Ebből kiderül, hogy a reorganizációs megállapodás keretében történt lemondást megelőzően a Bajorország által garantált hitelek teljes összege 58,4 millió EM volt. Azt követően, hogy a bankok lemondtak egy 12 millió DEM összegű hitel visszafizetéséről, hogy Bajorország a biztosíték keretében beavatkozott egy 3 millió DEM‑es összeggel, és hogy az LfA a PA‑nak megítélt egy 2 millió DEM összegű kölcsönt a hitelek törlesztésére, a biztosíték által garantált összeg 41,4 millió DEM‑re csökkent.

107 Ezen információk fényében, amelyeket a Bizottság nem cáfolt érdemben, és amelyeknek az ügy iratai között található dokumentumok sem mondanak ellent, meg kell állapítani, hogy a Bizottság lényegét tekintve helytelenül állapította meg a megtámadott határozat 30. preambulumbekezdésében, hogy a biztosíték által garantált összeg 52,72‑ról 54,7 millió DEM‑re emelkedett.

108 Ami e ténybeli tévedés következményeit illeti, hangsúlyozni kell, hogy a Bizottság a megtámadott határozat 30. preambulumbekezdésében szereplő megállapítás alapján ítélte úgy, hogy a Bajorország által nyújtott biztosíték címén visszafizetendő támogatás összege 54,7 millió DEM‑re emelkedett (a megtámadott határozat 89–93. és 123. preambulumbekezdése). Mindebből az következik, hogy a fenti ténybeli tévedés következményeképpen a Bizottság tévesen határozta meg a visszafizetendő támogatás összegét.

109 E tekintetben az Elsőfokú Bíróság egyúttal úgy véli, nincs birtokában valamennyi információnak, amely lehetővé tenné, hogy a megtámadott határozat megalapozottságát felülvizsgálja, így hivatalból fel kell vetnie a megtámadott határozat megfelelő indokolásának hiányára vonatkozó jogalapet e kérdéskör vonatkozásában (e tekintetben lásd a Bíróság által a C‑166/95. P. sz., Bizottság kontra Daffix ügyben 1997. február 20‑án hozott ítélet [EBHT 1997., I‑983. o.] 24. pontját, az Elsőfokú Bíróság által a T‑61/89. sz., Dansk Pelsdyravlerforening kontra Bizottság ügyben 1992. július 2‑án hozott ítélet [EBHT 1992., II‑1931. o.] 129. pontját és a T‑44/00. sz., Mannesmannröhren‑Werke kontra Bizottság ügyben 2004. július 8‑án hozott ítélet [EBHT 2004., II‑2233. o.] 210. pontját). Ugyanis a megtámadott határozat 30., 32. és 89. preambulumbekezdésében szereplő indokolás akadályát képezi az Elsőfokú Bíróság által végzendő felülvizsgálatnak, amennyiben nem világítja meg pontos és koherens módon azt, hogy a Bizottság miként állapított meg összefüggést egyrészt a 65,58‑ról 54,7 millió DEM‑re csökkent bankhitelek összege (a megtámadott határozat 30. preambulumbekezdése), másrészt az LfA által nyújtott, a hitelek 80%‑áról azok 100%‑ára emelkedett biztosíték összege (a megtámadott határozat 30. és 32. pontja), harmadrészt az 52,72‑ról 54,7 millió DEM‑re emelkedett biztosíték összege (a megtámadott határozat 30. és 89. preambulumbekezdése) között, amely összefüggés az egyes támogatások értékére vonatkozó számításainak alátámasztását szolgálta, és a fenti 109. pontban említett téves következtetéshez vezetett. Emellett a megtámadott határozatban a Bizottság nem adott választ a Németországi Szövetségi Köztársaság azon érveire, amelyeket a német hatóságok 1996. január 18‑i és 1999. március 30‑i leveleikben adtak elő, és amelyek szerint a Bajorország által nyújtott hiteleket végül a TAB vásárolta meg 15 millió DEM összegért, sem pedig azon álláspontját nem indokolta, amely ezen ügyletnek a kérdéses támogatások értékére és visszatérítésére gyakorolt esetleges kihatására vonatkozott. E körülmények között meg kell állapítani, hogy e különböző kérdésekben a Bizottság egyúttal az EK 253. cikkben előírt indokolási kötelezettséget is megsértette.

110 Ezek után meg kell vizsgálni, hogy a Bizottság a pénzügyi támogatások jogi értékelése során egyúttal megsértette‑e az EK 87. cikk (1) és (2) bekezdését. E tekintetben fel kell idézni, hogy Türingia azt állítja, a Bizottság helytelenül állapította meg, hogy nem tartották tiszteletben a Bajorország által történő biztosítéknyújtásról szóló szabályozásban lefektetett feltételeket, egyrészt azzal, hogy az eredeti biztosítékot egy 100%‑ot fedező biztosítékká alakították, másrészt azzal, hogy az e biztosíték által garantált hitelekkel a Pilz‑csoport javára visszaéltek. Türingia szerint így alaptalan a Bizottság azon következtetése, amely szerint a Bajorország által nyújtott biztosíték kezdetektől fogva összeegyeztethetetlen volt a közös piaccal.

111 Először is fel kell idézni, hogy a megtámadott határozat 89–93. preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette indokait, amelyek alapján elrendelte a Bajorország által nyújtott biztosíték jelentette támogatás összegének visszatérítését. Így azt követően, hogy a 89. preambulumbekezdésben hangsúlyozta, a német hatóságok által rendelkezésre bocsátott hiányos információk nem tették lehetővé az eredeti biztosíték átalakításával kapcsolatos kétségek eloszlatását, a Bizottság megállapította, hogy a Bajorország által nyújtott támogatásokra vonatkozó szabályok követelményeivel ellentétben „a kérdéses támogatás nyilvánvalóan nem azon beruházás finanszírozását szolgálta, amely a támogatási kérelem tárgyát képezte, és a beruházó saját forrásaival nem vett részt megfelelő mértékben a beruházás finanszírozásában” (90. és 91. preambulumbekezdés). Emellett megállapította, hogy a német hatóságok beismerése, mely szerint a garantált hitelekből nagyrészt a Pilz‑csoport vállalkozásai részesültek előnyben, lehetővé teszi annak megállapítását, hogy a támogatást visszaélésszerűen használták fel (92. preambulumbekezdés). Ezért arra a megállapításra jutott, hogy „a támogatás nem egy CD‑üzem felépítéséhez kapcsolódó beruházást szolgált, hanem a Pilz‑csoport egészét, így azt az EK 88. cikk (2) bekezdése értelmében visszaélésszerűen használták fel”, és hogy „[k]övetkezésképpen a támogatás nem összeegyeztethető az EK‑Szerződéssel, meg kell semmisíteni, és azt a német hatóságoknak vissza kell téríteni” (93. preambulumbekezdés).

112 Először is ezen indokokból világosan kitűnik, hogy a Bajorország által nyújtott biztosíték keretében adott támogatás visszaélésszerű felhasználása miatt ítélte úgy a Bizottság, hogy a támogatást vissza kell téríteni. Amint azt a Bizottság jogosan jegyzi meg, az eredeti biztosíték 100%‑osra változtatására csak másodlagosan hivatkozik, és semmiképpen nem ez képezi a Bizottság által e körben végzett értékelés alapját.

113 Másodszor, hangsúlyozni kell, hogy a visszaélésszerű felhasználás fogalma közvetlenül az EK 88. cikk (2) bekezdéséből ered, amely megállapítja, hogy „[h]a a Bizottság – azt követően, hogy felhívta az érintett feleket észrevételeik megtételére – megállapítja, hogy egy állam által vagy állami forrásból nyújtott […] támogatást visszaélésszerűen használják fel, úgy határoz, hogy az érintett állam köteles a Bizottság által kitűzött határidőn belül a támogatást megszüntetni vagy módosítani”. Emellett a 659/1999 rendelet 1. cikkének g) pontja szerint a „támogatással való visszaélés” fogalma azt takarja, ha a „kedvezményezett a támogatást az e rendelet 4. cikkének (3) bekezdése vagy 7. cikkének (3) vagy (4) bekezdése szerint hozott határozatok megsértésével használja fel”.

114 E rendelkezésekből az következik, hogy annak megállapításához, hogy egy engedélyezett támogatási rendszerrel összhangban nyújtott támogatást visszaélésszerűen használtak‑e fel, a Bizottságnak azt kell bizonyítania, hogy a támogatás felhasználása megsértette e támogatási rendszert abban a formájában, ahogyan azt a Bizottság engedélyezte, azaz megsértette az e támogatási rendszerre vonatkozó nemzeti szabályokat, vagy azon kiegészítő feltételeket, amelyeket a tagállam a támogatási rendszer Bizottság által történő engedélyeztetése során elfogadott.

115 Meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben a Bizottság világosan bizonyította, hogy a Bajorország által nyújtott támogatást úgy használták fel, hogy az megsértette a Bajorország által történő biztosítéknyújtásról szóló szabályozást. Először felidézte a megtámadott határozat 90. preambulumbekezdésében, hogy e támogatási rendszer értelmében Bajorország beruházások (építkezések, bővítések stb.) finanszírozásához szükséges hitelek fedezete érdekében nyújt biztosítékot, és hogy e biztosíték elnyerésének feltétele, hogy az abban részesülő vállalkozás megfelelő arányban vegyen részt saját forrásaival a projekt finanszírozásában, valamint hogy a projekt teljes finanszírozása érdekében a vállalkozásnak ügyelnie kell arra, hogy a kamatok és a hitelek visszafizetésére határidőn belül sor kerüljön. Ezt követően megállapította egyrészt, hogy „a kérdéses támogatás jelentősebb része nyilvánvalóan nem azon beruházás finanszírozására szolgált, mint amely a támogatási kérelem tárgyát képezte, és a befektető a beruházás finanszírozásában nem vett részt megfelelő arányban saját forrásaival” (91. preambulumbekezdés), másrészt hogy „ezen állami biztosítékkal támogatott hitelek […] nagy részben csak a Pilz‑csoport társaságai számára jelentettek előnyt” (92. preambulumbekezdés).

116 A fentiek értelmében nem bír jelentőséggel az a körülmény, hogy a biztosítékot eredetileg a támogatásra vonatkozó szabályoknak megfelelően nyújtották. Ugyanis amint azt a Bizottság joggal állapította meg, nem a támogatás nyújtásának eredeti körülményei, hanem annak az engedélyezett támogatás szabályait sértő későbbi felhasználása valósította meg a támogatás visszaélésszerű alkalmazását. Emellett egyértelműen kitűnik az EK 88. cikk (2) bekezdésének első albekezdéséből, hogy a támogatással való visszaélés megállapítása a közös piaccal való összeegyeztethetetlenség különálló és független tényezője, amely ezen oknál fogva önmagában igazolja a Bizottság határozatát, amellyel a támogatás megszüntetését vagy módosítását írja elő. Türingia állításával szemben ezért a Bizottság a megtámadott határozatban jogszerűen nem szerepeltette azon indokokat, amelyek a Bajorország által nyújtott biztosíték közös piaccal fennálló összeegyeztethetetlenségét lettek volna hivatottak bizonyítani. Emellett az is következik ebből, hogy a Bizottság e tekintetben eleget tett az EK 253. cikkből eredő indokolási kötelezettségének.

117 Mindezek alapján, mint megalapozatlanokat, el kell utasítani Türingia azon érveit, amelyek az EK 87. cikk állítólagos megsértésére vonatkoznak.

118 A fentiek fényében a megtámadott határozat 1. cikkét meg kell semmisíteni azon részében, amelyben a Bizottság az albrechtsi CD‑üzem építéséhez nyújtott állami támogatások között Bajorország által nyújtott biztosíték címén megjelölt egy 54,7 millió DEM‑es összeget.

C – A Bajorország (az LfA) által a PBK‑nak nyújtott, 3 millió DEM összegű tartozáselengedésről

1. A felek érvei

119 Türingia azt állítja, hogy a Bizottság tévesen állapította meg a megtámadott határozat 96. preambulumbekezdésében, hogy a PBK támogatásban részesült annak következtében, hogy az LfA elengedte a 3 millió DEM‑es, e vállalkozással szemben fennálló követelését. Kifejti, hogy e megállapítás során ugyanis a Bizottság eltekint attól a ténytől, hogy ezt az összeget egyszer már figyelembe vette mint támogatást, a Bajorország által nyújtott – nevezetesen az 54,72 millió DEM‑es összegű – biztosíték keretében. Amint azt a német hatóságok az eljárás folyamán, az 1995. március 3‑i és az 1999. március 30‑i levélben a Bizottsággal tudatták, a PBK e tartozása éppen azáltal keletkezett, hogy az eredeti biztosíték által garantált hitelek csökkentése érdekében egy ekkora összeget megfizettek a bankok részére.

120 Azt állítja tehát, hogy a Bizottság értékelési hibát vétett, amikor azt állapította meg a megtámadott határozatban, hogy a 3 millió DEM összegű tartozás elengedése az LfA által új támogatásnak minősül. Kifejti, hogy – amint az előző pontban kiemelésre került – e pénzügyi támogatás azon bankhitelek visszafizetésére szolgált, amelyeket az albrechti CD‑üzem megépítése céljából folyósítottak, és amelyek a Bajorország által nyújtott biztosíték körébe tartoztak. Akárhogy is, a Bizottság megsértette az indokolási kötelezettségét, amennyiben nem jelölte meg azon indokokat, amelyek miatt úgy ítélte meg, hogy a 3 millió DEM‑es tartozás elengedése az LfA által a PBK javára a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatást jelent.

121 A Bizottság, amelyet e tekintetben az ODS támogat, teljes egészében vitatja Türingia érvelését a 3 millió DEM‑es tartozáselengedést illetően. Először is arra hívja fel a figyelmet, hogy nem vétett ténybeli vagy jogi hibát e pénzügyi támogatással összefüggésben, mivel nem a biztosíték címén történt lehívást minősítette új támogatásnak, hanem az e lehívás nyomán született tartozás későbbi elengedését. Emellett hangsúlyozza, hogy bár e tartozáselengedést támogatásnak minősítette a hivatalos vizsgálati eljárás megindításakor, nevezetesen a hivatalos vizsgálati eljárást megindító határozat 9. oldalán szereplő táblázatban, a német hatóságok ezt követően nem emeltek kifogást e tekintetben. Ezenkívül a Bizottság úgy véli, eleget tett indokolási kötelezettségének e támogatás tekintetében. Rámutat, hogy a megtámadott határozat 96. preambulumbekezdésében a német hatóságok által átadott hiányos információk alapján megállapította, hogy egy olyan támogatásról van szó, amelyet jogalap nélkül nyújtottak, és amely ezért összeegyeztethetetlen a közös piaccal.

2. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

122 Az LfA 3 millió DEM‑es tartozásának elengedését illetően, amely a PBK‑val szemben állt fenn, Türingia ténybeli tévedésre, nyilvánvaló értékelési hibára és az indokolási kötelezettség megsértésére hivatkozik.

123 Előzetesen fel kell idézni, hogy a megtámadott határozat 96. preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy „[a] 3 millió DEM‑es tartozás visszafizetéséről történő lemondást […] ugyancsak visszatérítendő, összeegyeztethetetlen támogatásnak kell minősíteni, mivel azt jogalap nélkül nyújtották”.

124 Türingia szerint ez a megállapítás ténybeli tévedésen és téves jogi értékelésen alapul, amennyiben – mind a Bajorország által nyújtott biztosíték teljes összegét (54,7 millió DEM), mind azon tartozás összegét figyelembe véve, amelynek a PBK által történő visszatérítéséről ez utóbbi lemondott (3 millió DEM) – a Bizottság kétszer vette figyelembe ugyanazon támogatást. A Bizottság mindenesetre megsértette az indokolási kötelezettségét, mivel nem fejtette ki, hogy a tartozáselengedést miért minősítette a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatásnak.

125 E tekintetben fel kell idézni, hogy egy támogatás esetében mind annak fennállását, mind annak mértékét a nyújtásának időpontjában fennálló körülmények alapján kell megítélni. Ennek megfelelően az a tény, hogy egy állami biztosítékot érvényesítenek a kedvezményezett vállalkozás teljesítésének elmaradása esetén, nem befolyásolja e biztosítéknak az EK 87. cikk szerinti megítélését, és nem keletkeztet új támogatást.

126 Igaz ugyanakkor, hogy bizonyos esetekben támogatásnak minősülhet az a tény, hogy az állami biztosíték nyújtója egyoldalúan lemond azon jogairól, amelyek megilletik a kedvezményezettel szemben a biztosíték érvényesítését követően. Ez a helyzet különösen akkor, ha az állami biztosíték nyújtója nem racionális gazdasági szereplőként jár el, minden lehetséges lépést megtéve azon összeg visszatérítése érdekében, amelyet a biztosíték címén ki kellett fizetnie. Emellett amennyiben az eredetileg a hitelbiztosíték által garantált tartozás elengedése a biztosíték lehívását követően véglegessé válik, és így a kedvezményezett tartozásának közvetlen csökkenését eredményezi, ez külön támogatásnak minősülhet, mivel további gazdasági kedvezményt jelent mind a hitelbiztosítékhoz, mind annak lehívásához képest.

127 Ugyanakkor meg kell állapítani, hogy a Bizottság csak a bírósági eljárás során jelezte, hogy nem a biztosíték címén megvalósult lehívást minősítette külön támogatásnak, hanem az e lehívás nyomán született tartozás későbbi elengedését. Mindenesetre meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat 31. és 96. preambulumbekezdése sem a felek, sem az Elsőfokú Bíróság számára nem teszi lehetővé a jog által megkívánt mértékben az e tekintetben előadott érvelés megértését, és így nem teszi lehetővé az Elsőfokú Bíróság számára a Bizottság azon indokainak felülvizsgálatát, amelyek alapján e határozat elfogadásakor úgy ítélte meg, hogy a tartozáselengedés olyan új támogatást képez, amely különbözik a Bajorország által nyújtott biztosítéktól vagy az annak lehívása címén figyelembe vett támogatástól. Egyébként az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a Bizottság által az Elsőfokú Bíróság előtt folyó peres eljárás során előadott magyarázatok fő szabály szerint nem orvosolhatják a megtámadott határozat elégtelen indokolását (lásd e tekintetben a Bíróság által a C‑329/93., C‑62/95. és C‑63/95. sz., Németország és társai kontra Bizottság ügyben 1996. október 24‑én hozott ítélet [EBHT 1996., I‑5151. o.] 47. és 48. pontját, az Elsőfokú Bíróság által a T‑371/94. és T‑394/94. sz., British Airways és társai és British Midland Airways kontra Bizottság ügyben 1998. június 25‑én hozott ítélet [EBHT 1998., II‑2405. o.] 116–119. pontját, valamint a T‑93/02. sz., Confédération nationale du Crédit mutuel kontra Bizottság ügyben 2005. január 18‑án hozott ítélet [EBHT 2005., II‑146. o.] 123–126. pontját).

128 Így anélkül, hogy meg kellene vizsgálni azt a kérdést, hogy a Bizottság valóban kétszer vette‑e figyelembe ugyanazon támogatást, az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a Bizottság semmiképpen sem érhette volna be annyival, hogy a megtámadott határozat 96. preambulumbekezdésében megállapítja, hogy a tartozás visszafizetéséről való lemondás a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatás, mivel azt „jogalap nélkül nyújtották”.

129 Ebből az következik, hogy – anélkül, hogy szükséges volna a Türingia által e tekintetben felvetett további kifogások vizsgálata – ez utóbbi joggal hivatkozik arra, hogy a Bizottság megsértette az EK 253. cikk alapján fennálló indokolási kötelezettségét az LfA által a PBK‑nak nyújtott 3 millió DEM‑es tartozáselengedés támogatásnak minősítése tekintetében.

130 A fentiek fényében a megtámadott határozat 1. cikkének (1) bekezdését meg kell semmisíteni azon részében, amelyben a Bizottság az albrechtsi CD‑üzem építéséhez, működtetéséhez és konszolidálásához nyújtott állami támogatások között a PBK javára történő tartozáselengedés címén megjelölt egy 3 millió DEM‑es összeget.

D – A Türingia, illetőleg Bajorország által a közös vállalkozásnak, illetőleg a PA‑nak nyújtott, 63,45 millió DEM és 19,42 millió DEM összegű szubvencióról és beruházási adókedvezményről

1. A felek érvei

131 Türingia azt állítja, hogy a Bizottság különböző ténybeli tévedéseket, értékelési hibákat vétett, valamint megsértette indokolási kötelezettségét a Türingia, illetőleg Bajorország által nyújtott szubvenciók és beruházási adókedvezmények vonatkozásában.

132 Először is azt állítja, hogy amennyiben a Bizottság a megtámadott határozat 88. preambulumbekezdésében megállapította, hogy a Türingia által nyújtott beruházási szubvenció alapján született egy, a CD Albrechts vonatkozásában 32,45 millió DEM összegű visszatérítési kötelezettséget megállapító határozat, helytelenül írja elő a megtámadott határozat 2. cikkében valamennyi adókedvezmény, nevezetesen 63,45 millió DEM visszatérítését.

133 Azt állítja továbbá, hogy ellentétben azzal, amit a Bizottság a megtámadott határozat 87. és 88. preambulumbekezdésében megállapított, az albrechtsi CD‑üzem építéséhez nyújtott szubvenciók és beruházási adókedvezmények meglévő támogatások voltak, amelyek megfeleltek a támogatás nyújtására vonatkozó, a Bizottság által korábban jóváhagyott szabályoknak, nem pedig új támogatások, amelyek a közös piaccal összeegyeztethetetlenek azon tényből kifolyólag, hogy azokat egy állítólagos, a befektetési eszközöknek a kapcsolt vállalkozások körében történő támogatására vonatkozó tilalom megsértésével nyújtották. Arra hivatkozik, hogy általánosságban sem a beruházási adókedvezményekről szóló törvény, sem a TIC‑program szabályai, sem a közösségi jog nem tartalmaz ilyen tartalmú tilalmat. Megjegyzi, hogy még ha a TIC‑program szabályai rendelkeznének is a befektetési eszközöknek a kapcsolt vállalkozások körében történő támogatására vonatkozó tilalomról, a jelen ügyben e tilalmat betartották, hiszen a támogatások folyósítását megelőzően minden esetben megkívánták a közös vállalkozástól annak megerősítését, hogy a szubvenciók nem a befektetési eszközöknek a kapcsolt vállalkozások körében történő támogatására szolgálnak. Állítása szerint ezek a körülmények egyértelműen kitűnnek a Landgericht Mühlhausen mellett működő ügyész 1998. április 9‑i vádiratából, amelyet a Bizottságnak az 1999. szeptember 28‑i levél mellékleteként megküldtek. Emellett véleménye szerint nem állítható az, hogy az albrechtsi CD‑üzem építésére vonatkozó szerződés megkötésének időpontjában a közös vállalkozás és a Pilz Construction közötti viszonyt „kapcsolt vállalkozások” viszonyának lehet nevezni, mivel ezen időpontban a Pilz‑csoport csak a közös vállalkozás kisebbségi tulajdonosa volt. Ennek megfelelően úgy véli, hogy a szubvenciók nyújtására a TIC‑program szabályainak megfelelően került sor, ezért egy engedélyezett támogatási rendszerbe illeszkedik, következésképpen összeegyeztethető a közös piaccal. Állítása szerint ugyanis csak a szubvenciók egy részének a Pilz‑csoport javára történő fordítása eredményezte a beruházási szubvenciók egy részének a TIC‑program szabályaival, és így a közös piaccal való összeegyeztethetetlenségét. E tekintetben egyébként vitatja a Bizottság azon állítását, mely szerint a hivatalos vizsgálati eljárás folyamán a német hatóságok nem bizonyították, hogy a szubvenciók egy részét szabályszerűen használták fel. Utal rá, hogy az erre vonatkozó információ szerepel a Landgercht Mühlhausen mellett működő ügyész 1998. április 9‑i vádiratában (10–12. o.).

134 Ami a beruházási adókedvezményeket illeti, Türingia azt állítja, hogy a Bizottság elmulasztotta az azok nyújtására vonatkozó feltételek megállapítását, és ezért helytelenül jutott arra a következtetésre, hogy a kapcsolt vállalkozások körében történő támogatásra vonatkozó állítólagos tilalom kizárta az ilyen adókedvezmények nyújtását. A beruházási adókedvezményekről szóló törvény nem tartalmaz ilyen tilalmat, ellenkezőleg, jogot biztosít a befektetőnek e kedvezmények folyósítására függetlenül attól, hogy ki a befektetési eszközök nyújtója. Emellett a Bizottság nem vette figyelembe, hogy a befektetési adókedvezmények egy része, nevezetesen egy 6,137 millió DEM‑es összeg egy visszatérítési kérelem tárgyát képezte, és hogy a fennmaradó összeg tekintetében a törvény által előírt feltételek kétséget kizáróan teljesültek.

135 Végül Freistaat Thüringen vitatja az ODS azon megállapítását, mely szerint a szubvenciók és beruházási adókedvezmények nem lettek volna nyújthatóak, mivel a beruházási projekt 1989. augusztus 29‑én, azaz Németország újraegyesítését megelőzően indult. Állítása szerint amellett, hogy ez a megállapítás téves, megállapítható, hogy a tervezési bizottság által 1991. január 25‑én hozott, a TIC‑program szerinti támogatások nyújtásának részletes szabályait meghatározó határozat lehetővé tette olyan projektek támogatását is, amelyek 1990. július 1‑jét, így 1990. október 3‑át is megelőzően indultak (a Bundestag kiadványai, 12/185, 4. melléklet). Emellett hangsúlyozza, hogy a beruházási adókedvezményekre vonatkozó szabályozás a Német Demokratikus Köztársaság területén már az újraegyesítést megelőzően hatályban volt, és az újraegyesítést követően az első időkben hatályában fenntartották a német egység megteremtéséről szóló, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Német Demokratikus Köztársaság között 1990. augusztus 31‑én kötött szerződés értelmében (BGBl. 1990 II., 889. o.).

136 A Bizottság vitatja, hogy tévedett volna a tényeket és a minősítést illetően a szubvenciók és a beruházási adókedvezmények vonatkozásában.

137 Először is megállapítja, hogy érthetetlen Freistaat Thüringen azon állítása, mely szerint nem vette figyelembe az ez utóbbi által a TIC‑program szabályainak megfelelően a szubvenciók és beruházási adókedvezmények vonatkozásában kifejezetten előírt feltételt, mivel éppen e feltétel figyelembevételével indokolta e támogatásokat illető jogi álláspontját (a megtámadott határozat 87. és 88. preambulumbekezdése). Egyebekben úgy ítéli meg, hogy egy ilyen feltétel előírása logikusnak tekinthető, mivel, még ha nem is létezik általános tilalom a kapcsolt vállalkozásoknak nyújtott támogatásokat illetően, mindenképpen indokolt