Az EUMSZ 49. cikket akként kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében a munkáltató, a munkavállalók képviselőivel létrejött, a tervezett csoportos létszámcsökkentésre vonatkozó megállapodás hiányában kizárólag akkor hajthat végre ilyen létszámcsökkentést, ha az illetékes állami hatóság, amellyel ezt a tervet közölni kell, nem fogad el az említett szabályozás által előírt határidőn belül és az ügyiratok tanulmányozását, valamint a munkaerőpiaci feltételek, a vállalkozás helyzete és a nemzetgazdasági érdek mérlegelését követően, arra vonatkozó, indokolással ellátott határozatot, hogy nem engedélyezi a tervezett elbocsátások egészének vagy egy részének megvalósítását.

Egy ilyen nemzeti szabályozás ugyanis lényeges beavatkozást jelent bizonyos, olyan szabadságokba, amelyek a gazdasági szereplőket általánosságban megilletik. Következésképpen egy ilyen nemzeti szabályozás alkalmas lehet arra, hogy a nemzeti piacra lépést kevésbé vonzóvá tegye, és hogy az e piacra való lépés esetén jelentős mértékben csökkentse, vagy akár meg is szüntesse más tagállamok olyan gazdasági szereplőinek, akik úgy döntöttek, belépnek az új piacra, arra vonatkozó lehetőségét, hogy azt követően módosítsák az itt végzett tevékenységüket, vagy azt be is szüntessék, ennek érdekében megválva a korábban alkalmazott munkavállalóktól. Ilyen körülmények között az ilyen nemzeti szabályozás komolyan akadályozhatja a letelepedés szabadságának e tagállamban történő gyakorlását.

Az ilyen korlátozás kizárólag akkor engedhető meg, ha azt nyomós közérdeken alapuló kényszerítő okok igazolják. Ráadásul az ilyen nemzeti szabályozás így csak akkor igazolható, ha összeegyeztethető az alapvető jogokkal, amelyek tiszteletben tartását a Bíróság biztosítja. A jelen esetben a szóban forgó nemzeti szabályozás a vállalkozásnak az Európai Unió Alapjogi Chartájának 16. cikke által biztosított szabadságának a korlátozását valósítja meg. A Bíróság által elismert, közérdeken alapuló kényszerítő okok sorában szerepel a munkavállalók védelme, valamint a foglalkoztatás és a felvétel előmozdítása. A Bíróság így már elismerte különösen azt, hogy a foglalkoztatás fenntartására vonatkozó megfontolások bizonyos körülmények között és bizonyos feltételek mellett a letelepedés szabadságát korlátozó hatású nemzeti szabályozás elfogadható igazolásául szolgálhatnak.

Az ilyen igazolás akkor lehetséges, ha a korlátozás alkalmas az elérni kívánt közérdekű cél megvalósítására, és nem lépi túl az e cél eléréséhez szükséges mértéket. E tekintetben önmagában az, hogy valamely tagállam nemzeti jogszabályai azt írják elő, hogy a tervezett csoportos létszámcsökkentésről annak megvalósítását megelőzően tájékoztatni kell egy olyan nemzeti hatóságot, amelyre ellenőrzési jogköröket ruháztak, amelyek bizonyos körülmények között lehetővé teszik a számára, hogy az ilyen tervet kifogásolja a munkavállalók és a foglalkoztatás védelmére vonatkozó indokokkal, nem tekinthető ellentétesnek a letelepedés EUMSZ 49. cikk által biztosított szabadságával, sem a vállalkozás Charta 16. cikke által biztosított szabadságával. Először is egy ilyen rendszer jellegénél fogva egyáltalán nem zárja ki, hogy a vállalkozások csoportos létszámcsökkentést hajtsanak végre, mivel mindössze e lehetőség keretszabályainak meghatározását célozza azzal, hogy ezen az érzékeny területen törekszik a munkavállalók és a foglalkoztatás védelméhez, különösen a nem igazolható elbocsátásokkal és a csoportos létszámcsökkentés munkavállalókat érintő következményeivel szembeni védelemhez kapcsolódó érdekek és az EUMSZ 49. cikkben, illetve a Charta 16. cikkében kimondott letelepedés szabadságához, illetve a gazdasági szereplők vállalkozási szabadságához kapcsolódó érdekek megfelelő egyensúlyára. A csoportos létszámcsökkentés végrehajtása feltételeinek ilyen keretszabályozása elvét tekintve tehát teljesítheti az arányosság elvéből eredő követelményeket, ebből a szempontból tehát összhangban állhat az EUMSZ 49. cikkel és a Charta 16. cikkével.

Másodszor a csoportos létszámcsökkentés említett keretszabályozási rendszerét jellemző konkrét végrehajtási szabályokat, és külön azon három szempontot illetően, amelyet az illetékes állami hatóságnak figyelembe kell vennie annak eldöntése során, hogy kifogásolja‑e, vagy sem a csoportos létszámcsökkentést, az egyik, a „nemzetgazdasági érdekre” vonatkozó szempont, nem fogadható el, mert gazdasági jellegű célt követ, amely nem tekinthető a Szerződés által biztosított alapvető szabadság korlátozását igazoló közérdekű oknak. Ezzel szemben, ami azon két másik mérlegelési szempontot illeti, amelyre a szóban forgó nemzeti szabályozás utal, úgymint a „vállalkozás helyzete” és „a munkaerőpiaci feltételek”, ezekről a priori nyilvánvalóan látszik, hogy kapcsolódhatnak olyan közérdekű, jogszerű célokhoz, mint a munkavállalók és a foglalkoztatás védelme. Ugyanakkor e szempontok megfogalmazása nagyon általános és pontatlan. Az ilyen, pontatlan, tehát nem objektív és ellenőrizhető feltételeken nyugvó szempontok meghaladják az említett célok eléréséhez szükséges mértéket, következésképpen nem teljesíthetik az arányosság elvéből eredő követelményeket. Következésképpen az olyan ellenőrzési és kifogásolási rendszer, mint amelyet a szóban forgó szabályozás bevezet, konkrét végrehajtási szabályai folytán nem teljesíti az arányosság elvének követelményeit, tehát sérti az EUMSZ 49. cikket. Ugyanezen okoknál fogva e szabályozás sérti az arányosság Charta 52. cikkének (1) bekezdésében előírt elvét, és ennélfogva annak 16. cikkét is.

Egyébiránt ezt az értelmezést nem befolyásolhatja az, hogy valamely tagállamban esetlegesen olyan helyzet áll fenn, amelyet súlyos gazdasági válság és különösen nagy mértékű munkanélküliség jellemez. Ugyanis azon lehetőségen túl, hogy a letelepedés szabadságának a nemzeti intézkedésekből eredő egyes korlátozásai igazolhatók bizonyos közérdeken alapuló kényszerítő okokkal, a Szerződések nem rendelkeznek akként, hogy az említett eseteken kívül el lehetne térni az elsődleges jog e rendelkezésétől, vagy hogy ugyanezen rendelkezés alkalmazásától pusztán és egyszerűen el lehetne tekinteni egy ilyen nemzeti helyzet fennállása miatt.

(vö. 55–57., 61., 65., 66., 73–75., 80., 83., 88., 90., 94–100., 102–104., 107., 108. pont, a rendelkező rész 1. és 2. pontja)