ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20

Az előző ponttal kapcsolatban észrevételt előterjesztő felek mindegyike – helyesen – hangsúlyozta azt a tényt is, hogy valamely üzlethelyiség belső kialakításának rajzzal való megjelenítése alkalmas lehet arra, hogy valamely vállalkozás áruit és szolgáltatásait megkülönböztesse más vállalkozások áruitól és szolgáltatásaitól, és így megfeleljen a jelen ítélet 17. pontjában hivatkozott harmadik feltételnek. E tekintetben elegendő rámutatni arra, hogy nem zárható ki, hogy valamely üzlethelyiségnek egy ilyen jellegű megjelölés segítségével megjelenített belső kialakítása alkalmas lehet arra, hogy a védjegybejelentésben szereplő árukat és szolgáltatásokat olyanokként azonosítsa, mint amelyek egy adott vállalkozástól származnak. Amint azt a francia kormány és a Bizottság is megjegyezte, ez az eset olyankor is fennállhat, amikor a megjelenített belső kialakítás jelentősen eltér az érintett üzletágban alkalmazott normáktól vagy bevett szokásoktól (lásd analógia útján az áru külleméből álló megjelölésekkel kapcsolatban: Storck kontra OHIM ítélet, C‑25/05, EU:C:2006:422, 28. pont, valamint Vuitton Malletier kontra OHIM ítélet, C‑97/12. P, EU:C:2014:324, 52. pont).
26

Másrészt, bár a hatodik irányelv 17. cikke (5) bekezdésének második albekezdése előírja, hogy e számítási szabály alkalmazandó az adóalany által megszerzett minden vegyes felhasználású termékre és igénybe vett szolgáltatásra, ezen 17. cikk (5) bekezdésének harmadik albekezdése amely c) pont alatti rendelkezést is tartalmaz, az „azonban” kifejezéssel kezdődik, amely lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy eltérjenek e szabály alól (Royal Bank of Scotland ítélet, EU:C:2008:750, 23. pont).
88

Következésképpen bár el kell ismerni, hogy ez a rendelkezés az előzetes vizsgálatra is vonatkozik, arra is rá kell mutatni, hogy egyrészt nem ír elő a vizsgálat elejétől fennálló, azonnali értesítési kötelezettséget, másrészt ellensúlyt is állít ennek a kötelezettségnek azzal, hogy megköveteli a vizsgálat eredményességének védelmét.
61

Ebből következik, hogy e végrehajtás céljából valamely tagállam jogosult úgy dönteni, hogy nem fogad el az említett szakasz 1. pontjának a) alpontja szerinti olyan intézkedést, amely megköveteli, hogy az egymást követő, határozott idejű munkaszerződések vagy munkaviszonyok megújítását objektív okok támasszák alá. Ehelyett előnyben részesítheti az említett szakasz 1. pontjának b) és c) alpontjában szereplő intézkedések egyikének vagy mindkét intézkedésnek az elfogadását, amely alpontok ezen egymást követő munkaszerződések vagy munkaviszonyok maximális teljes időtartamára, illetve megújításuk számára vonatkoznak, illetve lehetősége van már meglévő, megfelelő jogi intézkedés hatályban tartására is, feltéve, hogy – bármelyik intézkedést választja is – biztosítja a határozott időre létrejött munkaszerződések vagy munkaviszonyok visszaélésszerű alkalmazásának hatékony megakadályozását (lásd: Angelidaki és társai ítélet, EU:C:2009:250, 94. pont, valamint ebben az értelemben Deutsche Lufthansa ítélet, EU:C:2011:129, 44. pont).
4

Ezen irányelv 6. cikke a következőképpen rendelkezik: „(1) A jövedéki adó a szabadforgalomba bocsátáskor vethető ki, vagy olyan hiány megállapítása esetén, amely a 14. cikk (3) bekezdése értelmében jövedékiadó‑köteles. Jövedéki termékek szabadforgalomba bocsátása a következőket jelenti: a) az adófelfüggesztési eljárásból való kilépés, ideértve a szabálytalan kilépést is; b) termékek adófelfüggesztési eljáráson kívül történő előállítása, ideértve a szabálytalan előállítást is; c) azon termékek bármilyen importálása, ideértve a szabálytalan importálást is, amelyek nem kerültek adófelfüggesztés alá. (2) Az érvényesítendő jövedéki adó kivetésének feltétele és mértéke megegyezik az adó kivetésének időpontjában a szabadforgalomba bocsátás, illetve a hiány megállapításának helye szerinti tagállamban hatályban lévő feltételekkel és mértékkel. A jövedéki adót az egyes tagállamok az általuk meghatározott eljárás szerint állapítják meg és szedik be azzal, hogy a tagállamok a nemzeti, illetve a más tagállamból származó termékre ugyanazon szabályozást alkalmazzák.”
28

Azon kérdést illetően, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló közjegyzői díjakat a 69/335 irányelv 10. cikkének c) pontja értelmében „nyilvántartásba vétel vagy más[, a társaság számára jogi formája alapján a tevékenység gyakorlásának előfeltételeként előírható] alaki követelmény tekintetében” szedik‑e be, a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy e rendelkezést tágan kell értelmezni, azaz úgy, mint amely nemcsak a tőketársaság tevékenysége gyakorlásának megkezdése előtti, hanem az e társaság tevékenységének gyakorlásához, illetve folytatásához szükséges alaki követelményekre is vonatkozik (lásd: Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft ítélet, EU:C:2007:385, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
8

Az említett jogalap második részét érintően a Törvényszék a 97–99. pontban a következőképpen határozott: „97 A felperesek állításaival ellentétben, azzal hogy megjegyezte, hogy a feltételezett megállapodások és/vagy összehangolt magatartások kiterjedése »valószínűsíthetően világszintű«, a Bizottság kellő részletességgel leírta a feltételezett kartell kiterjedését. A helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat tehát kellően pontosnak tekinthető a versenyjog esetleges, a Bizottság által gyanított megsértésének földrajzi kiterjedését illetően. 98 Ugyanakkor a felperesek érvelése értelmezhető úgy is, hogy nem azt kifogásolják, hogy a Bizottság túl homályosan határozta meg a feltételezett kartell földrajzi kiterjedését, hanem egyáltalán azt, hogy a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat hatálya alá vonta a közös piacon kívüli, helyi jellegű földrajzi piacokra vonatkozó dokumentumokat is, anélkül hogy megindokolta volna, hogy az érintett vállalkozás e piacokon folytatott magatartása mennyiben torzíthatná a közös piacon folyó versenyt. 99 E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az 1/2003 rendeletnek már a címéből is kitűnik, hogy a rendelet által a Bizottságra ruházott hatáskörök célja az EK 81. cikkben és az EK 82. cikkben meghatározott versenyszabályok végrehajtása. E két rendelkezés megtilt bizonyos magatartásokat a vállalkozásoknak, amennyiben azok hatással lehetnek a tagállamok közötti kereskedelemre, és céljuk vagy hatásuk a belső piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása. Ennélfogva a Bizottság csak e magatartások feltárása érdekében használhatja fel a vizsgálati hatáskörét. A Bizottság tehát nem végezhet vizsgálatot adott vállalkozás helyiségeiben, amennyiben olyan megállapodás vagy összehangolt magatartás fennállását gyanítja, melynek hatásai kizárólag a közös piacon kívüli piacon vagy piacokon jelennek meg. Ugyanakkor semmi sem akadályozza abban, hogy megvizsgáljon olyan dokumentumokat, amelyek e piacokra vonatkoznak, olyan magatartások feltárása érdekében, amelyek hatással lehetnek a tagállamok közötti kereskedelemre, és amelyek célja vagy hatása a belső piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása.”
34

Ez az értelmezés ráadásul olyan jellegű, hogy lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy, a jogbiztonság elvével összhangban, kellőképpen rövid és előre meghatározható határidőn belül tudomást szerezzenek arról, hogy a vállalt költségeket finanszírozza‑e a Kohéziós Alap. Az említett értelmezést egyébként az a körülmény is megerősíti, hogy az Európai Parlamentnek, a Tanácsnak és a Számvevőszéknek – Az Európai Unió éves beszámolója – (2011) C 332/01 számú 2010‑es pénzügyi évre vonatkozó bizottsági közleményben (HL 2011. C 332., 1. o.) a kohéziós politikára vonatkozó 63. oldalon említésre kerül, hogy „a Bizottságnak a tagállammal folytatott hivatalos meghallgatás időpontjától számítva három (a 2007 és 2013 közötti programok vonatkozásában hat) hónap áll rendelkezésére, hogy formális pénzügyi korrekciós határozatot fogadjon el, valamint a Bizottság visszafizetési felszólítást bocsát ki annak érdekében, hogy a tagállam visszafizesse az adott összeget”.
17

Az Európai Halászati Alapról szóló, 2006. július 27‑i 1198/2006/EK tanácsi rendelet (HL L 223., 1. o.) 104. cikkének (1) bekezdésével 2007. január 1‑jei hatállyal hatályon kívül helyezte a 2792/1999 rendeletet. Az 1198/2006 rendelet 103. cikkének (1) bekezdése pontosítja: „Ez a rendelet nem érinti a [2792/99] rendelet, vagy bármely, az ilyen segítségnyújtásra 2006. december 31‑én érvényes, és ezen segítségnyújtásra ezt követően is, érvényességük megszűntéig alkalmazandó jogszabály alapján jóváhagyott segítségnyújtás folytatását vagy módosítását, beleértve a teljes vagy részleges törlést is [helyesen: Ez a rendelet nem érinti a Bizottság által az [2792/99] rendelet alapján vagy bármely más, olyan jogszabály alapján jóváhagyott támogatás folytatását vagy módosítását – beleértve a teljes vagy részleges megszüntetését is –, amely az adott támogatásra 2006. december 31‑én alkalmazandó, és amely következésképpen az adott támogatásra, [annak] zárásáig, a továbbiakban is alkalmazandó].”
9

A. Bero – aki a kérdést előterjesztő bíróság szerint valószínűleg szíriai állampolgár – menedékjog iránti kérelmet nyújtott be Németországban. Mivel e kérelmet elutasították, az idegenrendészeti hatóság az Amtsgericht Frankfurt am Maintól a német területről történő kitoloncolását kérte. E bíróság 2011. január 6‑án elrendelte A. Bero 2011. február 17‑ig tartó őrizetét e kitoloncolás érdekében. Az A. Bero által e határozattal szemben előterjesztett keresetet a Landgericht Frankfurt am Main elutasította.
19

A bevándorlás területén az 1999. augusztus 31‑i 394/99. sz. rendelet módosításáról és kiegészítéséről szóló, 2004. október 18‑i 334. sz. köztársasági elnöki rendelettel (a GURI 2005. február 10‑i 17. számának rendes melléklete) módosított, a [286/1998]. sz. törvényerejű rendelet 1. cikke (6) bekezdésének megfelelően a bevándorlás szabályozására és a külföldiek jogállásával kapcsolatos szabályokra vonatkozó rendelkezések egységes szövegének végrehajtásáról szóló, 1999. augusztus 31‑i 394. sz. köztársasági elnöki rendelet (a GURI 1999. november 2‑i 190. számának rendes melléklete) „A tartózkodási engedély iránti kérelem” címet viselő 16. cikkének (1)–(4) bekezdése a következőt írja elő: „(1) Az érintett személy a [286/1998. sz. törvényerejű rendelet] 9. cikk[e] szerinti tartózkodási kártya kibocsátása iránt kérelmet a [belügyminisztérium] által jóváhagyott formanyomtatvány formájában írásban köteles benyújtani. (2) A külföldi személynek a tartózkodási helye szerinti rendőrkapitányságon benyújtandó kérelmében meg kell jelölnie a következőket: a) valamennyi személyes adata; b) az a hely vagy azok a helyek, ahol az érintett a megelőző öt évben Olaszország területén belül tartózkodott; c) a lakóhelye; d) a jövedelme annak összegének meghatározásával, […] […] (4) Az egységes szöveg 9. cikkének (2) bekezdésében és 30. cikkének (4) bekezdésében szereplő rendelkezések sérelme nélkül, az említett egységes szöveg 9. cikkének (1) bekezdése és 29. cikke (1) bekezdésének ba) pontja szerinti, a családtagokra vonatkozó kérelem esetén, az e cikk (2) bekezdésében említett adatok megjelölésének és az e cikk (3) bekezdése szerinti dokumentumok csatolásának kötelezettsége ugyanúgy vonatkozik az együtt élő házastársra és a tizennyolcadik életévet be nem töltött együtt élő gyermekekre is, akik tekintetében a tartózkodási kártya kibocsátása iránti kérelem benyújtása és az alábbiakat alátámasztó dokumentáció csatolása szükséges: a) a házastárs és a kiskorú gyermek jogállása […]; b) lakás rendelkezésre állása [...]; c) jövedelem […]; a nem eltartott együtt élő családtagok jövedelmére figyelemmel.”
13

A HR 3204 vámtarifaszámhoz tartozó magyarázó megjegyzés szövege a következő: „I. – Szintetikus szerves színezékek, vegyileg nem meghatározottak is; az ehhez az árucsoporthoz tartozó megjegyzések 3. pontjában meghatározott szintetikus szerves színezéken alapuló készítmények A szintetikus szerves színezékeket rendszerint olajokból vagy a szénkátrány desztillációjának egyéb termékeiből nyerik. Ide tartoznak többek között: (A) Nem kevert szintetikus szerves színezékek (vegyileg nem meghatározott vegyületek is) és szintetikus szerves színezékek, amelyeket festőtulajdonsággal nem rendelkező anyagokkal higítottak (pl. vízmentes nátriumszulfáttal, nátrium‑kloriddal, dextrinnel, keményítővel) a festőhatásuk csökkentése vagy a szabványosítás érdekében. A színezék behatolásának és rögzítésének az elősegítése céljából kisebb mennyiségű felületaktív terméknek a hozzáadása a színezékek osztályozását nem befolyásolja. Ezek a színezékek rendszerint por, kristály, kenőcs stb. formájában fordulnak elő. A kiskereskedelem számára szokásos formában vagy csomagolásban kiszerelt szintetikus szerves színezékek a 3212 vtsz. alá tartoznak (lásd az e vtsz.‑hoz tartozó Magyarázat (C) pontját). [...] Az ide tartozó szintetikus szerves színezékek (akár festékként, akár pigmentként) különböző fajtái: [...] (8) Akridinek, kinolinok (pl. cianinok, izocianinok, kriptocianinok). [...] A szintetikus szerves színezékek lehetnek vízben oldódók vagy nem oldódók. Ezek szinte teljesen helyettesíthetik a természetes szerves színezőanyagokat, különösen, ami a textíliák festését vagy nyomását, a bőrök vagy nyersbőrök, papír vagy fa festését illeti. [...] Néhányat ezek közül az anyagok közül laboratóriumi reagensként vagy gyógyászati célra is használnak. Egyes ilyen anyagok, amelyeket festő tulajdonságai miatt a gyakorlatban nem használnak, nem tartoznak ide, pl. azulének (2902 vtsz.); trinitrofenol (pikrinsav) és dinitro‑ortokrezol (2908 vtsz.); hexanitro‑difenilamin (2921 vtsz.); metilnarancs (2927 vtsz.); bilirubin, biliverdin és porfirinek (2933 vtsz.); akriflavin (3824 vtsz.). II. – Szintetikus szerves anyagok, amelyeket fluoreszkáló színélénkítőként vagy luminoforként használnak; vegyileg meghatározottak is [...] (2) A luminoforként használt szerves termékek, olyan szintetikus anyagok, amelyek a fénysugarak hatására, lumineszkáló vagy fluoreszkáló hatást adnak. E termékek közül néhánynak színezőanyag‑jellege is van. Példa az ilyen luminoforokra a műanyagban lévő rodamin B, amely vörös fluoreszcenciát képez. Általában por alakú. A luminoforként használt szerves termékek legtöbbje […] nem színezőanyag. Ezeket hozzáadják a színező pigmentekhez, hogy fokozzák fényességüket. Ezek a termékek e vtsz. alá tartoznak még akkor is, ha vegyileg meghatározottak, ezzel szemben a nem lumineszkáló […] azonos vegyi anyagok […] a [29. árucsoporthoz tartoznak] [...]”
10

A Bundesgerichtshof szerint – a különösen jelentős alapvető jogot ért sérelemre tekintettel – a szabadságelvonással járó intézkedéssel szembeni jogorvoslatok továbbra is nyitva állnak – az ilyen intézkedés végrehajtását követően is –, mivel az érintett személy védelemre méltó érdekkel rendelkezik arra, hogy a szabadságelvonással járó intézkedés jogellenessége megállapításra kerüljön, akkor is, ha azt végrehajtották.
16

E körülmények között az Oberlandesgericht Bamberg – amelynek kétségei vannak a genfi egyezmény 31. cikkének értelmezésével kapcsolatban – úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást és a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra: „1) Kiterjed‑e a [genfi egyezmény] 31. cikke szerinti büntethetőséget megszüntető, az elkövető személyéhez kapcsolódó ok a szövegén túl az olyan okirathamisításra is, amelyet a [Németországba] légi úton való beutazás során hamisított útlevél rendőr előtti bemutatása útján követtek el, ha e hamisított útlevél felhasználása ebben az államban a menedékjog érvényesítéséhez egyáltalán nem is szükséges? 2) Az embercsempészek szolgáltatásainak igénybevétele kizárja‑e a [genfi egyezmény] 31. cikkére hivatkozást? 3) Úgy kell‑e értelmezni a [genfi egyezmény] 31. cikkében szereplő azon alkalmazási feltételt, amely szerint az érintettnek »közvetlenül« olyan területről kell érkeznie, ahol élete vagy szabadsága veszélyeztetve volt, hogy ez a feltétel akkor is teljesül, ha az érintett először az Európai Unió egy másik tagállamába (itt: [Görög Köztársaság]) utazott be, és onnan egy további tagállamba (itt: Németországi Szövetségi Köztársaság) utazik tovább, és ott kérelmez menedékjogot?”
14

Az Ulmer a Landgericht Frankfurt am Mainhoz (területi bíróság, Frankfurt am Main) fordult, amely 2011. március 6‑i ítéletében megállapította, hogy a jogosultnak és az intézménynek előzetesen kellett volna megállapodást kötnie a mű digitális felhasználásáról ahhoz, hogy az UrhG 52b. §‑ának alkalmazása kizárható legyen. E bíróság továbbá elutasította az Ulmer arra irányuló kérelmét, hogy tiltsa meg a TU Darmstadtnak a szóban forgó tankönyv digitalizálását vagy digitalizáltatását. A Landgericht Frankfurt am Main ugyanakkor helyt adott az Ulmer arra irányuló kérelmének, hogy tiltsa meg a TU Darmstadt könyvtárának használói számára annak lehetővé tételét, hogy a könyvtár elektronikus olvasóhelyein e művet kinyomtassák és/vagy USB‑kulcson tárolják, és/vagy annak többszörözött példányait a könyvtárból magukkal vigyék.
13

Ezenkívül a jármű említett átalakítása során az R&S Fahrzeugbau beépített egy ugyancsak 780 liter űrtartalmú második üzemanyagtartályt (a továbbiakban: 2. tartály), amelyet korábban a Hoppe Truck‑Tanks GmbH & Co. KG‑tól szereztek be. A Forstmann Transporte közvetlenül a Daimler AG‑val is beépíttethette volna a 2. tartályt, de ez számára gazdaságilag nem lett volna ésszerű, ugyanis az említett átalakítás során át kellett volna helyezni a 2. tartályt is. A Technische Überwachungsverein (műszaki felügyeleti egyesület) a gépjárművek közúti forgalomba helyezésének engedélyezéséről szóló rendelkezésekkel való összeegyeztethetőség tekintetében megvizsgálta az 1. és a 2. tartályt is, és nem emelt kifogást.
9

Ugyanezen rendelet „Átmeneti rendelkezések” címet viselő 87. cikke az (1), (3) és (8) bekezdésében a következőképpen rendelkezik: „(1) Ez a rendelet az alkalmazását megelőző időszakra vonatkozóan nem keletkeztet jogot. […] (3) Az (1) bekezdés rendelkezéseire is figyelemmel, e rendelet szerint jogosultság keletkezik arra az eseményre vonatkozóan is, amely e rendeletnek az érintett tagállamban történő alkalmazását megelőző időszakban következett be. […] (8) Ha egy személy e rendelet következtében az 1408/71 rendelet II. címével összhangban megállapítottól eltérő tagállam jogszabályainak a hatálya alá tartozik, azokat a jogszabályokat kell alkalmazni, amíg az adott helyzet változatlan marad, de legfeljebb az e rendelet alkalmazásának napjától számított tíz évig, kivéve ha az érintett személy kérelmezi, hogy az e rendelet alapján alkalmazandó jogszabályok hatálya alá tartozzon. […]”
14

Ilyen körülmények között az Oberster Gerichtshof (legfelsőbb bíróság) felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé: „1) Úgy kell‑e értelmezni a 2001/23 irányelv 3. cikke (3) bekezdésének szövegét, amelynek értelmében a valamely kollektív szerződésben lefektetett és az átadónál érvényes »munkafeltételeket«»ugyanolyan mértékben« tiszteletben kell tartani »a kollektív szerződés megszűnésének vagy lejártának időpontjáig«, hogy ezalatt azokat a munkafeltételeket is érteni kell, amelyeket kollektív szerződésben fektettek le, és amelyek a nemzeti jog értelmében annak felmondása ellenére határozatlan ideig utólag is hatályban maradnak mindaddig, amíg nem lép hatályba új kollektív szerződés, vagy az érintett munkavállalók nem kötnek új egyéni megállapodásokat? 2) Úgy kell‑e értelmezni a 2001/23 irányelv 3. cikkének (3) bekezdését, hogy a kedvezményezett ugyancsak felmondott kollektív szerződésének a bemutatott értelemben vett utóhatálya is a kedvezményezett »újabb kollektív szerződésének alkalmazásaként« értendő?”
„1)

Arra kell‑e következtetni az uniós jog szerinti »egyenértékűség elvéből« az uniós jog alkalmazása során valamely olyan eljárási rendszer tekintetében, amelyben az érdemi döntésre hivatott rendes bíróságoknak a jogszabályok alkotmányellenességét is vizsgálniuk kell ugyan, a jogszabályok általános jellegű megsemmisítése azonban tilos számukra, mert arra sajátos módon szervezett alkotmánybíróság rendelkezik hatáskörrel, hogy a rendes bíróságoknak valamely jogszabálynak [a Charta] 47. cikkével fennálló ellentéte esetén az eljárás során az alkotmánybíróságot is meg kell keresniük a jogszabály általános jellegű megsemmisítése céljából, és nem érhetik be kizárólag a jogszabály konkrét ügyben történő alkalmazásának mellőzésével?
50

Ily módon az első irányelv azon irányelvek sorába illeszkedik, amelyek fokozatosan pontosítják a tagállamoknak a gépjármű‑felelősségbiztosítással kapcsolatos kötelezettségeit. Márpedig, jóllehet a Bíróság több alkalommal is megállapította, hogy az első és a második irányelv preambulumbekezdéseiből kitűnik, hogy ezen irányelvek célja az, hogy szabad mozgást biztosítsanak az általában az Unió területén található járműveknek és utasaiknak, ugyanakkor több alkalommal megállapította azt is, hogy függetlenül attól, hogy az Unión belül hol történt a baleset, annak az is célja, hogy hasonló elbánást biztosítsanak az ilyen gépjárművek által okozott balesetek károsultjainak (lásd különösen ebben az értelemben: Ruiz Bernáldez‑ítélet, C‑129/94, EU:C:1996:143, 13. pont, Csonka és társai ítélet, C‑409/11, EU:C:2013:512, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
34

A rendelet (11) preambulumbekezdése ugyanis kimondja, hogy „a jelentősen eltérő anyagi jogszabályok következtében nem megvalósítható egységes, az egész Közösségre kiterjedő, egyetemes hatályú fizetésképtelenségi eljárások bevezetése”, hogy „[a]z eljárás megindításának helye szerinti állam jogának kivétel nélküli alkalmazása ilyen háttér nélkül gyakran nehézségekhez vezetne”, és végül azt, hogy a rendeletnek mindezeket figyelembe kell vennie, különösen „[...] engedélyeznie kell az olyan nemzeti eljárásokat is, amelyek hatálya csak az eljárás megindításának helye szerinti államban lévő vagyontárgyakra terjed ki”. A rendelet (12) preambulumbekezése is pontosítja, hogy megengedett a másodlagos eljárások megindítása különösen „[a]z érdekek sokféleségének védelme érdekében”, a rendelet (19) preambulumbekezdése pedig hozzáteszi, hogy a másodlagos eljárások a helyi érdekek védelmén kívül „egyéb célokat” is szolgálhatnak.
8

Az 1896/2006 rendeletnek a „Kézbesítés a kötelezett általi átvétel igazolásával” című 13. cikke a következőképpen rendelkezik: „Az európai fizetési meghagyás a kézbesítés helye szerinti állam nemzeti jogával összhangban a következő módokon kézbesíthető a kötelezettnek: a) személyes kézbesítés, az átvételnek a kötelezett által aláírt, az átvétel időpontját is tartalmazó átvételi elismervénnyel történő igazolásával; b) személyes kézbesítés, a kézbesítést végző illetékes személy által aláírt irat igazolásával, amely tartalmazza, hogy a kötelezett átvette az iratot vagy bármely jogos indok nélkül visszautasította annak átvételét, valamint tartalmazza a kézbesítés időpontját; c) postai kézbesítés, az átvételnek a kötelezett által aláírt és visszaküldött, az átvétel időpontját is tartalmazó átvételi elismervénnyel történő igazolásával; d) elektronikus eszköz – mint például fax vagy e‑mail – útján történő kézbesítés, az átvételnek a kötelezett által aláírt és visszaküldött, az átvétel időpontját is tartalmazó átvételi elismervénnyel történő igazolásával.”
34

Ez az értelmezés ráadásul olyan jellegű, hogy lehetővé teszi a tagállamok számára, hogy, a jogbiztonság elvével összhangban, kellőképpen rövid és előre meghatározható határidőn belül tudomást szerezzenek arról, hogy a vállalt költségeket finanszírozza‑e a Kohéziós Alap. Az említett értelmezést egyébként az a körülmény is megerősíti, hogy az Európai Parlamentnek, a Tanácsnak és a Számvevőszéknek – Az Európai Unió éves beszámolója – a (2011) C 332/01 számú 2010‑es pénzügyi évre vonatkozó bizottsági közleményben (HL 2011. C 332., 1. o.) a kohéziós politikára vonatkozó 63. oldalon említésre kerül, hogy „a Bizottságnak a tagállammal folytatott hivatalos meghallgatás időpontjától számítva három (a 2007 és 2013 közötti programok vonatkozásában hat) hónap áll rendelkezésére, hogy formális pénzügyi korrekciós határozatot fogadjon el, valamint a Bizottság visszafizetési felszólítást bocsát ki annak érdekében, hogy a tagállam visszafizesse az adott összeget”.