ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
17

E rendelet 1. cikke az alábbiakat írja elő: „(1) A Kín[ából] származó, az 1174/2005/EK rendelet 1. cikkében leírt kézi emelőkocsik és alapvető részegységeik, azaz alváz és hidraulika behozataláról szóló, a [z 1174/2005] rendelet által előírt, az »összes többi vállalatra« alkalmazandó végleges dömpingellenes vámot ki kell terjeszteni a [z 1174/2005] rendelet 1. cikkében leírt, az ex 8427 90 00 és ex 8431 20 00 KN‑kódok alá tartozó (TARIC‑kód 8427900011 és 8431200011) olyan kézi emelőkocsik és alapvető részegységeik, azaz alváz és hidraulika behozatalára is, amelyeket Thaiföldön adnak fel, akár Thaiföldről származóként, akár nem ilyenként jelentik be őket. (2) Az (1) bekezdéssel kiterjesztett vámot a 923/2008/EK bizottsági rendelet 2. cikkével és a[z alap]rendelet 13. cikkének (3) bekezdésével és 14. cikkének (5) bekezdésével összhangban nyilvántartásba vett behozott termékekre kell alkalmazni”. [...]”
40

A fenti megfontolások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az „állandó legelő” 1120/2009 rendelet 2. cikke c) pontjában szereplő meghatározását úgy kell értelmezni, hogy az magában foglalja azt a mezőgazdasági földterületet, amelyet jelenleg és legalább öt éve gyep vagy egyéb egynyári takarmánynövények termesztésére használnak, még akkor is, ha a földterületet ezen időszak alatt felszántják, és a korábban e földterületen termesztettől eltérő fajtájú egynyári takarmánynövénnyel vetik be.
8

A 2419/2001 rendelet IV. címének „A területalapú támogatási kérelmekkel kapcsolatos ténymegállapítások” című I. fejezete a 30–35. cikkből áll. E rendelet „Általános elvek” címet viselő 30. cikkének szövege a következő: „E fejezet alkalmazásában a következő terménycsoportokat kell megkülönböztetni: a) [a marha‑ és borjúhús piacának közös szervezéséről szóló, 1999. május 17‑i] 1254/1999/EK [tanácsi] rendelet [HL L 160., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 25. kötet, 339. o.] 12. cikkének alkalmazásában bejelentett takarmánytermő területek; b) az [1254/1999 rendelet] 13. cikke (3) bekezdésének b) pontja szerint nem legelő és nem szántóföldi termények termelésére használt takarmánytermő területek, amelyeket az említett rendelet 13. cikkének alkalmazásában jelentettek be; c) az [1254/1999 rendelet] 13. cikke (3) bekezdésének c) pontja szerinti legelőterület, amelyet az említett rendelet 13. cikkének alkalmazásában jelentettek be; d) [a tej és tejtermékpiac közös szervezéséről szóló, 1999. május 17‑i] 1255/1999/EK tanácsi [tanácsi] rendelet [HL L 160., 48. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 25. kötet, 366. o.] 19. cikke alkalmazásában bejelentett állandó legelőterület; e) termőterületek, amelyekre egy másik támogatási szint vonatkozik; f) pihentetett területek és, ahol alkalmazható, azok a pihentetett területek, amelyekre másik támogatási szint vonatkozik.”
19

2010. december 17‑én az anya kérelmet nyújtott be a gyermekvédelemről szóló 1989. évi törvény 8. cikke alapján a Principal Registry of the High Court of Justice (England and Wales) (Family Division) (Egyesült Királyság) előtt. Az anya tartózkodási hely megállapítására vonatkozó végzés („residence order”) meghozatalát, a 2010. július 21‑i megállapodás és a 2010. október 20‑i határozat láthatási jogra vonatkozó kikötéseinek módosítását („contact order”), valamint különös kérdésekre vonatkozó végzés („specific issue order”) meghozatalát kérte. Az anya kérte különösen az apának e megállapodás által biztosított láthatási jogoknak a csökkentését.
4

Ezen irányelvnek „A munkaviszonyra vonatkozó szabályok” [helyesen: munka‑ és foglalkoztatási feltételek] című 3. cikk (1) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik: „A tagállamok biztosítják, hogy bármelyik állam jogát is kell alkalmazni a munkaviszonyra, az 1. cikk (1) bekezdésében említett vállalkozások biztosítják a területükön kiküldetésben lévő munkavállalóknak az alábbi kérdésekkel kapcsolatos, munkaviszonyra vonatkozó szabályokat, amelyeket a munkavégzés helye szerinti tagállamban: [helyesen: A tagállamok gondoskodnak arról, hogy bármelyik állam jogát is kell alkalmazni a munkaviszonyra, az 1. cikk (1) bekezdésében említett vállalkozások a tagállamok területén kiküldetésben lévő munkavállalók részére az alábbi kérdésekkel kapcsolatosan a munkaviszonyra vonatkozó azon feltételeket biztosítsák, amelyeket a munkavégzés helye szerinti tagállamban:] — törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezés, illetve illetve — olyan kollektív megállapodás vagy választott bírósági határozat állapít meg, amelyet a (8) bekezdés értelmében általánosan alkalmazandónak nyilvánítottak, amennyiben azok a mellékletben említett tevékenységekre vonatkoznak: [...] c) minimális bérszint, beleértve a túlóradíjakat; ez a pont nem vonatkozik a kiegészítő foglalkozási nyugdíjrendszerekre; [...] Ennek az irányelvnek az alkalmazásában az 1. cikk c) pontjában említett minimális bérszint fogalmát annak a tagállamnak a nemzeti jogszabályai, illetve gyakorlata határozzák meg, amelynek a területén a munkavállaló kiküldetésben tartózkodik.”
14

E körülmények között a Hoge Raad der Nederlanden felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé: „1) a) A [védjegyirányelv] 3. cikke (1) bekezdése e) pontjának [első francia bekezdése] szerinti kizáró, illetve törlési ok esetében, amely szerint a [térbeli] védjegyek nem állhatnak kizárólag olyan formából, amely az áru jellegéből következik, az áru funkciójához nélkülözhetetlen formáról van‑e szó, vagy már ilyen formáról lehet szó akkor is, ha az áru egy vagy több olyan alapvető használati jellemzővel bír, amely(ek)et a fogyasztó alkalmasint a versenytársak áruiban is keres? b) Hogyan értelmezendő ez a rendelkezés, ha az említett alternatívák egyike sem helytálló? 2) a) A [védjegyirányelv] 3. cikke (1) bekezdése e) pontjának [harmadik francia bekezdése] szerinti kizáró, illetve törlési ok esetében, amely szerint a [térbeli] védjegyek nem állhatnak kizárólag olyan formából, amely az árunak jelentős értéket kölcsönöz, az érintett fogyasztók vásárlási döntésének alapjául szolgáló okról (illetve okokról) van‑e szó? b) Az előzőekben említett rendelkezés értelmében vett, »az árunak jelentős értéket kölcsön[ző] [formáról]« akkor van csak szó, ha e forma egyéb értékekhez (mint például gyerekszékek esetében a biztonsághoz, a kényelemhez és a az anyagminőséghez) viszonyítva a legfontosabb, illetve leginkább meghatározó értéknek tekintendő, vagy ilyen formáról lehet szó akkor is, ha az áru ezen érték mellett további, szintén jelentősnek tekintendő értékekkel is bír? c) A 2. a) és 2. b) kérdésre adandó válasz szempontjából az érintett fogyasztók többségének véleménye releváns‑e, vagy a nemzeti bíróságok megállapíthatják, hogy már a fogyasztók egy részének véleménye is elegendő ahhoz, hogy az érintett értéket az előzőekben említett rendelkezés értelmében »jelentősnek« tekinthessük? d) Amennyiben a 2. c) kérdésre az utóbbi választ kell adni: milyen követelményt kell támasztani a fogyasztók érintett részének körével szemben? 3) Úgy kell‑e értelmezni a [védjegyirányelv] 3. cikkének (1) bekezdését, hogy az e) [pontban] említett kizáró ok akkor is fennáll, ha a [térbeli] védjegy olyan megjelölést tartalmaz, amelyre az [első francia bekezdés] alkalmazandó, és amely egyébként a [harmadik francia bekezdés] hatálya alá tartozik?”
13

A Commerz Nederland ezen ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be a Gerechtshof ’s‑Gravenhagéhoz, és kérelmeit kiegészítve azt is kérte, hogy a bíróság kötelezze a Havenbedrijf Rotterdamot a kint lévő összegek megfizetésére az ez utóbbi társaság által az RDM Finance I és az RDM Finance II számára történő hitelnyújtás érdekében vállalt kezességek alapján is. 2011. február 1‑jei ítéletével e bíróság a Rechtbank Rotterdam ítéletét helybenhagyta, és a Commerz Nederland kérelmeit, ahogyan azokat ez utóbbi a fellebbezési eljárásban módosította, elutasította.
28

Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy az előtte lévő ügyben alkalmazható‑e a 2988/95 rendelet 3. cikkének (1) bekezdése szerinti elévülési idő. Így különösen arra a kérdésre vár választ, hogy ez a rendelkezés csak az Unió és a mezőgazdasági támogatások nemzeti kifizető ügynöksége közötti jogviszonyokra alkalmazandó, vagy e kifizető ügynökség és azon támogatások kedvezményezettje közötti jogviszonyokra is, amelyek felvétele jogosultatlannak minősül. Ez a bíróság azt is tudni kívánja, hogy ez a négyéves elévülési idő a 2988/95 rendelet 5. cikkében említett közigazgatási szankciókon kívül alkalmazandó‑e az e rendelet 4. cikkében említett közigazgatási intézkedésekre is.
62

Ezenkívül azt is hangsúlyozni kell, hogy a sérelmet szenvedett gazdasági szereplők a 89/665 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében még akkor is indíthatnak kártérítési pert, ha a 89/665 irányelv 2. cikke (1) bekezdésének c) pontja szerinti legalább tíz naptári napos szerződéskötési tilalmi időszak már eltelt.
41

Már most hangsúlyozni kell, hogy az EUMSZ 256. cikkből és az Európai Unió Bírósága alapokmánya 58. cikkének első bekezdéséből az következik, hogy a Törvényszék kizárólagos hatáskörrel rendelkezik egyrészt a tényállás megállapítására, kivéve ha megállapításainak tárgyi pontatlansága a hozzá benyújtott eljárási iratokból ered, másrészt a tények értékelésére. Amint azonban a Törvényszék megállapította vagy értékelte a tényállást, az EUMSZ 256. cikk értelmében a Bíróság e tények jogi minősítésének és az abból a Törvényszék által levont jogkövetkezményeknek a felülvizsgálatára rendelkezik hatáskörrel (lásd különösen: Alliance One International és Standard Commercial Tobacco kontra Bizottság és Bizottság kontra Alliance One International és társai ítélet, C‑628/10 P és C‑14/11 P, EU:C:2012:479, 84. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
57

Következésképpen azt kell válaszolni a harmadik kérdésre, hogy a 2000/31 irányelv 12–14. cikke alapján az információs társadalommal összefüggő szolgáltatást nyújtó nem akadályozhatja meg, hogy polgári jogi felelősség megállapítására irányuló keresetet nyújtsanak be vele szemben, és következésképpen azt, hogy valamely nemzeti bíróság ideiglenes intézkedéseket alkalmazzon. A szolgáltató az e cikkekben előírt felelősség‑korlátozásokra az azokat átültető nemzeti jogi rendelkezéseknek megfelelően, vagy azok hiányában a nemzeti jog összhangban álló értelmezése érdekében hivatkozhat. Ellenben, az alapügyben is szóban forgóhoz hasonló jogvita keretében a 2000/31 irányelv önmagában nem keletkeztet magánszemélyekre vonatkozó kötelezettséget, következésképpen arra nem is lehet magánszemélyekkel szemben hivatkozni.
5

Ezen irányelv 4. cikke ekként rendelkezett: „(1) »Adóalany«: az a személy, aki a (2) bekezdésben meghatározott bármely gazdasági tevékenységet bárhol önállóan végez, tekintet nélkül annak céljára és eredményére. (2) Az (1) bekezdésben említett gazdasági tevékenység a termelők, a kereskedők, illetve a szolgáltatók valamennyi tevékenységét magában foglalja […]. Gazdasági tevékenységnek minősül azon tevékenység is, amely bevétel elérése érdekében materiális vagy immateriális javak tartós hasznosítását foglalja magában. (3) A tagállamok adóalanynak tekinthetnek bármely olyan személyt, aki a (2) bekezdésben meghatározott ügyletek valamelyikét eseti jelleggel folytatja és különösen a következő ügyletek valamelyikét végzi: a) épületek, illetve épületrészek és a hozzátartozó telkek első használatbavétele előtti értékesítése; A tagállamok megállapíthatják ezen ismérv alkalmazásának feltételeit az átalakított épületekre és a hozzátartozó telekre vonatkozóan. A tagállamok alkalmazhatnak az első használatbavételtől eltérő követelményt is […]. »Épület« minden, a földhöz rögzített vagy a földben létesített építmény. b) építési telkek értékesítése. »Építési teleknek« számít minden közművesítetlen vagy közművesített földterület, amelyet a tagállamok ennek minősítenek. [...] (5) [A] […] helyi közigazgatási szervek [helyesen: települések] […] nem minősülnek adóalanynak az olyan tevékenységekre, illetve ügyletekre vonatkozóan, amelyeket hatóságként folytatnak, még akkor sem, amikor e tevékenységekkel, illetve ügyletekkel összefüggésben közterheket, illetékeket, járulékokat vagy egyéb adókat szednek be. Ha azonban ilyen tevékenységeket, illetve értékesítéseket végeznek, akkor ezeket illetően adóalanynak minősülnek, amennyiben nem adóalanyként való kezelésük a verseny jelentős torzulását eredményezné. [...] A tagállamok [a települések] olyan tevékenységeit, amelyek a 13. vagy 28. cikk értelmében adómentességet élveznek, olyan tevékenységként kezelik [helyesen: kezelhetik], amelyeket azok hatóságként folytatnak.”
18

C. Casilli keresetet terjesztett Puglia tartomány közigazgatási bírósága (Tribunale amministrativo regionale per la Puglia) elé e rendelet megsemmisítése iránt. Keresetének alátámasztására C. Casilli arra hivatkozott, hogy I. Haralambidist nem nevezhették volna ki e hatóság elnökévé, mivel nem rendelkezik olasz állampolgársággal.
9

A nehéz és különösen nehéz szakmák, a szervek átszervezése, a szabadságok, a munkabeosztás és az engedélyezett távollét, a szociális biztonsággal kapcsolatos intézkedések, a foglalkoztatási szolgálatok, a foglalkoztatást, a tanulást és a nők foglalkoztatását ösztönző intézkedések, a be nem jelentett munka elleni küzdelemre irányuló intézkedések, továbbá a közszférában a foglalkoztatással kapcsolatos rendelkezések, valamint a munkaügyi jogviták területén a kormánynak adott felhatalmazásokról szóló, 2010. november 4‑i 183. sz. törvény (Legge n. 183 – Deleghe al Governo in materia di lavori usuranti, di riorganizzazione di enti, di congedi, aspettative e permessi, di ammortizzatori sociali, di servizi per l’impiego, di incentivi all’occupazione, di apprendistato, di occupazione femminile, nonché misure contro il lavoro sommerso e disposizioni in tema di lavoro pubblico e di controversie di lavoro; a GURI 2010. november 9‑i 262. számának rendes melléklete; a továbbiakban: 183/2010. sz. törvény) 16. cikke előírja, hogy a 2008. június 25‑i 112. sz. törvényrendelet (a GURI 2008. június 25‑i 147. számának rendes melléklete) 73. cikkével bevezetett rendelkezések kezdeti alkalmazásának szakaszában a 2001. március 30‑i 165. sz. módosított törvényerejű rendelet 1. cikkének (2) bekezdése szerinti közigazgatási hatóságok a 183/2010. sz. törvény hatálybalépésétől számított 180 napon belül a méltányosság és a jóhiszeműség elveinek tiszteletben tartásával ismételten megvizsgálhatják a teljes munkaidős munkaviszonynak részmunkaidős munkaviszonnyá alakítását engedélyező azon határozatokat, amelyeket az említett 2008. évi 112. sz. – a 2008. augusztus 6‑i 133. sz. törvény (a GURI 2008. augusztus 21‑i 195. számának rendes melléklete) által módosításokkal törvénnyé alakított – törvényrendelet hatálybalépését megelőzően fogadtak el.
24

Először is emlékeztetni kell arra, hogy az 1782/2003 rendelet az 1. cikkéből következően többek között megállapítja a közös agrárpolitika keretébe tartozó jövedelemtámogatási rendszereken alapuló közvetlen kifizetések közös szabályait, a mezőgazdasági termelők részére nyújtott jövedelemtámogatást, azaz az egységes támogatási rendszert, valamint az Európai Unióhoz 2004‑ben és 2007‑ben csatlakozott, az e rendelet 2. cikkének g) pontjában felsorolt új tagállamokban (a továbbiakban: új tagállamok) a mezőgazdasági termelők számára átmeneti egyszerűsített jövedelemtámogatást, azaz egységes területalapú támogatási rendszert vezet be. Az említett rendelet 143a. és 143b. cikke szerint a közvetlen kifizetéseket, illetve adott esetben az egységes területalapú támogatási rendszert fokozatosan vezetik be ezekben az új tagállamokban (lásd ebben az értelemben: Bábolna‑ítélet, C‑115/10, EU:C:2011:376, 33. és 34. pont, valamint Brunovskis‑végzés, C‑650/11, EU:C:2013:7, 15. pont).
8

A HR‑nek a 3822 vámtarifaszámhoz kapcsolódó magyarázó megjegyzései a következőképpen szólnak: „E vtsz. alá tartoznak a hordozóra felvitt diagnosztikai vagy laboratóriumi reagensek és az elkészített diagnosztikai vagy laboratóriumi reagensek, a 3002 vtsz. alá tartozó diagnosztikai reagensek vagy a betegen alkalmazott diagnosztikai reagensek és a 3006 vtsz. alá tartozó vércsoport‑meghatározó reagensek kivételével. Ide kell osztályozni a tanúsítvánnyal ellátott referenciaanyagokat is. A diagnosztikai reagenseket állatokban vagy emberben fizikai, biofizikai vagy biokémiai folyamatok vagy jellemzők kiértékelésére használják. Működésük a reagenst alkotó anyag mérhető vagy megfigyelhető biológiai vagy kémiai változásán alapul. Az idetartozó elkészített diagnosztikai reagensek funkciójukban hasonlóak lehetnek a betegen alkalmazott diagnosztikai reagensekhez (3006 30 alszám), azzal a különbséggel, hogy ezeket inkább in vitro (élő szervezeten kívül), mint in vivo (élő szervezetben) alkalmazzák. Az elkészített laboratóriumi reagensek közé nemcsak diagnosztikai reagensek tartoznak, hanem a kimutatási vagy a diagnosztikai céltól eltérően alkalmazott analitikai reagensek is. Az elkészített diagnosztikai és laboratóriumi reagenseket orvosi, állatorvosi, tudományos vagy ipari laboratóriumokban, kórházakban, iparban, a földeken vagy néha otthon használják. Az idetartozó reagensek vagy hordozóra rögzítettek vagy készítmény formájúak és egynél több alkotórészt tartalmaznak. Állhatnak például több egyszerű reagens keverékéből vagy egyetlen, víztől eltérő oldószerben oldott hatóanyagból. Lehetnek még (hordozóként használt) papír, műanyag vagy más anyag formájában, melyet átitattak vagy bevontak egy vagy több diagnosztikai vagy laboratóriumi reagenssel, mint például a lakmusz‑, pH‑ vagy póluskereső papír vagy az előre bevont immundiagnosztikai lemez. Az idetartozó reagenseket készlet formájában is kiszerelhetik, amely számos alkotórészből állhat, még akkor is, ha ezek közül egy vagy több kémiailag meghatározott, a 28. vagy 29. árucsoportba tartozó tiszta vegyület, a 3204 vtsz. alá sorolható szintetikus színezék, vagy bármilyen más olyan anyag, amelyet önmagában más vtsz. alá kellene besorolni. Példák az ilyen készletekre: vércukorszintet, vizeletben ketont meghatározó összeállítás, illetve az enzim alapú ilyen készletek. Nem tartoznak ide azonban az olyan készletek, melyek lényeges jellemzőjét a 3002 vagy a 3006 vtsz. alá sorolható (pl. monoklón vagy poliklón antitest alapú) termékek adják. Az e vtsz. alá tartozó reagensekről világosan ki kell derüljön, hogy kizárólag diagnosztikai vagy laboratóriumi reagensekként használatosak. Ennek összetételükből, felirataikból, in vitro (élő szervezeten kívüli) vagy laboratóriumi használatra utaló kezelési utasításukból, a végrehajtásra kerülő adott diagnosztikai vizsgálat jellegéből vagy fizikai formájukból (pl. hordozóra felvitt állapotú) világosan kell látszania. A 28. vagy 29. árucsoportba tartozó termékek kivételével a 3822 vtsz.‑ot előnyben kell részesíteni a Nómenklatúra bármely más vámtarifaszámával szemben a tanúsítvánnyal ellátott referencia anyagok besorolásánál. [...]”
19

A Fonderie 2A keresetet nyújtott be ezen elutasítással szemben a tribunal administratif de Paris‑hoz (párizsi közigazgatási bíróság), amely 2008. július 3‑i ítéletével elutasította ezt a keresetet. Mivel 2010. október 21‑i ítéletével a cour administrative d’appel de Paris (párizsi fellebbviteli közigazgatási bíróság) a benyújtott fellebbezést is elutasította, az alapügy felperese felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Conseil d’Etat‑hoz (államtanács).
48

Ezen túlmenően a bolgár kormány a tárgyalás során rámutatott, hogy az ilyen tevékenység megszakítására vonatkozó tisztán formális kötelezettség célja ismeretlen, vagy akár nincs is. Ezen kormány még azt is hozzátette, hogy e követelmény értelmetlen és illogikus, ráadásul az annak alapjául szolgáló rendelkezést az önálló vállalkozók tekintetében 2012. január 1‑jétől hatályon kívül is helyezték, és Bulgáriában jelenleg vizsgálják e rendelkezés munkavállalók tekintetében történő hatályon kívül helyezésének lehetőségét.
11

A bevándorlásról, az integrációról és az állampolgárságról szóló, 2011. június 16‑i 2011–672. sz. törvénnyel módosított, a külföldiek beutazásáról, tartózkodásáról és a menedékjogról szóló törvénykönyv (code de l’entrée et du séjour des étrangers et du droit d’asile, a továbbiakban: Ceseda) (2011. június 17‑i JORF, 10290. o.) L. 511‑1. cikke értelmében: „I. A közigazgatási hatóság az alábbi esetekben Franciaország területének elhagyására kötelezheti a külföldit, aki nem állampolgára az Európai Unió valamely tagállamának, […] és aki nem családtagja egy ilyen állampolgárnak az L. 121‑1. cikkének (4) és (5) bekezdése alapján, [...] (3) Ha a külfölditől megtagadták a tartózkodási engedély kiállítását vagy meghosszabbítását, vagy ha a részére kiadott tartózkodási engedély visszavonásra került; [...] (5) Ha a hatóság a tartózkodási kártya vagy a tartózkodás ideiglenes engedélyezése iránti kérelem benyújtását igazoló elismervényt visszavonta vagy ezen okmányok meghosszabbítását elutasította. A Franciaország területének elhagyását elrendelő határozatot indokolni kell. A határozat indokolása megegyezhet a jelen I. szakasz (3) és (5) bekezdései szerinti határozat indokolásával, adott esetben azonban meg kell jelölni a II. és III. szakasz alkalmazásának indokait. A Franciaország területének elhagyására kötelező határozat megjelöli azt a célországot, ahová a külföldit a hatóság hivatalból visszaküldi. II. A külföldinek a közléstől számított harminc napos határidőn belül eleget kell tennie a Franciaország területének elhagyására vonatkozó kötelezettségének, és anyagi segítséget kérhet a származási országába való visszatéréshez. A külföldi személyes helyzetére tekintettel a közigazgatási hatóság kivételesen harminc napot meghaladó határidőt is meghatározhat az önkéntes távozásra. A közigazgatási hatóság ugyanakkor indokolt határozatban haladéktalanul kötelezheti a külföldit Franciaország területének elhagyására: [...] (3) Ha fennáll annak veszélye, hogy a külföldi nem tesz eleget ezen kötelezettségének. E veszélyt, különleges körülmények hiányában, az alábbi esetekben kell fennállónak tekinteni: [...] d) Ha a külföldi kivonta magát egy korábbi kitoloncolási intézkedés végrehajtása alól; e) Ha a külföldi tartózkodási engedélyt vagy más személyazonosságot igazoló úti okmányt hamisított meg, hamisított, vagy a saját nevétől eltérő névre állított ki; [...] A közigazgatási hatóság alkalmazhatja a jelen II. szakasz második albekezdését, amennyiben az indok az első albekezdés szerint megállapított határidőn belül kitűnik. [...]”
(19)

Biztosítani kell az [új tagállamoknak az alábbi egyezményhez való csatlakozásáról szóló későbbi egyezményekkel módosított, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok végrehajtásáról szóló, 1968. szeptember 27‑i] egyezmény (HL 1972. L 299., 32. o.; a továbbiakban: Brüsszeli Egyezmény) és e rendelet közötti folytonosságot, ennek érdekében átmeneti rendelkezéseket kell megállapítani. Ugyanez a folytonossági követelmény vonatkozik a Brüsszeli Egyezménynek az Európai Közösségek Bírósága általi értelmezésére is, és az e rendelet hatálybalépésekor folyamatban lévő ügyekben is az [1968. évi egyezmény Bíróság általi értelmezéséről szóló, felülvizsgált és módosított első] Jegyzőkönyvet (HL 1998. C 27., 28. o.) kell alkalmazni.”
12

Mivel e körülményekre figyelemmel a vámhatóság helybenhagyta a vitatott vámmegállapító határozatot, a Unitrading keresetet nyújtott be a Rechtbank te Haarlemhez (haarlemi elsőfokú bíróság), amely 2010. augusztus 12‑i ítéletében megalapozatlannak minősítette az ezen utóbbi határozattal szemben benyújtott keresetet. A Unitrading ezen ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be a Gerechtshof te Amsterdamhoz (amszterdami fellebbviteli bíróság), amely 2012. május 10‑én helybenhagyta az elsőfokú ítéletet, elsősorban azt megállapítva, hogy a holland vámhatóságok bizonyították, hogy az áru nem Pakisztánból, hanem Kínából származott. A Gerechtshof te Amsterdam ezenfelül azt is megállapította, hogy az előtte zajló tárgyalás időpontjában Amszterdamban még rendelkezésére álltak az áruból vett részminták, egy esetlegesen késztendő ellenszakvélemény céljából. A Unitrading felülvizsgálat iránti kérelmet nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz.