ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C–165/16. sz. ügy

Toufik Lounes

kontra

Secretary of State for the Home Department

(a High Court of Justice [England & Wales], Queen’s Bench Division [Administrative Court] [Egyesült Királyság] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„Előzetes döntéshozatal – Uniós polgárság – EUMSZ 21. cikk –2004/38/EK irányelv – Kedvezményezettek – Kettős állampolgárság – Eredeti állampolgárságának megőrzése mellett a fogadó tagállam állampolgárságát megszerző uniós polgár – Az uniós polgár harmadik állam állampolgárságával rendelkező családtagjának e tagállamban való tartózkodási joga”

Összefoglaló – A Bíróság ítélete (nagytanács), 2017. november 14.

Uniós polgárság–A tagállamok területén való szabad mozgáshoz és szabad tartózkodáshoz való jog–2004/38 irányelv–Jogosultak–Uniós polgár harmadik állam állampolgárságával rendelkező, az e polgár állampolgársága szerinti tagállamban tartózkodó családtagjai–Kizártság–Eredeti állampolgárságának megőrzése mellett a fogadó tagállam állampolgárságát megszerző uniós polgár–Hatás hiánya (2004/38 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 3. cikk, (1) bekezdés, 7. cikk, (1) bekezdés és 16. cikk, (1) bekezdés) Uniós polgárság–A Szerződés rendelkezései–A tagállamok területén való szabad mozgáshoz és szabad tartózkodáshoz való jog–Uniós polgár harmadik állam állampolgárságával rendelkező, a fogadó tagállamban tartózkodó családtagjai–Eredeti állampolgárságának megőrzése mellett a fogadó tagállam állampolgárságát megszerző uniós polgár–Származékos tartózkodási jog a fogadó tagállamban–Feltételek (EUMSZ 21. cikk, (1) bekezdés; 2004/38 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 7. cikk, (1) bekezdés, és 16. cikk, (1) bekezdés)
E tekintetben az EN 1090‑1:2009+A1:2011 szabvány értelmezése érdekében először is az említett szabvány tartalmát kell megvizsgálni, a hatályára vonatkozó mellékleteket is beleértve.

Másodsorban, a harmonizált szabványt az alapjául szolgáló megbízás fényében kell értelmezni. A 305/2011 rendelet 17. cikkének (1) bekezdése értelmében ugyanis a harmonizált szabványokat a 98/34/EK irányelv I. mellékletében felsorolt európai szabványügyi testületek dolgozzák ki a Bizottság által benyújtott kérelmek alapján. Márpedig e rendelet 17. cikkének (5) bekezdése értelmében a Bizottság feladata annak elbírálása, hogy az európai szabványügyi testületek által megállapított harmonizált szabványok megfelelnek‑e a vonatkozó megbízásoknak. Ebből következik, hogy valamely harmonizált szabvány hatálya nem értelmezhető tágabban, mint az alapjául szolgáló megbízásé.

Harmadsorban, amennyiben – amint az alapeljárás keretében is – valamely termék több harmonizált műszaki előírás hatálya alá is tartozhat, először is azt kell megvizsgálni, hogy az újabb szabvány nem helyezte‑e hatályon kívül a korábbit. Ily módon, amennyiben a harmonizált szabvány nem utal kifejezetten arra, hogy egy másik harmonizált szabvány, illetve egy vagy több európai műszaki értékelés helyébe lép, az említett harmonizált műszaki előírások hatályban maradnak, és eltérést engedő különös szabályozásnak minősülnek.

Negyedsorban, a nemzeti vagy nemzetközi szabványügyi testületek által közzétett iránymutatásokat illetően meg kell állapítani, hogy bár ezek a dokumentumok arra irányulnak, hogy pontosítsák azon harmonizált szabványok alkalmazási körét, amelyek hivatkozásait a Bizottság közzétette, mégsem tekinthetők jogilag kötelező aktusoknak az uniós jogrendben. Ebből következik, hogy e dokumentumok nem gyakorolnak hatást a harmonizált szabvány értelmezésére és a nemzeti bíróságokat sem kötik, még akkor sem, ha hasznos útmutatónak minősülnek e szabvány végrehajtása tekintetében.

(lásd: 34–36., 38., 40. és 44. pont)
C‑304/16. sz. ügy

American Express Company

kontra

The Lords Commissioners of Her Majesty’s Treasury

(a High Court of Justice [England & Wales], Queen’s Bench Division [Administrative Court] [Egyesült Királyság] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„Előzetes döntéshozatal – (EU) 2015/751 rendelet – Kártyaalapú fizetési műveletek bankközi jutalékai – Az 1. cikk (5) bekezdése – Háromszereplős fizetésikártya‑rendszer négyszereplős fizetésikártya‑rendszernek tekintése – Feltételek – Kártyaalapú készpénz helyettesítő fizetési eszközök háromszereplős fizetésikártya‑rendszer általi kibocsátása »társmárkapartnerrel vagy ügynök révén« – A 2. cikk 18. pontja – A »háromszereplős fizetésikártya‑rendszer« fogalma – Érvényesség”

Összefoglaló – A Bíróság ítélete (első tanács), 2018. február 7.

Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések–A Bíróság hatásköre–Korlátok–Fiktív nemzeti jogvita keretében előterjesztett kérdések–Elfogadhatatlanság–Valamely nemzeti hatóság olyan jogi aktusának vagy mulasztásának hiánya, amely a jogszerűség vizsgálatára irányuló jogorvoslat tárgyát képezheti–Olyan körülmény, amely önmagában nem vezethet a jogvita fiktív jellegének megállapítására (EUMSZ 267. cikk) Jogszabályok közelítése–Belső piaci pénzforgalmi szolgáltatások–2015/751 rendelet–Kártyaalapú fizetési műveletek bankközi jutalékai–Háromszereplős fizetésikártya‑rendszer–Négyszereplős rendszernek tekintés–Feltételek–Annak szükségessége, hogy valamely társmárkapartner megállapodást kössön valamely háromszereplős rendszerrel, hogy fizetőeszköz‑kibocsátóként járjon el, ahhoz hogy a rendszer négyszereplősnek minősülhessen–Hiány (2015/751 európai parlamenti és tanácsi rendelet, (28) preambulumbekezdés, és 1. cikk, (5) bekezdés és 2. cikk, 2. pont) Intézmények jogi aktusai–Indokolás–Kötelezettség–Terjedelem és korlátok–Rendelet, amely bizonyos esetekben előírja a háromszereplős fizetésikártya‑rendszerek négyszereplős fizetésikártya‑rendszernek való tekintését (EUMSZ 296. cikk; 2015/751 európai parlamenti és tanácsi rendelet, (28) preambulumbekezdés, és 1. cikk, (5) bekezdés) Jogszabályok közelítése–Belső piaci pénzforgalmi szolgáltatások–2015/751 rendelet–Kártyaalapú fizetési műveletek bankközi jutalékai–Háromszereplős fizetésikártya‑rendszer–Négyszereplős rendszernek tekintés–Feltételek–Annak szükségessége, hogy valamely társmárka‑partner megállapodást kössön valamely háromszereplős rendszerrel, hogy fizetőeszköz‑kibocsátóként járjon el, ahhoz, hogy a rendszer négyszereplősnek minősülhessen–Hiány–Az arányosság elvének megsértése–Hiány (EUSZ 5. cikk, (4) bekezdés; 2015/751 európai parlamenti és tanácsi rendelet, 1. cikk, (5) bekezdés és 2. cikk, 18. pont)
C‑266/16. sz. ügy

Western Sahara Campaign UK

kontra

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs és Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs

(a High Court of Justice [England & Wales], Queen’s Bench Division [Administrative Court] [Egyesült Királyság] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„Előzetes döntéshozatal – Az Európai Közösség és a Marokkói Királyság között létrejött halászati partnerségi megállapodás – A megállapodás szerinti halászati lehetőségek megállapításáról szóló jegyzőkönyv – A megállapodás és a jegyzőkönyv megkötéséről szóló aktusok – A jegyzőkönyvben megállapított halászati lehetőségeket a tagállamok között felosztó rendeletek – Bírósági hatáskör – Értelmezés – Érvényesség az EUSZ 3. cikk (5) bekezdése és a nemzetközi jog szempontjából – Az említett megállapodásnak és jegyzőkönyvnek Nyugat‑Szahara területére és a szomszédos vizekre történő alkalmazhatósága”

Összefoglaló – A Bíróság ítélete (nagytanács), 2018. február 27.

Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések–A Bíróság hatásköre–Az intézmények által hozott jogi aktusok–Az Unió által kötött nemzetközi megállapodásnak a Szerződésekkel való összeegyeztethetőségének vizsgálata iránti kérelem–Elfogadhatóság (EUSZ 19. cikk, (3) bekezdés, b) pont; EUMSZ 267. cikk, első bekezdés, b) pont) Nemzetközi megállapodások–Az Unió megállapodásai–Közösség–Marokkó partnerségi megállapodás–Értelmezés–A releváns nemzetközi jogi szabályok alkalmazása (EK–Marokkó partnerségi megállapodás, 2. cikk, a) pont, 5. és 11. cikk) Nemzetközi megállapodások–Az Unió megállapodásai–Közösség–Marokkó partnerségi megállapodás–Területi hatály–Nyugat‑Szahara nem autonóm, a felek szuverenitásán kívüli területe–Kizártság (EK–Marokkó partnerségi megállapodás, 11. cikk) Nemzetközi megállapodások–Az Unió megállapodásai–Közösség–Marokkó partnerségi megállapodás–Területi hatály–Nyugat‑Szahara területével szomszédos vizek–Kizártság–A partnerségi megállapodás és a halászati jegyzőkönyv megkötéséről szóló uniós jogi aktusok vitatásának hiánya (EUSZ 3. cikk, (5) bekezdés; EK–Marokkó partnerségi megállapodás, 2. cikk, a) pont, és 16. cikk, valamint 2013. évi jegyzőkönyv, 1. cikk; 764/2006 és 1270/2013 tanácsi rendelet; 2013/785 tanácsi határozat)
Az Európai Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről szóló 1225/2009 rendelet 2. cikke (7) bekezdése c) pontjának harmadik francia bekezdésében szereplő „korábbi, nem piacgazdasági rendszer” kifejezés arra a korábbi gazdasági rendszerre utal, amely a kínai gyártók tekintetében az analóg ország módszer szisztematikus alkalmazását igazolta, de amely a Kínai Népköztársaságban háttérbe került. Márpedig ismeretes, hogy jóval 1998. július 1‑je – a végső soron többek között 1225/2009 rendelet 2. cikke (7) bekezdésének b) és c) pontjában átvett rendelkezést bevezető, az Európai Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről szóló 384/96/EK rendelet módosításáról szóló 905/98 rendelet hatálybalépése – előtt a kínai gazdasági rendszer már nem az állami kereskedelmű országok gazdasági rendszere volt. Ugyanis olyan ország gazdasági rendszeréről van szó, amely noha még mindig nem rendelkezett piacgazdasággal, megtett már bizonyos, az állami ellenőrzést mérséklő reformokat, de amelynek gazdaságát számos ágazatban továbbra is többek között az ötéves tervek által betöltött központi szerep jellemezte.

(lásd: 77., 78. pont)
Valamely, az alapeljárás tárgyát képezőhöz hasonló ellátást a 883/2004 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében vett „öregségi ellátásnak” kell tekinteni.

A Bíróság kimondta, hogy amennyiben a szociális biztonsági ellátások egyes csoportjai között kell különbséget tenni, az egyes ellátások által fedezett kockázatot kell alapul venni (2006. július 18‑iDe Cuyper ítélet, C‑406/04, EU:C:2006:491, 27. pont; 2013. szeptember 19‑iHliddal és Bornand ítélet, C‑216/12 és C‑217/12, EU:C:2013:568, 52. pont).

Tehát a 883/2004 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének d) pontja szerinti öregségi ellátásokat alapvetően az jellemzi, hogy olyan személyek megélhetésének biztosítására irányulnak, akik – miután elértek egy bizonyos kort – felhagynak a munkavégzéssel, és már nem kötelesek a munkaügyi hivatal rendelkezésére állni (1983. július 5‑iValentini ítélet, 171/82, EU:C:1983:189, 14. pont).

Ezzel szemben az előnyugdíj, jóllehet mutat bizonyos hasonlóságokat az öregségi ellátásokkal tárgyát és célját tekintve, jelesül többek között, hogy biztosítja egy bizonyos életkort elért személyek megélhetési eszközeit, eltér azoktól többek között abban, hogy foglalkoztatáspolitikához kapcsolódó célt követ azzal, hogy hozzájárul a nyugdíjközeli munkavállalók által betöltött munkahelyek fiatalabb munkanélküli személyek javára történő felszabadításához, amely cél az Európát sújtó gazdasági válság összefüggéseiben jelent meg (lásd ebben az értelemben: 1983. július 5‑iValentini ítélet, 171/82, EU:C:1983:189, 16. és 17. pont). Ehhez hasonló módon, egy vállalkozás gazdasági tevékenységének beszüntetése esetén az ilyen ellátás biztosítása hozzájárul a munkanélküli‑biztosítási rendszer alá tartozó, elbocsátott munkavállalók számának csökkentéséhez (lásd analógia útján: 1996. július 11‑iOtte ítélet, C‑25/95, EU:C:1996:295, 31. pont).

Következésképpen az előnyugdíj inkább a gazdasági válság, az átszervezés, a létszámleépítés és a racionalizáció kontextusához kapcsolódik.

Még ha az áthidaló járadék jogosultja, hasonlóan a 883/2004 rendelet 1. cikkének x) pontja szerinti előnyugdíjban részesülő munkavállalóhoz, az öregségi nyugdíjkorhatár eléréséig a priori be is szüntette vagy fel is függesztette szakmai tevékenységeit, ettől még az áthidaló járadék nem a munkaerőpiac gazdasági válság kontextusában fennálló helyzetéhez és nem is az átszervezés alatt álló vállalkozás gazdasági kapacitásához, hanem kizárólag a munka jellegéhez kapcsolódik, amely különleges jelleget mutat, vagy amelyet különleges körülmények között végeznek.

Ezenfelül, amennyiben a szóban forgó nemzeti szabályozás kifejezetten a munkavállalók életkorának előrehaladására utal, és egyáltalán nem tesz említést a munkahelyek fiatalabb személyek javára történő felszabadítására irányuló célról, úgy tűnik, az alapügy tárgyát képező ellátás inkább az öregségi ellátásokkal mutat kapcsolatot.

(lásd: 44–47., 52., 53., 58. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
C‑537/16. sz. ügy

Garlsson Real Estate SA és társai

kontra

Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)

(a Corte suprema di cassazione [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„Előzetes döntéshozatal – 2003/6/EK irányelv – Piaci manipuláció – Szankciók – Ugyanazon tényállás tekintetében közigazgatási szankciót és büntetőjogi szankciót is előíró nemzeti szabályozás – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – 50. cikk – A ne bis in idem elve – A közigazgatási szankció büntető jellege – Ugyanazon jogsértés fennállása – Az 52. cikk (1) bekezdése – A ne bis in idem elve korlátozásai – Feltételek”

Összefoglaló – A Bíróság ítélete (nagytanács), 2018. március 20.

Alapvető jogok–Az Európai Unió Alapjogi Chartája–Hatály–Az uniós jog végrehajtása–A piaci manipulációért felelős személyekkel szemben pénzbeli közigazgatási szankciókat előíró nemzeti szabályozás–Bennfoglaltság (Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 50. cikk és 51. cikk, (1) bekezdés; 2003/6 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 5. cikk és 14. cikk, (1) bekezdés) Alapvető jogok–Az Emberi Jogok Európai Egyezménye–Az uniós jogrend szerves részét nem képező jogforrás (EUSZ 6. cikk, (3) bekezdés; az Európai Unió Alapjogi Chartája, 52. cikk, (3) bekezdés) Alapvető jogok–A ne bis in idem elve–Alkalmazási feltételek–A büntető jellegű eljárások és szankciók halmozása–Értékelési szempontok–A jogsértés belső jog szerinti jogi minősítése, a jogsértés jellege és a kiszabható szankció súlya (Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 50. cikk) Alapvető jogok–A ne bis in idem elve–Alkalmazási feltételek–Ugyanazon jogsértés fennállása–Értékelési szempont–A történeti tényállás azonossága (Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 50. cikk) Alapvető jogok–A ne bis in idem elve–Korlátozás–Büntető jellegű közigazgatási szankció és büntetőjogi szankció halmozását előíró nemzeti szabályozás–Megengedhetőség–Feltételek–Közérdekű célkitűzést szolgáló korlátozás–Az uniós pénzügyi piacok integritásának és a pénzügyi eszközök iránti közbizalomnak a védelmére irányuló célkitűzés–Bennfoglaltság (Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 50. cikk és 52. cikk, (3) bekezdés) Alapvető jogok–A ne bis in idem elve–Korlátozás–Büntető jellegű közigazgatási szankció és büntetőjogi szankció halmozását előíró nemzeti szabályozás–Megengedhetőség–Feltételek–Az arányosság elvének tiszteletben tartása–Terjedelem (Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 49. cikk, (3) bekezdés, 50. cikk és 52. cikk, (1) bekezdés; 2003/6 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 5. cikk és 14. cikk, (1) bekezdés) Alapvető jogok–A ne bis in idem elve–Korlátozás–Piaci manipuláció miatt olyan személlyel szemben büntető jellegű közigazgatási eljárás lefolytatását lehetővé tévő nemzeti szabályozás, akit ugyanezen tényállás miatt már jogerős, hatékony, arányos és visszatartó erejű büntetőjogi szankcióval sújtottak–Megengedhetetlenség (Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 50. cikk és 52. cikk, (1) bekezdés) Alapvető jogok–A ne bis in idem elve–Közvetlen hatály (Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 50. cikk)
C‑596/16 és C‑597/16. sz. egyesített ügyek

Enzo Di Puma

kontra

Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)

és

Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)

kontra

Antonio Zecca

(a Corte suprema di cassazione [Olaszország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelmek)

„Előzetes döntéshozatal – 2003/6/EK irányelv – Bennfentes kereskedelem – Szankciók – Ugyanazon tényállás tekintetében közigazgatási szankciót és büntetőjogi szankciót is előíró nemzeti szabályozás – A jogerőre emelkedett büntetőítélet res iudicata hatása a közigazgatási eljárásra – Bennfentes kereskedelem miatt hozott, jogerős felmentő büntetőítélet – A szankciók hatékonysága – Az Európai Unió Alapjogi Chartája – 50. cikk – A ne bis in idem elve – A közigazgatási szankció büntető jellege – Ugyanazon jogsértés fennállása – Az 52. cikk (1) bekezdése – A ne bis in idem elve korlátozásai – Feltételek”

Összefoglaló – A Bíróság ítélete (nagytanács), 2018. március 20.

Jogszabályok közelítése–Bennfentes kereskedelem–Tilalom–Szankciók–A tagállamok arra vonatkozó kötelezettsége, hogy hatékony, arányos és visszatartó erejű közigazgatási szankciókat helyezzenek kilátásba–Terjedelem–Közigazgatási és büntetőjogi szankció halmozásának előírására vonatkozó lehetőség–Korlát–A ne bis in idem elve tiszteletben tartása (Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 50. cikk; 2003/6 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 14. cikk, (1) bekezdés) Alapvető jogok–A ne bis in idem elve–Bennfentes kereskedelem miatt olyan személlyel szemben büntető jellegű közigazgatási eljárás lefolytatását lehetővé nem tévő nemzeti szabályozás, akivel szemben büntetőeljárásban ugyanezen tényállás miatt már jogerős felmentő ítéletet hoztak–Megengedhetőség (Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 50. cikk és 52. cikk, (1) bekezdés; 2003/6 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 14. cikk, (1) bekezdés) Alapvető jogok–A ne bis in idem elve–Alkalmazási feltételek–Ugyanazon jogsértés fennállása–Büntető jellegű eljárások és szankciók halmozása–Értékelési szempontok (Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 50. cikk) Alapvető jogok–A ne bis in idem elve–Korlátozás–Büntető jellegű közigazgatási szankció és büntetőjogi szankció halmozását előíró nemzeti szabályozás–Megengedhetőség–Feltételek–Közérdekű célkitűzést szolgáló korlátozás–Az uniós pénzügyi piacok integritásának és a pénzügyi eszközök iránti közbizalomnak a védelmére irányuló célkitűzés–Bennfoglaltság (Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 50. cikk és 52. cikk, (1) bekezdés)
C‑643/16. sz. ügy

American Express Company

kontra

The Lords Commissioners of Her Majesty’s Treasury

(a High Court of Justice [England & Wales], Queen’s Bench Division [Administrative Court] [Egyesült Királyság] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„Előzetes döntéshozatal – (EU) 2015/2366 irányelv – Belső piaci pénzforgalmi szolgáltatások – A 35. cikk (1) bekezdése – Az engedélyezett vagy nyilvántartásba vett pénzforgalmi szolgáltatóknak a fizetési rendszerekben való részvételére vonatkozó követelmények – A 35. cikk (2) bekezdése első albekezdésének b) pontja – E követelmények alkalmazhatatlansága olyan fizetési rendszerekre, amelyeket kizárólag egyazon csoporthoz tartozó pénzforgalmi szolgáltatók alkotnak – Az említett követelmények alkalmazhatósága olyan háromszereplős fizetésikártya rendszerekre, amelyek társmárka vagy ügynöki megállapodásokat kötöttek – Érvényesség”

Összefoglaló – A Bíróság ítélete (első tanács), 2018. február 7.

Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések–A Bíróság hatásköre–Korlátok–Fiktív nemzeti jogvita keretében előterjesztett kérdés–Elfogadhatatlanság–Valamely nemzeti hatóság olyan jogi aktusának vagy mulasztásának hiánya, amely a jogszerűség vizsgálatára irányuló jogorvoslat tárgyát képezheti–Olyan körülmény, amely önmagában nem vezethet a jogvita fiktív jellegének megállapítására (EUMSZ 267. cikk) Jogszabályok közelítése–Belső piaci pénzforgalmi szolgáltatások–2015/2366 irányelv–A pénzforgalmi szolgáltatóknak a fizetési rendszerekben való részvételére vonatkozó követelmények–Alkalmazhatóság olyan háromszereplős fizetésikártya‑rendszerekre, amelyek ügynököt vesznek igénybe a pénzforgalmi szolgáltatások nyújtása céljából–Alkalmazhatatlanság olyan rendszerekre, amelyek a társmárkás termékek tekintetében pénzforgalmi szolgáltatásokat nem nyújtó társmárkapartnerrel kötöttek társmárka‑megállapodást (2015/2366 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 35. cikk, (1) bekezdés és (2) bekezdés, első albekezdés, b) pont) Intézmények jogi aktusai–Indokolás–Kötelezettség–Terjedelem és korlátok–A pénzforgalmi szolgáltatások nyújtása céljából ügynöki szerződést kötő háromszereplős fizetésikártya‑rendszereket a fizetési rendszerekben való részvételre vonatkozó követelményeknek alávető irányelv (EUMSZ 296. cikk, (2) bekezdés; 2015/2366 európai parlamenti és tanácsi irányelv, (49), (50) és (52) preambulumbekezdés, valamint 35. cikk, (1) bekezdés) Jogszabályok közelítése–Belső piaci pénzforgalmi szolgáltatások–2015/2366 irányelv–A pénzforgalmi szolgáltatóknak a fizetési rendszerekben való részvételére vonatkozó követelmények–Alkalmazhatóság olyan háromszereplős fizetésikártya‑rendszerekre, amelyek ügynököt vesznek igénybe a pénzforgalmi szolgáltatások nyújtása céljából–Az arányosság elvének megsértése–Hiány (2015/2366 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 35. cikk)
E tekintetben először is a Montreali Egyezmény 31. cikkének (2) bekezdéséből az derül ki, hogy kár esetén a szállítmányra jogosult személynek a kár felfedezését követően haladéktalanul, de legkésőbb az e rendelkezésben foglalt, a poggyász, illetve a teherszállítmány kézbesítésének időpontjától számított határidőkön belül, panasszal kell élnie a légi fuvarozó felé. Egyébként ezen egyezmény 31. cikkének (3) bekezdése értelmében minden panaszt írásban kell benyújtani vagy elküldeni az e panaszra előírt időszakokon belül.

A nemzetközi légi szállítás egyes szabályainak egységesítéséről szóló, Montrealban 1999. május 28‑án kötött egyezmény 31. cikkének (2) és (3) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes, ha az írásbeli formára vonatkozó követelményt teljesültnek tekintik, ha egy légi fuvarozó alkalmazottja az utas tudomásával írásban kárbejelentést vesz fel, akár papíron, akár elektronikus úton bevezetve azt e fuvarozó informatikai rendszerébe, amennyiben ezen utas meggyőződhet a panasz azon pontos szövegéről, ahogyan azt írásban felvették és bevezették az informatikai rendszerbe, és azt adott esetben módosíthatja vagy kiegészítheti, vagy akár más szöveggel helyettesítheti, még az ezen egyezmény 31. cikkének (2) bekezdésében foglalt határidő lejárta előtt.

Bár a panasztétel kizárólag az utas felelősségi körébe tartozik, a Montreali Egyezmény 31. cikkének szövegéből egyáltalán nem következik, hogy az utas ugyanakkor meg lenne fosztva attól a lehetőségtől, hogy a panasz benyújtása céljából más személyek segítségét is igénybe vegye. Az utas azon lehetősége, hogy más személyek segítségét is igénybe vegye, lehetővé teszi számára azt is, akárcsak az alapügyben, hogy a légi fuvarozó valamely alkalmazottjához forduljon azért, hogy ezen alkalmazott a szóbeli panaszát írásbeli formában rögzítse, és azt e célból bevezesse e légi fuvarozó informatikai rendszerébe.

Márpedig nem tagadható, hogy az utas, illetve azon légi fuvarozó érdekei, amelynek e munkatárs az alkalmazottja, eltérőek, sőt, mondhatni ellentétesek. Ugyanis az előbbi a poggyászában okozott kár fennállására hivatkozik, míg emiatt ez utóbbinak kell viselnie a felelősséget. Ugyanakkor, a légi közlekedésben a fogyasztók érdekeinek védelme mint cél, valamint annak biztosításának szükségessége, hogy az alkalmazott az utas szóbeli panaszát az állítottakhoz hűen és lojális módon rögzítse írásban, akkor garantálható megfelelő módon, ha biztosított, hogy az érintett utas meg tud győződni a panasz pontos szövegéről, úgy ahogyan azt a légi fuvarozó munkatársa írásban felvette és bevezette az informatikai rendszerbe, és azt adott esetben módosíthatja vagy kiegészítheti, vagy akár más szöveggel helyettesítheti, még a Montreali Egyezmény 31. cikkének (2) bekezdésében foglalt határidő lejárta előtt.

(lásd: 42., 44–47. pont, és a rendelkező rész 3. pontja)