ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Miután e bíróság elutasította a keresetét, a Global Starnet fellebbezést nyújtott be a Consiglio di Statóhoz (államtanács, Olaszország), először is azzal érvelve, hogy megsértették a bizalomvédelem elvét, mivel a 220/2010. sz. törvény engedélyezte, hogy a nyilvános játékok szervezésével és lebonyolításával kapcsolatban olyan feltételekhez kössék a koncessziójogosult tevékenységének folytatását, amelyek lényegesen módosítják a fennálló koncessziós szerződést. Ezt követően azzal érvelt, hogy az egyenlő bánásmód elvét is megsértették, mivel hátrányos helyzetben van azon új versenytársakhoz képest, amelyek nem adósodtak el, és hogy e törvény összeegyeztethetetlen azon uniós jogelvekkel, amelyek előírják az áruk szabad mozgásának és a szolgáltatások szabad mozgásának kialakítását érintő valamennyi akadály eltörlését. Végül a Global Starnet arra hivatkozott, hogy a 220/2010. sz. törvény vitatott rendelkezései alkotmányellenesek, mivel sértik a vállalkozás szabadságát, és hogy a szórakoztató és szabadidős gépeken játszott játékokat online lebonyolító hálózat kialakítására és működtetésére vonatkozó koncesszió odaítélésére irányuló hirdetmény jogellenes, mivel e társaságnak a közbeszerzési eljárásból való kizárásához vezet.
27

A kérdést előterjesztő bíróság előadja továbbá, hogy ítélkezési gyakorlatában többször is úgy határozott, hogy a kontradiktórius eljárás elvének tiszteletben tartását teljeskörűen biztosítják a vámjogi rendelkezések egységes szövegének 66. és azt követő cikkeiben foglalt eljárások, amelyekre a 374/1990. sz. törvényerejű rendelet 11. cikke utal. Ezen eljárások lehetővé teszik egy kontradiktórius eljárás előzetes megindítását az adóalany javára, mivel egyfelől a vámjogi rendelkezések egységes szövegének 66. cikke előírja, hogy a gazdasági szereplő jogorvoslati kérelmet nyújthat be a helyesbítő értesítéssel szemben „a dokumentumok becsatolása és a hasznosnak tartott bizonyító eszközök megjelölése mellett”, másfelől pedig csak a közigazgatási jogvita lezárásakor, amennyiben a határozat részben vagy teljes egészében kedvezőtlen a fellebbezést előterjesztő félre nézve, kerül sor e helyesbítő értesítés „jogerős jellegének” megállapítására, és az adóalany csak ekkor nyújthat be keresetet e helyesbítő értesítéssel szemben.
22

2014. április 8‑i határozatával az Oberlandesgericht München (müncheni regionális felsőbíróság) elnöke ezt a keresetet elutasította. Ebben a határozatban hangsúlyozták, hogy a házasságot felbontó határozat elismerhetőségét a házasság nem bíróság vagy hatóság konstitutív közreműködésével történő felbontására (a továbbiakban: nem állami házasságfelbontás) is alkalmazandó 1259/2010 rendelet szabályozza. Mivel nem került sor érvényes jogválasztásra, és a házaspárnak a házasság felbontása előtti évben nem volt közös szokásos tartózkodási helye, az alkalmazandó jogot e rendelet 8. cikkének c) pontja alapján kell meghatározni. Ha mindkét házastárs kettős állampolgársággal rendelkezik, akkor a nemzeti jog értelmében szorosabb kapcsolatot tükröző állampolgárság az irányadó. Ez a házasság felbontásának időpontjában a szír állampolgárság volt. Azt is megjegyezték, hogy az 1259/2010 rendelet 12. cikke értelmében vett közrend nem zárja ki a szóban forgó bontó határozat elismerését.
2

E kérelmet a Kubota (UK) Ltd, valamint az EP Barrus Ltd és a Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (adó‑ és vámhatóság, Egyesült Királyság) között az e társaságok által az Európai Unióba behozott egyes áruszállító gépjárművek tarifális besorolása tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
54

Nem bír jelentőséggel a Parlament által felhozott azon tény sem, hogy a szóban forgó levelet a fellebbező által a panaszban megjelölt belga címre küldték meg, és a fellebbező nem tájékoztatta a Parlamentet a származási országába való költözésről, és nem is irányította át a levelet az új címére, annál is inkább, hogy feltételezve akár, hogy az említett lakcímváltozást be kell jelenteni, az ennek elmulasztásához kapcsolódó jogkövetkezmények nincsenek meghatározva.
4

E rendelet 13. cikke a következőket mondta ki: „(1) A 14c. és 14f. cikkre is figyelemmel, a rendelet hatálya alá tartozó személyekre csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandóak. E jogszabályokat e cím rendelkezései szerint kell meghatározni. (2) A 14–17. cikk rendelkezéseire is figyelemmel: a) egy tagállam területén alkalmazott személy e tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik még abban az esetben is, ha egy másik tagállam területén rendelkezik lakóhellyel, vagy ha az őt alkalmazó vállalkozás vagy magánszemély székhelye vagy lakóhelye egy másik tagállam területén található; […]”
3

A 44/2001 rendelet (2), (11) és (12) preambulumbekezdése kimondja: „(2) A joghatóságra és a határozatok elismerésére vonatkozó nemzeti jogszabályok között fennálló egyes különbségek akadályozzák a belső piac megfelelő működését. A polgári és kereskedelmi ügyekben az e rendelet hatálya alá tartozó tagállamok határozatainak gyors és egyszerű elismerése és végrehajtása céljából elengedhetetlenül szükségesek a joghatósági összeütközésre vonatkozó szabályok egységesítésére és az alaki követelmények egyszerűsítésére irányuló rendelkezések. […] (11) A joghatósági szabályoknak nagymértékben kiszámíthatóknak kell lenniük, és azt az elvet kell követniük, hogy a joghatóságot általában az alperes lakóhelye alapozza meg, és a joghatóságnak ezen az alapon mindenkor megállapíthatónak kell lennie, kivéve egyes pontosan meghatározott eseteket, amelyekben a per tárgya vagy a felek szerződéses szabadsága eltérő joghatósági okot kíván meg. A jogi személyek székhelyét a közös szabályok átláthatóságának fokozása és a joghatósági okok összeütközése elkerülése végett önállóan kell meghatározni. (12) Az alperes lakóhelyén kívül a bíróság és a per közötti szoros kapcsolaton alapuló vagylagos joghatósági okokat is meg kell állapítani az igazságszolgáltatás megbízható működésének előmozdítása érdekében.”
4

Az említett rendelet (11) és (12) preambulumbekezdése kimondja: „(11) A joghatósági szabályoknak nagymértékben kiszámíthatóknak kell lenniük, és azt az elvet kell követniük, hogy a joghatóságot általában az alperes lakóhelye alapozza meg, és a joghatóságnak ezen az alapon mindenkor megállapíthatónak kell lennie, kivéve egyes pontosan meghatározott eseteket, amelyekben a per tárgya vagy a felek szerződéses szabadsága eltérő joghatósági okot kíván meg. A jogi személyek székhelyét a közös szabályok átláthatóságának fokozása és a joghatósági okok összeütközése elkerülése végett önállóan kell meghatározni. (12) Az alperes lakóhelyén kívül a bíróság és a per közötti szoros kapcsolaton alapuló vagylagos joghatósági okokat is meg kell állapítani az igazságszolgáltatás megbízható működésének előmozdítása érdekében.”
10

DW felülvizsgálati kérelmet nyújtott be ezen ítélettel szemben az Augstākā tiesához (legfelsőbb bíróság, Lettország), arra hivatkozva, hogy az említett támogatás kiszámításának szabályai ellentétesek az EUMSZ 45– EUMSZ 48. cikkel, valamint a Bíróság ítélkezési gyakorlatával (2006. február 16‑iÖberg ítélet, C‑185/04, EU:C:2006:107). DW szerint a megállapítandó ellátás kiszámítása során figyelmen kívül kell hagyni az uniós intézményeknél szerzett biztosítási időszakokat, és hozzá kell adni az ellátás összegét ahhoz az összeghez, amelyet akkor kapott volna, ha az egész referencia‑időszak során Lettországban dolgozott volna. E következtetést a szóban forgó ellátás célja is alátámasztja, azaz hogy az anyasági támogatás jutalmazza azt, ha az adott személy munkát végzett, miközben a munkát nem végző személyek számára is minimális jövedelmet biztosít.
12

A 2012. december 7‑i választottbírósági ítéletével a választottbíróság arra kötelezte a Szlovák Köztársaságot, hogy fizesse meg az Achmeának a 22,1 millió euró kártérítés kamatokkal növelt összegét. A Szlovák Köztársaság e választottbírósági ítélet hatályon kívül helyezése iránti keresetet nyújtott be az Oberlandesgericht Frankfurt am Mainhoz (Frankfurt am Main tartományi felsőbírósága, Németország). Mivel ez utóbbi elutasította e keresetet, a Szlovák Köztársaság e határozattal szemben fellebbezést nyújtott be a Bundesgerichtshofhoz (szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország).
115

Mindazonáltal az állandó ítélkezési gyakorlatból az is következik, hogy az ilyen igazolás csak akkor fogadható el, ha kifejezetten ilyen célra irányuló mesterséges megállapodásokra vonatkozik (lásd ebben az értelemben: 2006. szeptember 12‑iCadbury Schweppes és Cadbury Schweppes Overseas ítélet, C‑196/04, EU:C:2006:544, 51. és 55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2007. március 13‑iTest Claimants in the Thin Cap Group Litigation ítélet, C‑524/04, EU:C:2007:161, 72. és 74. pont).
71

Ami azt a körülményt illeti, amelyre a Bizottság is hivatkozott, hogy egyes állatgyógyászati készítmények értékesítése orvosi rendelvényhez kötött, ami már önmagában véve is utal e gyógyszerek alkalmazásának és adagolásának módjára, figyelemmel a tagállamok számára biztosított mérlegelési mozgástérre, ez utóbbiak úgy is vélekedhetnek, hogy önmagában véve egy orvosi rendelvény nem elegendő azon kockázat kizárására, hogy az ekként felírt gyógyszereket nem megfelelő módon vagy nem megfelelő mennyiségben alkalmazzák (lásd analógia útján: 2010. december 16‑iBizottság kontra Franciaország ítélet, C‑89/09, EU:C:2010:772, 60. pont).
14

A CIVA‑nak „A tárgyi eszközök utáni levonás korrekciója” elnevezésű 24. cikke a (2), (3), (5) és (6) bekezdésben a következőket írja elő: „(2) A tárgyi eszközként beszerzett ingatlanok kiadásai utáni levonások szintén éves korrekció tárgyát képezik, ha legalább öt százalékpontos, pozitív vagy negatív irányú eltérés van az ingatlan használatbavételének éve és az azt követő minden egyes 19 naptári év során alkalmazandó, az előző cikkben említett végleges százalék és azon százalék között, amelyet az építési beruházásoknak vagy a munkálatok befejezésének az évében meghatároztak. (3) Azon befektetett eszközök utáni levonások korrekciója esetén, amelyre az előző bekezdések utalnak, a következőképpen kell eljárni: a) azon év végén, amelyben az eszköz használata vagy használatbavétele megkezdődött, és az azt követő minden egyes 4 vagy esettől függően 19 naptári évben azon levonás összegét, amely akkor lenne alkalmazandó, ha az ingatlanépítési beruházásokra vagy a munkálatok befejezésére a kérdéses évben került volna sor, ugyanezen év végleges százaléka alapján kell kiszámítani; b) az így kapott összeget levonják a beszerzés éve során végzett levonásból vagy az azon évig megvalósított levonások összegéből, amely során az ingatlanon végzett munkálatokat befejezték; c) a negatív vagy pozitív különbséget esettől függően 5‑tel vagy 20‑szal kell osztani, az így kapott eredmény megfelel a fizetendő összegnek vagy a kérdéses évben elvégzendő további levonásnak. […] (5) A tárgyi eszközt képező vagyontárgyaknak a korrekciós időszak alatt történő átruházása esetén egyetlen korrekciót kell végezni az említett időszakból hátralevő idő során annak megállapításával, hogy a vagyontárgyat kizárólag olyan tevékenységhez használták, amely teljes mértékben adóköteles az átruházás éve és a korrekciós időszak lejártáig következő évek során. Mindazonáltal, ha az átruházás adómentes, a 9. cikk 30. vagy 32. pontja értelmében úgy kell tekinteni, hogy a vagyontárgyat nem adóköteles tevékenységhez használták, és az első esetben el kell végezni a megfelelő korrekciót. (6) Az előző bekezdésben előírt korrekciót, amennyiben a vagyontárgyakat adómentes ügyletekhez használták, azon ingatlanok esetében is alkalmazni kell, amelyek eredetileg az adott építkezést, szerzést és ezekkel kapcsolatos egyéb beruházási költségeket terhelő adó teljes vagy részleges levonását eredményezték, ha: a) az adóalany a végzett tevékenység módosítása vagy jogszabályi előírás miatt kizárólag levonási jog nélküli adómentes tevékenység végzésére tért át; b) az adóalany kizárólag levonási jog nélküli adómentes tevékenység végzésére tért át a 12. cikk (3) bekezdése vagy az 55. cikk (3) és (4) bekezdése értelmében; c) az ingatlan a 9. cikk 29. pontja értelmében adómentes bérbeadás tárgya lett.”
80

Időközben azonban – az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének b) és c) pontja értelmében – továbbra is az analóg ország módszert alkalmazzák főszabály szerint a rendes érték kiszámítására, amennyiben csak akkor nem fogják valamely gyártóra ezt a módszert alkalmazni, ha ez a gyártó jogilag megkövetelt módon bizonyítja, hogy megfelel az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének c) pontjában rögzített öt feltétel mindegyikének, és a Bizottság csak ekkor lesz köteles e gyártó tekintetében kiszámítani a rendes értéket az alaprendelet 2. cikkének (1)–(6) bekezdésében előírt módszernek megfelelően a piacgazdasággal rendelkező országokból származó behozatalokra.
21

A kérdést előterjesztő bíróság arra is emlékeztet, hogy a héairányelv 273. cikkéből az következik, hogy a tagállamok más kötelezettségeket is megállapíthatnak, amelyeket szükségesnek ítélnek a héa pontos behajtása és az adócsalás megakadályozása érdekében. Mindazonáltal e bíróság felteszi a kérdést, hogy az a tény, hogy egy tagállam 400000 PLN (hozzávetőleg 96284 euró) egy minimális összegű forgalom elérésére vonatkozó követelményt vezet be, megfelel‑e az említett cikk célkitűzéseinek.
27

A Trinseo e tekintetben hangsúlyozza, hogy mind a „Guidance on Interpretation of Annex I of the [Directive 2003/87] (excl. aviation activities)” [„A [2003/87] irányelv I. mellékletének értelmezéséről (a repülési tevékenységek kivételével) szóló iránymutatás] címet viselő, 2010. március 18‑i bizottsági dokumentumból, mind pedig a 2013/448 határozat (16) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a polimerek gyártása a 2003/87 irányelv hatálya alá tartozik. Márpedig a 2011/278 határozat értelmében amennyiben a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszerébe tartozó valamely létesítmény az ugyanezen rendszerbe tartozó másik létesítménynek hőt szolgáltat, a kibocsátási egységeket ezen utóbbi javára kell ingyenesen kiosztani, tekintettel arra, hogy a 2013/448 határozat egyebekben tiltja e kvóták előbbi számára történő kiosztását. Mivel a TEHG 1. melléklete 2. részének 27. pontja nem megfelelően ülteti át a 2003/87 irányelvet, a Trinseo hivatkozhat az ilyen kvóták ingyenes kiosztásához való, közvetlenül az irányelvre alapított jogra.
2

E kérelmet a Western Sahara Campaign UK, illetve egyrészt a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (adó‑ és vámhatóság, Egyesült Királyság), és másrészt a Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs (környezetvédelmi, élelmiszer‑ és vidékügyi miniszter, Egyesült Királyság) között az Európai Unió és a Marokkói Királyság között létrejött nemzetközi megállapodások és az azokhoz kapcsolódó másodlagos jogi aktusok említett hatóság és miniszter általi végrehajtása tárgyában folyamatban lévő két jogvita keretében terjesztették elő.
20

Azonban az az eltérő bánásmód, amely valamely tagállam jogszabályaiból ered olyan társaságok rovására, amelyek letelepedési szabadságukkal élnek, nem minősül e szabadság korlátozásának, ha e bánásmód olyan helyzetekre vonatkozik, amelyek egymással objektíve nem hasonlíthatók össze, vagy azt közérdeken alapuló nyomós ok igazolja, és e bánásmód e célkitűzéssel arányos (lásd ebben az értelemben: 2006. december 12‑iTest Claimants in the FII Group Litigation ítélet, C‑446/04, EU:C:2006:774, 167. pont; 2010. február 25‑iX Holding ítélet, C‑337/08, EU:C:2010:89, 20. pont).
8

A loi no 2014–1104 du 1er octobre 2014 relative aux taxis et aux voitures de transport avec chauffeur (a taxikról és sofőrrel rendelkező szállítójárművekről szóló 2014. október 1‑jei 2014–1104. sz. törvény; JORF, 2014. október 2., 15938. o.) iktatta be a code des transports (közlekedési törvénykönyv) L. 3124‑13. cikkét, amelynek a szövege a következő: „Két év szabadságvesztéssel és 300000 [euró] pénzbírsággal büntetendő olyan közvetítő rendszer létrehozása, amely utasokat olyan személyekkel kapcsol össze, akik az L. 3120‑1. cikkben meghatározott tevékenységet (azaz kevesebb mint tíz férőhellyel rendelkező gépjárművel díjfizetés ellenében történő közúti személyszállítást) anélkül folytatják, hogy arra, mint a jelen törvénykönyv II. fejezetének 1. címében írt eseti szolgáltatásokat taxival, két‑ vagy háromkerekű motoros járművel vagy sofőrrel rendelkező szállítójárművel végző közúti szállító, jogosultak lennének. Azon személyekre, amelyek büntetőjogi felelősségét a jelen cikkben megállapított bűncselekmény elkövetéséért megállapították, a code pénal (büntetőtörvénykönyv) 131–38. cikkében előírtaknak megfelelően kiszabott pénzbírságon túl ugyanezen törvénykönyv 131–39. cikkének 2–9. pontjában előírt büntetést is ki kell szabni. Az ugyanezen 131–39. cikk 2. pontjában említett tilalom arra a tevékenységre vonatkozik, amelynek gyakorlása során vagy amelynek alkalmával a bűncselekményt elkövették. A fenti cikk 2–7. pontjában előírt büntetéseket legfeljebb ötéves időtartamra lehet kiszabni.”
19

2011 júniusától kezdődően, a nemzeti szabályozás módosítását követően, és annak érdekében, hogy pénzforgalmi szolgáltatói engedély nélkül is tovább nyújthassa a készpénzfelvételt lehetővé tevő szolgáltatást, az RE részben módosította a játéktermekben elhelyezett multifunkcionális terminálok működésének módját úgy, hogy azok ún. cash back funkcióval is rendelkezzenek. E módozat szerint az ügyfelek már csak akkor tudtak pénzt felvenni a multifunkcionális terminálokból, ha egyidejűleg egy 20 euró értékű utalványt is kértek, amely lehetővé tette érméknek a pénznyerő automatákba való bedobását. Ezen összeget a bank a felvett készpénz összegén felül az ügyfél számlájára terhelte.
11

A 883/2004 rendelet 64. cikke, melynek címe „Más tagállamba távozó munkanélküliek”, a következőket írja elő: „(1) Az a teljes munkanélküli, aki az illetékes tagállam jogszabályai szerint megfelel az ellátásra való jogosultság feltételeinek, és aki munkakeresés céljából egy másik tagállam területére távozik, fenntartja a jogosultságát pénzbeli munkanélküli‑ellátásokra a következő feltételek és korlátozások mellett: […] c) az ellátásra való jogosultság három hónapig áll fenn attól a naptól számítva, amikor az érintett személy megszűnt az általa elhagyott tagállam foglalkoztatási szolgálata rendelkezésére állni, feltéve, hogy az ellátások időtartama nem haladja meg az utóbbi tagállam jogszabályai szerint neki járó ellátások időtartamát; az illetékes szolgálatok vagy intézmények ezt a három hónapos időszakot legfeljebb hat hónapra hosszabbíthatják meg; […] (2) Ha az érintett személy visszatér az illetékes tagállamba azon időszak eltelte előtt vagy lejártakor, amely során az (1) bekezdés c) pontja szerint ellátásra jogosult, továbbra is jogosult ellátásra az említett tagállam jogszabályai alapján. Az érintett személy elveszíti az illetékes tagállam jogszabályai szerinti ellátásra való jogosultságot, ha a jogosultsági időszak lejártát megelőzően vagy lejártakor nem tér vissza oda, kivéve, ha az említett jogszabályok rendelkezései kedvezőbbek. Kivételes esetben az illetékes szolgálatok vagy intézmények engedélyezhetik az érintett személy későbbi visszatérését a jogosultság elvesztése nélkül. […]”
62

Ezt a megállapítást nem teszi kétségessé az a körülmény, hogy a TUF 185. cikke alapján kiszabott jogerős büntetést – alkalmasint – közkegyelem révén később elengedik, ahogyan az az alapügyben is történt. A Charta 50. cikkéből ugyanis az következik, hogy a ne bis in idem elvéből eredő védelem azokra a személyekre vonatkozik, akiket már jogerősen elítéltek vagy felmentettek, beleértve – következésképpen – azokat is, akikkel szemben büntetőítéletben olyan büntetést szabtak ki, amelyet később közkegyelem révén elengedtek. Éppen ezért ez a körülmény nem releváns egy olyan nemzeti szabályozás feltétlenül szükséges jellegének értékelése szempontjából, mint amelyről az alapügyben szó van.
7

A 2005. április 18‑i legge n. 62 – Disposizioni per l’adempimento di obblighi derivanti dall’appartenenza dell’Italia alle Comunità europee. Legge comunitaria 2004 (az Olaszország Európai Közösségekhez való tartozásából eredő kötelezettségeinek teljesítésére vonatkozó rendelkezésekről szóló 62. sz. törvény, a 2004‑es közösségi törvény; a GURI 2005. április 27‑i 76. számának rendes melléklete) által módosított, 1998. február 24‑i Decreto Legislativo n. 58 – Testo unico delle disposizioni in materia di intermediazione finanziaria, ai sensi degli articoli 8 e 21 della legge 6 febbraio 1996, n. 52 (az 1996. február 6‑i 52. sz. törvény 8. és 21. cikke értelmében vett pénzügyi közvetítésre vonatkozó rendelkezések egységes szövegéről szóló 58. sz. törvényerejű rendelet; a GURI 1998. március 26‑i 71. számának rendes melléklete) (a továbbiakban: TUF) „Visszaélés bennfentes információval” című 184. cikke a következőképpen rendelkezik: „(1) Egy évtől hat évig terjedő szabadságvesztéssel és 20000 eurótól 3 millió euróig terjedő pénzbüntetéssel büntetendő, aki a kibocsátó igazgatási, irányító vagy felügyeleti szerveiben való tagsága, a kibocsátó tőkéjében való részesedése vagy munkavégzés, szakmagyakorlás, valamely – akár állami – funkció betöltése vagy hivatali feladatellátás révén bennfentes információkkal rendelkezik, és: a) ezen információk felhasználásával, saját vagy más nevében, közvetlenül vagy közvetetten, pénzügyi eszközöket vesz, értékesít, vagy azokkal összefüggésben más műveleteket végez; b) ezen információkat munkavégzésének, szakmagyakorlásának, betöltött funkciójának vagy ellátott hivatali feladatának rendes keretein kívül másokkal közli; c) ezen információk alapján másoknak azt javasolja, vagy másokat arra hív fel, hogy az a) pontban megjelölt műveletek valamelyikét hajtsák végre. (2) Az (1) bekezdés szerint büntetendő az is, aki az (1) bekezdés szerinti műveletek valamelyikét büntetendő cselekmény előkészítése vagy végrehajtása folytán szerzett bennfentes információk birtokában végzi. (3) A bíróság [a kiszabható összeg] háromszorosára vagy akár a jogsértésből származó bevétel, illetve haszon tízszeresének megfelelő összegre emelheti a bírságot, ha az a legmagasabb összeg alkalmazása esetén sem tűnik elegendőnek, figyelemmel a jogsértő magatartás súlyosságára, a jogsértés elkövetőjének személyes tulajdonságaira vagy a szerzett bevétel, illetve haszon mértékére. […]”
–

a North East Pylon Pressure Campaign Ltd és M. Sheehy képviseletében D. Courtney és B. Sawey solicitors, M. O’Donnell barrister, C. Hughes barrister, E. Keane SC és C. Bradley SC,
23

E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 2001/83 irányelv 28. cikkében említett decentralizált eljárás több szakaszból áll. E cikk (1) bekezdése először is előírja, hogy a kérelmező – amennyiben egynél több tagállamban szeretne FHE‑t kérni a gyógyszerre – e tagállamokban azonos ügyiratokon alapuló kérelmet nyújt be, amely tartalmazza az ezen irányelv által megkövetelt adatokat és dokumentumokat, valamint az érintett tagállamok listáját, és e tagállamok közül felkéri az egyiket, hogy járjon el referencia‑tagállamként, és készítse el a gyógyszerre vonatkozó értékelő jelentést, az alkalmazási előirat tervezetét, a címkézés és betegtájékoztató tervezetét. Ezt követően az említett cikk (3) és (4) bekezdéseinek megfelelően a referencia‑tagállam az érvényes kérelem kézhezvételétől számított 120 napon belül elkészíti e dokumentumok tervezetét, és megküldi azokat az érintett tagállamoknak, valamint a kérelmezőnek. E dokumentumok kézhezvételét követő 90 napon belül az érintett tagállamok jóváhagyják az értékelő jelentést, az alkalmazási előiratot, valamint a címkézést és betegtájékoztatót, és erről tájékoztatják a referencia‑tagállamot. Ez utóbbi írásba foglalja valamennyi fél beleegyezését, lezárja az eljárást és erről tájékoztatja a kérelmezőt. Végül ugyanezen cikk (5) bekezdése értelmében valamennyi tagállam, amelyben kérelmet nyújtottak be, határozatot hoz a jóváhagyott értékelő jelentéssel, alkalmazási előirattal, valamint a címkézéssel és a betegtájékoztatóval összhangban, a beleegyezés elismerését követő 30 napon belül.
5

Az említett irányelvet annak 3. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében az Európai Unióra átruházott hatáskörök korlátain belül minden személyre alkalmazni kell mind a köz‑, mind a magánszféra vonatkozásában – beleértve az állami szerveket is –, többek között az alkalmazási és munkafeltételekre, beleértve a díjazást is.