ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
A fizetésképtelenségi eljárásról szóló 1346/2000 rendelet 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azon tagállam bíróságai, amelynek területén a fizetésképtelenségi eljárást megindították, joghatósággal rendelkeznek az olyan alperes ellen benyújtott, fizetésképtelenségre alapított megtámadási kereset elbírálására, aki nem a tagállamok területén rendelkezik lakóhellyel.

A fizetésképtelenségre alapított megtámadási keresetekre vonatkozó bírósági joghatóság uniós harmonizációja ugyanis e rendelkezés céljainak megvalósításához – amely célok a fizetésképtelenségre vonatkozó joghatóság előreláthatóságának, és ily módon a jogbiztonságnak az elősegítésére irányulnak –attól függetlenül hozzájárul, hogy az alperes a tagállamok egyikében vagy harmadik államban rendelkezik lakóhellyel.

Nem zárja ki az e rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében szereplő joghatósági szabály alkalmazását az a tény, hogy a rendeletnek a fizetésképtelenségi eljárást megindító bíróság határozatainak elismerésére és végrehajtására vonatkozó rendelkezései nem kötelezőek harmadik országokra. Ráadásul, még ha valamely konkrét esetben a bírósági határozatok elismerése és végrehajtása tekintetében magát a rendeletet nem is lehet alapul venni, a joghatósággal rendelkező bíróság határozata valamely kétoldalú egyezmény alapján is elismerhető és végrehajtható. Egyébiránt – még ha az ilyen határozatot nem is ismeri el és hajtja végre valamely kétoldalú egyezmény alapján azon állam, amelynek területén az alperes lakóhelye található – az említett ítéletet az 1346/2000 25. cikke alapján más tagállamok elismerhetik és végrehajthatják, különösen abban az esetben, ha az említett alperes vagyonának egy része ezek államok egyikének területén található.

(vö. 33., 37–39. pont és a rendelkező rész)
Az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a szélenergiából származó villamos energia piaci árnál magasabb áron történő megvásárlására irányuló kötelezettségből eredően a vállalkozásokra háruló többletköltségek teljes kompenzációjának mechanizmusa, amelynek finanszírozása a villamos energia összes belföldi végső fogyasztóját terheli, állami forrásból történő beavatkozásnak minősül, amely mechanizmus keretében a villamos energia valamennyi végső fogyasztóját terhelő hozzájárulás összegét az érintett tagállam hatósága évente állapítja meg, amely hatóság döntése hiányában a hozzájárulás összege évente automatikusan emelkedik, és a hozzájárulás fogyasztó általi meg nem fizetése esetére közigazgatási szankciót írnak elő.

A tagállami szabályozás által előírt kötelező hozzájárulásokból fizetett olyan alapot, amelyet e szabályozásnak megfelelően kezelnek és osztanak szét, az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében állami forrásnak lehet tekinteni, még ha azt a hatóságtól elkülönülő jogalany is kezeli. Erről van szó az érintett állam által felhatalmazott Caisse des dépôts et consignations esetében, amely a beszedett összegeket központosítja, mielőtt ezeket visszautalná az érintett szolgáltatók részére, így ezen alap kezelésébe közvetítőként avatkozik be, és ezen túlmenően jogosult az így beszedett hozzájárulásokat befektetni, az e befektetésből eredő hozamot levonva a következő évre fizetendő hozzájárulások összegéből, és amely e tevékenységből egyáltalán nem húz előnyt, a kezelési költségeit pedig a villamos áram végső fogyasztói által befizetett hozzájárulásokba számítják be. E körülmények között ugyanis úgy kell tekinteni, hogy az így kezelt összegek állami ellenőrzés alatt maradnak.

(vö. 23–25., 28., 30–33., 37. pont és a rendelkező rész)
Jogszabályok közelítése – Védjegyek – 89/104 irányelv – Jóhírnevű védjegy – Nem hasonló árukra vagy szolgáltatásokra is kiterjesztett oltalom (az irányelv 5. cikkének (2) bekezdése) – Feltételek – Azonos vagy hasonló megjelölés alapos ok nélkül történő használata, amely sérti vagy tisztességtelenül kihasználja a védjegy megkülönböztető képességét vagy jóhírnevét – Az alapos ok fogalma – Terjedelem

(89/104 tanácsi irányelv, 5. cikk, (2) bekezdés)
A férfiak és nők közötti esélyegyenlőség és egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatás és munkavégzés területén történő megvalósításáról szóló 2006/54 irányelvet, és különösen annak 4. és 14. cikkét úgy kell értelmezni, hogy nem minősül nemen alapuló hátrányos megkülönböztetésnek, ha a női munkavállalótól – olyan anyai minőségében, aki béranyaságról szóló megállapodás keretében vállalt gyermeket – megtagadják a szülési szabadsággal egyenértékű fizetett szabadság kiadását.

Először is, ami az ezen irányelv 2. cikke (1) bekezdésének a) és b) pontja szerinti hátrányos megkülönböztetést illeti, e megtagadása nem olyan indokon alapul, amely kizárólag csak az egyik nemhez tartozó munkavállalókra alkalmazható. Másodszor ezen irányelv 2. cikke (2) bekezdésének c) pontja alapján az az anya, aki béranyaságról szóló megállapodás keretében vállalt gyermeket, definíció szerint nem részesülhet a terhességgel összefüggésben kedvezőtlenebb bánásmódban, mivel e gyermekkel nem volt várandós. Harmadszor, tekintettel arra, hogy a várandós, a gyermekágyas vagy szoptató munkavállalók munkahelyi biztonságának és egészségvédelmének javítását ösztönző intézkedések bevezetéséről szóló 92/85 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy a tagállamoknak nem kell ezen irányelv 8. cikke alapján szülési szabadságot biztosítaniuk a munkavállalónak olyan anyai minőségében, aki béranyaságról szóló megállapodás keretében vállalt gyermeket, akkor sem, ha e gyermeket a szülést követően szoptathatja vagy ténylegesen szoptatja, az ilyen anya a 92/85 irányelv értelmében nem részesül kedvezőtlenebb bánásmódban a szülési szabadság igénybevételével összefüggésben, ennélfogva nem tekinthető úgy, hogy a 2006/54 irányelv 2. cikke (2) bekezdésének c) pontja szerinti nemen alapuló hátrányos megkülönböztetésben részesült.

(vö. 51., 52., 57–60., 67. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
22

A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a 2004/38 irányelv 7. cikke (1) bekezdésének c) pontját és 24. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy egy diáknak minősülő személy akkor sem jogosult tanulmányi ösztöndíjra, ha ugyanakkor „munkavállalónak” is minősülhet. A kérdést előterjesztő bíróság jelentőséget tulajdonít annak, hogy ezen irányelv 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja úgy határozza meg a diák fogalmát, hogy az olyan személy, aki „tanulmányok folytatásának fő céljából” beiratkozott egy magán- vagy közoktatási intézménybe.
4

A versenyvédelmi ügyekben első fokon hatáskörrel rendelkező Protimonopolný úrad Slovenskej republiky, odbor dohôd obmedzujúcich súťaž (a Szlovák Köztársaság Versenyhivatalának „Versenykorlátozó megállapodások” szolgálata, a továbbiakban: Szolgálat) 2009. június 9-i határozatában megállapította, hogy három jelentős, pozsonyi (Szlovákia) székhelyű bank, vagyis a Slovenská sporiteľňa, a Československá obchodná banka a.s. és a Všeobecná úverová banka a.s. megsértette az EK 81. cikket, valamint a 136/2001. sz. törvény megfelelő rendelkezését azáltal, hogy olyan megállapodást kötött, amelynek értelmében a felek a prágai (Cseh Köztársaság) székhelyű Akcenta CZ, a.s. társasággal (a továbbiakban: Akcenta) fennálló folyószámla-szerződéseiket megszüntetik, és nem kötnek vele új szerződést. A Szolgálat úgy ítélte meg, hogy az Akcentának – amely olyan hitelintézetnek nem minősülő szervezet, amelynek tevékenysége nem készpénzes váltási műveletek szolgáltatásából áll – tevékenysége folytatásához folyószámlákat kellett nyitnia, amely tevékenységek a devizák külföldre és külföldről – többek között szlovákiai ügyfelek részére történő – átutalását foglalták magukban. A Szolgálat szerint a három érintett bank – amelyek úgy vélték, hogy az Akcenta olyan versenytársuk, amely saját ügyfeleik számára nyújt szolgáltatásokat, és elégedetlenek voltak nyereségüknek a szóban forgó társaság tevékenységéből származó csökkenésével – figyelemmel kísérte e tevékenységet, összehangolta magatartását és közösen megállapodva elhatározta, hogy összehangoltan megszünteti a szóban forgó társasággal kötött szerződéseket. A szóban forgó bankok közötti kapcsolattartás létezésére vonatkozó bizonyítékok alapján – amelyek többek között az általuk 2007. május 10-én tartott találkozóra, valamint későbbi e-mail váltásokra vonatkozó bizonyítékokat tartalmaztak – a Szolgálat megállapította, hogy a három bank megegyezett, hogy felmondja az Akcentával kötött szerződését, feltéve hogy mindegyikük így tesz annak megakadályozása érdekében, hogy az Akcenta ügyfeleinek valamelyike azon bankhoz vándoroljon, amelyik továbbra is fenntartja az Akcenta nála nyitott folyószámláját. A Szolgálat arra a következtetésre jutott, hogy a szóban forgó bankok az érintett piacon – amely a nem készpénzes váltási műveletek szlovák piacaként került meghatározásra – tanúsított magatartása versenykorlátozó célú megállapodás volt, ezért a Slovenská sporiteľňával szemben 3197912 euró összegű, a Československá obchodná banka, a.s.-szel szemben 3183427 euró összegű, és a Všeobecná úverová banka, a.s.-szel szemben 3810461 euró összegű bírságot szabott ki.
24

A lett kormány és a Bizottság írásbeli észrevételeket nyújtott be a Bírósághoz. M. Zakaria, aki maga nem terjesztett elő írásbeli észrevételeket, és a nevében sem nyújtottak be észrevételt, azt kérte, hogy az eljárás szóbeli szakaszában terjeszthesse elő észrevételeit, és utalt arra, hogy be kívánja mutatni az alapügyben szóban forgó eset tényállását, továbbá az érdekeit a Latvijas Cilvektiesību centrs (az Emberi jogok lett központja) képviseli.
37

Ebből következik, hogy a támogatásban részesülő termelőnek – még ha a parcella, amelynek tekintetében a közvetlen kifizetést kérte, ténylegesen nem is áll az ő rendelkezése alatt a naptári év egésze során – viselnie kell e parcella tekintetében a kölcsönös megfeleltetési szabályok be nem tartása eseteiért való felelősséggel járó kockázatot – akár a földterületet használó kedvezményezett vagy az azt átengedő személy gondatlanságának, akár azok szándékos cselekményének tudható az be –, ami maga után vonhatja a közvetlen kifizetések teljes összegének csökkentését vagy az azokból való kizárást. Tehát e termelő felel a szóban forgó földterületet használó kedvezményezett vagy az azt átengedő személy által elkövetett jogsértésért, ideértve a szándékos cselekmények következményeit is.
33

Először is az említett rendelkezésekkel nem lehet elérni a nyugdíjba vonulásra vonatkozó korhatár egységesítésére irányuló célt, elsősorban különösen azért nem, mert amíg a bírák és az ügyészek szolgálati jogviszonya a nyugdíjkorhatár elérésével megszűnik, addig a többi közszolgálati munkavállaló munkaviszonya csak akkor ér véget, ha elérik a korhatárt és megszerezték a teljes öregségi nyugdíjhoz szükséges szolgálati időt. Másodsorban továbbra is vannak kivételek a korhatár alól, mint például a Kúria elnöke, a legfőbb ügyész, az alkotmánybírák, az alügyészek és az ügyészségi fogalmazók. Harmadsorban pedig a közszférába tartozó más foglalkozási csoportokkal ellentétben a bíráknak, ügyészeknek és közjegyzőknek nincs lehetőségük annak kérelmezésére, hogy „szolgálati érdekből” a nyugdíjba vonulás korhatárának elérését követően is hivatalukban maradjanak.
25

Az előzetes döntéshozatalra utaló határozathoz csatolt dokumentumokból, valamint a holland kormány által a Bíróság előtt előterjesztett észrevételekből kitűnik, hogy feltartóztatását követően A. Adil menedékkérelmet nyújtott be. A dublini egyezmény hatékony alkalmazása érdekében az ujjlenyomatok összehasonlítására irányuló Eurodac létrehozásáról szóló, 2000. december 11-i 2725/2000/EK tanácsi rendelet (HL L 316., 1. o.) által bevezetett Eurodac rendszer által kezelt adatbázisba való betekintés után az is kiderült, hogy már nyújtott be menedékkérelmet Norvégiában. A Rechtbank ’s-Gravenhage előtt A. Adil kifogásolta azt is, ahogyan a menedékkérelmét kezelték.
35

Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy amint a jelen ítélet 3. és 4. pontjából kiderül, a Bíróság a jelen esetben az átmeneti rendelkezésekről szóló 36. jegyzőkönyv 10. cikkének (1) bekezdése alapján rendelkezik hatáskörrel a kerethatározat értelmezésére. Ezenfelül meg kell állapítani, hogy az említett kerethatározat 32. cikkéből továbbá az következik, hogy az olyan cselekményekre vonatkozó megkeresésekkel kapcsolatban is alkalmazandó, amelyeket – mint az alapügyben is – 2004. január 1-je előtt követtek el, amennyiben a végrehajtó tagállam nem nyilatkozott úgy, hogy ilyen megkeresés esetén továbbra is az ezen időpontot megelőzően alkalmazandó kiadatási rendszer szerint jár el. Nem vitatott, hogy sem azon két ország, amely már végrehajtott európai elfogatóparancsot M. Westre vonatkozóan, így az Egyesült Királyság és Magyarország sem, továbbá a Finn Köztársaság sem, amely az alapügyben kérte egy másik európai elfogatóparancs M. Westtel szembeni végrehajtását, nem tett ilyen nyilatkozatot.
52

2012. február 24-én a HSE 20. cikke értelmében benyújtotta a High Court of Justice (England & Wales), Family Divisionhöz S. C. angliai elhelyezését érintő ideiglenes és védelmi intézkedések meghozatala iránti kérelmét. Ugyanezen a napon az utóbbi bíróság helyt adott e kérelemnek. Ideiglenesen elrendelte többek között, hogy amíg a High Court of Justice nem hoz egyéb határozatot, S. C.-t Angliában kell bentlakásos intézményi gondozásba helyezni, hogy ott részesüljön a szükséges támogatásban és kezelésben, és hogy ezen intézmény igazgatója és személyzete lesz jogosult bizonyos döntések meghozatalára, ideértve szükség esetén az ésszerűség keretén belül a kényszer alkalmazását is, S. C.-nek az érintett intézményben való visszatartása vagy az oda visszaszállítása érdekében.
45

Ilyen körülmények között a második és harmadik kérdésre úgy kell válaszolni, hogy a 95/46 irányelv 6. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontját, valamint 7. cikkének c) és e) pontját úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás – mint amilyenről az alapeljárásban is szó van –, amely a munkáltatót arra kötelezi, hogy a munkafeltételek ellenőrzésére hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság részére azonnali betekintést lehetővé tévő módon bocsássa rendelkezésre a munkaidő-nyilvántartást, amennyiben e kötelezettség szükségesnek tekinthető ezen hatóság feladatainak teljesítéséhez a munkafeltételekre, különösen a munkaidőre vonatkozó szabályozás alkalmazásának ellenőrzésével kapcsolatban.
8

A hatodik irányelv 22. cikkének a 28h. cikkből eredő szövege szerint: „Kötelezettségek a belföldi forgalomban: a) Minden adóalany bejelenti, hogy adóalanyként folytatott tevékenységét mikor kezdte, mikor módosította vagy szüntette meg. […] a) Minden adóalany megfelelően részletes elszámolást vezet, hogy lehetővé tegye a hozzáadottérték-adó felhasználását és annak adóhatóság általi ellenőrzését. […] a) Minden adóalany a más adóalanyok vagy nem adóalany jogi személyek részére teljesített termékértékesítésről és szolgáltatásnyújtásról számlát, vagy azt helyettesítő bizonylatot állít ki. […] […] b) A számlán elkülönítve szerepel az adó nélküli ár és az egyes hozzáadottérték-adó mértékéhez kapcsolódó megfelelő adóösszeg, valamint adott esetben fel kell tüntetni az adómentességet. […] c) A tagállamok állapítják meg azon követelményeket, amelyek alapján egy bizonylatot számlának lehet tekinteni. […] (8) A tagállamok megállapíthatnak más kötelezettségeket is, amelyeket szükségesnek ítélnek az adó megfelelő behajtása és az adócsalás megakadályozása érdekében, azon követelményre is figyelemmel, hogy az adóalanyok által végrehajtott belföldi és tagállamok közötti ügyleteket egyenlő bánásmódban kell részesíteni, és feltéve, hogy az ilyen kötelezettségek nem idéznek elő a tagállamok közötti kereskedelemben a határátlépéssel összefüggő alaki előírásokat.”
Alkalmazhatók-e a [2000/78] irányelv 2. cikke (2) bekezdésének a) pontjában foglalt rendelkezések abban az esetben, ha egy labdarúgóklub fő tisztségviselőjeként (»elnök«) fellépő, és a média által, valamint a társaságnál ekként elismert részvényese a következőket nyilatkozza:

»Még ha az [FC Steauát] be is kellene zárnom, akkor sem vennék homoszexuális labdarúgót a csapatba. A pletyka az csak pletyka, de ezt leírni, úgy hogy nem igaz, és még a címlapra is tenni…Talán nem igaz, hogy [X labdarúgó játékos] homoszexuális. De ha mégis? Egyszer mondtam az egyik nagybátyámnak, aki nem hisz se Istenben, se Ördögben. Mondtam neki: ‘tegyük fel, hogy Isten nem létezik. És ha mégis? Mit veszítesz, ha áldozol? Nem lenne jó a mennyországba menni?’ Igazat adott nekem. Egy hónappal a halála előtt áldozott, Isten bocsássa meg vétkeit. A családomban nincs helye melegeknek, és a FC Steaua a családom. Annál, hogy egy homoszexuális játékos legyen a pályán még egy ifjúsági játékos is jobb. Nincs szó hátrányos megkülönböztetésről. Senki sem kötelezhet arra, hogy valakivel együtt dolgozzak. Ahogyan nekik is vannak jogaik, úgy nekem is jogom van hozzá, hogy azzal dolgozzak, akivel én akarok.«

»Még ha a Steaua klubot be is kell zárnom, akkor sem vennék fel egy homoszexuálist a csapatba. Talán nem igaz, hogy homoszexuális. És ha mégis? A családomban nincs helye melegeknek, és a[z FC Steaua] a családom. A meleg labdarúgó helyett az ifjúsági játékossal is jobb játszani. Nincs szó hátrányos megkülönböztetésről. Senki sem kötelezhet arra, hogy valakivel együtt dolgozzak. Ahogy nekik is vannak jogaik, úgy nekem is megvan a jogom ahhoz, hogy azzal dolgozzak, akivel én szeretnék. Még ha Isten álmomban azt is mondaná, hogy X labdarúgó nem homoszexuális, akkor sem kellene. Az újságokban túl sokszor írták már le, hogy homszexuális. Még ha az [X játékos jelenlegi klubja] ingyen adná is, akkor sem kellene. Lehetne a legrészegesebb, a legösszeférhetetlenebb, de ha homoszexuális, akkor nem akarok róla hallani!«?
15

A 276/03. sz. törvényerejű rendelet 20. cikkének (4) bekezdése előírja, hogy a munkaerő-kölcsönzés műszaki, illetve a termeléssel, munkaszervezéssel vagy a munkavállalók helyettesítésével összefüggő okokból határozott idejű is lehet, még akkor is, ha ezen okok a kölcsönvevő rendes tevékenységével függnek is össze. A nemzeti szintű kollektív szerződések meghatározhatják a kölcsönzött munkaerő határozott idejű igénybevételének időbeli kereteit, amelyeknek nem kell egységesnek lenniük.
39

A fenti megfontolások összességére figyelemmel a feltett kérdésekre azt a választ kell adni, hogy a héairányelv 132. cikke (1) bekezdésének b) vagy c) pontját úgy kell értelmezni, hogy: — az alapügy tárgyát képezőkhöz hasonló olyan szolgáltatások, amelyek esztétikai műtéteket, illetve esztétikai kezeléseket foglalnak magukban, ezen (1) bekezdésének b) és c) pontja értelmében vett „orvosi gyógykezelések” vagy „egészségügyi ellátások” fogalmába tartoznak, ha e szolgáltatások célja betegségek vagy egészségügyi zavarok diagnosztizálása, kezelése vagy gyógyítása, valamint az egészség védelme, fenntartása vagy helyreállítása; — az esztétikai beavatkozást igénybe vevő személynek a beavatkozásról alkotott puszta véleménye önmagában nem meghatározó azon kérdés megítélésében, hogy e beavatkozás gyógyászati célt szolgál-e; — azon körülmények, hogy az alapügy tárgyát képezőkhöz hasonló szolgáltatásokat engedéllyel rendelkező egészségügyi szakemberek nyújtják vagy végzik, vagy az, hogy ilyen szakemberek döntik el az ilyen beavatkozások célját, hatással vannak azon kérdés megítélésére, hogy az ügyben szereplőkhöz hasonló beavatkozások a héairányelv 132. cikke (1) bekezdésének b), illetve c) pontja értelmében vett „orvosi gyógykezelések” vagy „egészségügyi ellátások” fogalma alá tartoznak-e; és — annak megítéléséhez, hogy az alapügyben szereplőkhöz hasonló szolgáltatásnyújtások a héairányelv 132. cikke (1) bekezdésének b) vagy c) pontja értelmében véve héamentesek-e, figyelembe kell venni az e 132. cikk (1) bekezdésének b) vagy c) pontjában támasztott valamennyi követelményt, valamint ezen irányelv IX. címe 1. és 2. fejezetének egyéb olyan releváns rendelkezéseit, mint az említett irányelv 132. cikke (1) bekezdésének b) pontja esetében az irányelv 131., 133. és 134. cikke.
6

Ugyanezen irányelv 4. cikke a következőket írja elő: „(1) A 2. cikk (3) bekezdésre is figyelemmel az I. mellékletben felsorolt projekteket vizsgálatnak vetik alá az 5–10. cikkel összhangban. (2) A 2. cikk (3) bekezdésre is figyelemmel a II. mellékletben felsorolt projektekre a tagállamok határozzák meg a) esetenkénti vizsgálattal vagy b) a tagállamok által megállapított küszöbértékek vagy szempontrendszer alapján, hogy a projektet alá kell-e vetni az 5–10. cikknek megfelelő vizsgálatnak. A tagállamok dönthetnek úgy is, hogy az a) vagy a b) pontnak megfelelő mindkét eljárást alkalmazzák. (3) Amikor a (2) bekezdés alkalmazásában esetenkénti vizsgálatot végeznek, vagy küszöbértékeket, illetve szempontrendszert állapítanak meg, figyelembe veszik a III. mellékletben előírt lényeges kiválasztási szempontokat. [...]”
10

Az Olasz Köztársaság esetében az említett irányelv 11. cikkének g) pontjában az alábbiak kerülnek említésre az átmeneti rendszerbe tartozó, a képesítés megszerzéséről szóló tanúsítványok között: „[…] — »laurea in architettura« diplomák, amelyeket a velencei és a Reggio Calabria-beli egyetemek, műszaki főiskolák és építészmérnöki főiskolák adnak ki, és amelyekhez olyan oklevél kapcsolódik, amely feljogosítja birtokosát arra, hogy önállóan építészmérnöki tevékenységet folytasson, mely okleveleket az oktatási miniszter adja ki, miután a jelölt egy illetékes bizottság előtt letette azt az államvizsgát, amely feljogosítja arra, hogy az építészszakmát önállóan gyakorolja (dott. Architetto), — »laurea in ingegneria« építőmérnöki diplomák, amelyeket egyetemek, műszaki főiskolák és építészmérnöki főiskolák adnak ki, és amelyekhez olyan oklevél kapcsolódik, amely feljogosítja birtokosát arra, hogy önállóan építészmérnöki tevékenységet folytasson, mely okleveleket az oktatási miniszter adja ki, miután a jelölt egy illetékes bizottság előtt letette azt az államvizsgát, amely feljogosítja arra, hogy a szakmát önállóan gyakorolja (dott. Ing. Architetto vagy dott. Ing. in ingegneria civile)”.
13

Ezt követően Fekete G. e határozattal szemben azzal érvelve nyújtott be fellebbezést a másodfokú vámhatósághoz, hogy a szóban forgó gépjármű az áruk ideiglenes behozataláról szóló egyezmény megkötéséről és mellékleteinek elfogadásáról szóló, 1993. március 15-i 93/329/EGK tanácsi határozattal (HL L 130., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 5. kötet, 3. o.) jóváhagyott, úgynevezett Isztambuli Egyezmény rendelkezései alapján vámalakiságok nélkül lépett be az Unió területére. Ezenkívül Fekete G. azzal érvelt, hogy a vámhatóság a teljes vámmentességben való részesülés elutasítása céljából tévesen támaszkodott a végrehajtási rendelet 561. cikkének (2) bekezdése értelmében vett munkaszerződés hiányára. Mivel Fekete G. nem rendelkezett ilyen szerződéssel, e hatóságnak kizárólag azt kellett volna vizsgálnia, hogy Fekete G.-t e gépjármű magáncélú használatára e rendelkezés értelmében a „tulajdonos másképpen […] felhatalmaz[ta]”-e. Márpedig Fekete G. ezzel kapcsolatban benyújtotta az Együtt Afrikáért Alapítvány kuratóriumi elnökének a meghatalmazását, amely engedélyezte neki az ezen alapítvány tulajdonában álló gépjármű használatát és vezetését. Mindenesetre Fekete G. úgy vélte, hogy őt az említett alapítvány keretein belül végzett tevékenysége miatt ezen alapítvány alkalmazottjának kellett volna tekinteni még akkor is, ha a nemzeti jogi szabályok alapján nem lehetett őt annak minősíteni.
2

E kérelmet egyfelől a Vodafone Malta ltd. (a továbbiakban: Vodafone Malta) és a Mobisle Communications ltd. (a továbbiakban: Mobisle Communications), másfelől az Avukat Ġenerali (főügyész), a Kontrollur tad-Dwana (vámhatóság), a Ministru tal-Finanzi (pénzügyminiszter) és az Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni (máltai hírközlési hatóság) között a jövedéki adó kivetése tárgyában folyamatban lévő eljárás keretében nyújtotta be a kérdést előterjesztő bíróság.