T‑39/06. sz. ügy

Transcatab SpA

kontra

Európai Bizottság

„Verseny – Kartellek – A nyersdohány felvásárlásának és elsődleges feldolgozásának olasz piaca – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat – Az árak rögzítése és a piac felosztása – A jogsértő magatartás betudhatósága – Bírságok – Arányosság – A jogsértés súlya és időtartama – Enyhítő körülmények – Együttműködés”

Az ítélet összefoglalása

1. Verseny – Közösségi szabályok – Jogsértések – Betudhatóság – Anyavállalat és leányvállalatok – Gazdasági egység – Értékelési szempontok – A leányvállalataiban 100%‑os részesedéssel rendelkező anyavállalat által e leányvállalatokra gyakorolt meghatározó befolyás vélelme

(EK 81. cikk)

2. Verseny – Közigazgatási eljárás – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – Kifogásközlés – Szükséges tartalom

(EK 81. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 27. cikk, (1) bekezdés)

3. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Maximális összeg – Kiszámítás – Figyelembe veendő forgalom

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés)

4. Intézmények jogi aktusai – Iránymutatás a versenyszabályok megsértése esetén kiszabott bírság megállapításáról – Külső joghatások kiváltására irányuló aktus – Terjedelem

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

5. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Kizárólag a természetük alapján különösen súlyosnak minősített jogsértések

(1/2003 tanácsi rendelet; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A pont)

6. Verseny – Bírságok – Bírságot kiszabó határozat – Indokolási kötelezettség – Terjedelem

(EK 81. cikk és EK 253. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) és (3) bekezdés)

7. Verseny – Közigazgatási eljárás – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – Kifogásközlés – Szükséges tartalom

(1/2003 tanácsi rendelet, 27. cikk)

8. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – A Bizottságnak fenntartott mérlegelési mozgástér – Korlátok – Az arányosság elvének tiszteletben tartása – Terjedelem

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

9. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A bírság elrettentő jellege

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 5. pont, b) alpont)

10. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények – Valamely megállapodás tényleges alkalmazásának hiánya

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A pont, első bekezdés és 3. pont, második francia bekezdés)

11. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények – A jogsértésnek a Bizottság első beavatkozásakor történő megszüntetése – Terjedelem

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont, harmadik francia bekezdés)

12. Uniós jog – Elvek – Bizalomvédelem – Feltételek

13. Mezőgazdaság – Versenyszabályok – 26. rendelet – Az EK 33. cikkben foglalt célkitűzések megvalósításához szükséges megállapodások, döntések és összehangolt magatartások tekintetében előírt eltérés alkalmazása – Feltételek

(EK 33. cikk és EK 81. cikk, (1) bekezdés; 26. tanácsi rendelet, 2. cikk)

14. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények – A eljárás alá vont vállalkozás együttműködési közlemény keretein kívüli együttműködése – Feltételek

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont, hatodik francia bekezdés és 2002/C 45/03 bizottsági közlemény)

15. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények – A versenyszabályok első esetben történő alkalmazása egy adott gazdasági ágazatban – A Bizottság mérlegelési mozgástere

(1/2003 tanácsi rendelet; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont)

16. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények – A szóban forgó ágazat rossz pénzügyi helyzete – A Bizottság mérlegelési mozgástere

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

17. Eljárás – Keresetlevél – Alaki követelmények

(a Bíróság alapokmánya, 21. cikk; a Törvényszék eljárási szabályzata, 44. cikk, (1) bekezdés, c) pont és 48. cikk, (2) bekezdés)

18. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A bírság összegének csökkentése az eljárás alá vont vállalkozás együttműködése miatt – Feltételek

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk; 2002/C 45/03 bizottsági közlemény, 23. pont, utolsó bekezdés)

19. Verseny – Kartellek – Egységes jogsértést megvalósító megállapodások és összehangolt magatartások

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

1. A versenyjog terén többek között akkor lehet az anyavállalatnak betudni a leányvállalat magatartását, ha a leányvállalat – jóllehet külön jogi személyiséggel rendelkezik – nem önállóan határozza meg magatartását a piacon, hanem lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat ad a számára, különös tekintettel az említett két jogi személy közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra. Ilyen esetben ugyanis, mivel az anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi, és így az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkot, a Bizottság a bírságokat kiszabó határozatot az anyavállalatnak címezheti, anélkül hogy bizonyítania kellene az utóbbinak a jogsértésben való személyes részvételét.

Abban a különös esetben, ha az anyavállalat a versenyjog szabályait sértő magatartást folytató leányvállalatban 100%‑os részesedéssel rendelkezik, egyrészről ezen anyavállalat meghatározó befolyást gyakorolhat e leányvállalat magatartására, másrészről pedig fennáll azon megdönthető vélelem, miszerint az említett anyavállalat ténylegesen ilyen befolyást gyakorol. A Bizottság vélelmezheti tehát, hogy az anyavállalat meghatározó befolyást gyakorol leányvállalata magatartására, anélkül hogy olyan további bizonyítékokat kellene előterjesztenie, amelyek alátámasztják, hogy az anyavállalat ténylegesen ilyen befolyást gyakorolt, vagy akár csak tudomással bírt a jogsértésről, vagy arról, hogy a leányvállalat részt vesz ebben a jogsértésben. Olyan megdönthető vélelemről van szó, amely az ellenkező bizonyítása révén cáfolható. Ennélfogva az anyavállalatnak kell megdöntenie ezt a vélelmet olyan bizonyítékok révén, amelyek alkalmasak annak alátámasztására, hogy leányvállalata önállóan határozta meg piaci magatartását, és ezért a két társaság nem képez gazdasági egységet. Ennek hiányában az irányítás gyakorlását bizonyítja az a tény, hogy a kizárólagos tulajdonon alapuló vélelmet nem döntötték meg.

Az a tény, hogy valamely leányvállalat saját helyi vezetéssel és saját eszközökkel rendelkezik, önmagában még nem bizonyítja, hogy piaci magatartását önállóan, az anyavállalattól függetlenül határozza meg. Az, hogy a folyó ügyek intézését az anyavállalat 100%‑os tulajdonában lévő leányvállalat helyi vezetésére bízzák, szokásos gyakorlat, és ennélfogva nem alkalmas a leányvállalatok tényleges önállóságának bizonyítására.

(vö. 92–94., 103., 106. pont)

2. A versenyjog terén a védelemhez való jog tiszteletben tartása megköveteli, hogy a közigazgatási eljárás során az érintett vállalkozásoknak lehetőségük legyen megfelelően kifejteni álláspontjukat a tényállás és a hivatkozott körülmények valószerűségéről és jelentőségéről, valamint azokról a dokumentumokról, amelyeket a Bizottság a Szerződés megsértésének fennállására vonatkozó állításának alátámasztására felhasznált.

Az 1/2003 rendelet 27. cikkének (1) bekezdése ezt az elvet tükrözi, amikor előírja, hogy a feleknek kifogásközlést kell küldeni, amely egyértelműen tartalmazza mindazokat a lényeges bizonyítékokat, amelyekre a Bizottság az eljárás e szakaszában támaszkodik, annak érdekében, hogy az érdekeltek ténylegesen tudomást szerezhessenek azon magatartásokról, amelyeket a Bizottság velük szemben kifogásol, és hatékonyan védekezhessenek, mielőtt a Bizottság végleges határozatot fogad el. Ez a követelmény akkor teljesül, ha a hivatkozott határozat az érintetteket nem teszi felelőssé a kifogásközlésben ismertetettektől eltérő jogsértésekért, és csak olyan tényeket állapít meg, amelyekről az érintettek kifejthették álláspontjukat.

Mindezt elegendő azonban összefoglaló jelleggel megjelölni, és a határozatnak nem kell feltétlenül megegyeznie a kifogásközléssel, mivel ez olyan előkészítő iratnak minősül, amelynek ténybeli és jogi megállapításai tisztán ideiglenes jellegűek. Így elfogadhatók a kifogásközlés azon kiegészítései is, amelyeket a Bizottság a felek válaszainak fényében tett, akiknek az érvelése igazolja, hogy ténylegesen gyakorolni tudták védelemhez való jogukat. A közigazgatási eljárás érdekében a Bizottság a megfogalmazott kifogások alátámasztása céljából felülvizsgálhatja és ki is egészítheti ténybeli vagy jogi érveit.

Egyébiránt az anyavállalatnak a 100%-os tulajdonában lévő leányvállalatai által elkövetett jogsértés betudhatóságát illetően a Bizottság a kifogásközlési szakaszban csupán az arra vonatkozó bizonyíték előterjesztésére köteles, hogy az anyavállalat a leányvállalatainak tagja.

(vö. 115–117., 123. pont)

3. Az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében előírt, a forgalom 10%‑ának megfelelő felső határt az EK 81. cikk értelmében a vállalkozásként tevékenykedő, gazdasági egységet képező valamennyi társaság összesített forgalma alapján kell kiszámítani, mivel egyedül az ilyen egységet képező társaságok összesített forgalma utalhat a szóban forgó vállalkozás méretére és gazdasági erejére.

(vö. 129., 130. pont)

4. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás olyan eszköz, amelynek célja – a magasabb szintű jog tiszteletben tartása mellett – azon feltételeknek a pontosítása, amelyeket a Bizottság az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése által a bírságkiszabás tekintetében ráruházott mérlegelési jogkör gyakorlásának keretében alkalmaz. A hivatkozott iránymutatás ugyan nem képezi egy bírságot kiszabó határozat jogi alapját – mivel azt az 1/2003 rendelet adja –, ám általánosan és elvont módon meghatározza azt a módszert, amelyet a Bizottság magára vállalt az e határozatban kiszabott bírságok összegének megállapítása végett, következésképpen garantálja a vállalkozások jogbiztonságát.

Noha az iránymutatás nem tekinthető olyan jogszabálynak, amelyet a közigazgatási intézmény minden esetben köteles követni, ám olyan követendő gyakorlati magatartási szabályt tartalmaz, amelytől a közigazgatás egyes esetekre nézve nem térhet el indokolás nélkül.

A Bizottság saját mérlegelési jogkörének az iránymutatás elfogadásából származó korlátozásával mindazonáltal nem összeegyeztethetetlen a Bizottság lényeges mérlegelési mozgásterének fenntartása. Az ugyanis, hogy a Bizottság az iránymutatásban kifejtette a jogsértések súlyának értékelését illető megközelítését, nem akadálya annak, hogy ezt a megközelítést átfogóan értékelje az adott ügy minden releváns körülménye alapján, beleértve olyan tényezőket is, amelyek nem szerepelnek kifejezetten az iránymutatásban.

(vö. 141–143. pont)

5. Különösen az árrögzítésre irányuló horizontális kartellekkel kapcsolatban a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásból következik, hogy e kartelleket pusztán a jellegüknél fogva „különösen súlyos” jogsértéseknek lehet minősíteni, anélkül hogy a Bizottság köteles lenne bizonyítani a jogsértés által a piacra gyakorolt tényleges hatást, és hogy az érintett piac korlátozott földrajzi kiterjedése ezt befolyásolná. E következtetést támasztja alá az a tény, hogy míg a súlyos jogsértések leírása kifejezetten hivatkozik a piacra és a közös piac kiterjedt területeire gyakorolt hatásra, a különösen súlyos jogsértések leírása nem említ semmilyen követelményt a piacra gyakorolt tényleges hatásra, illetve adott földrajzi területre gyakorolt hatásra vonatkozóan.

A jogsértés súlyának értékelésénél meghatározó az a kérdés, hogy a kartell tagjai a szándékaik tényleges megvalósítása érdekében megtettek‑e mindent, ami módjukban állt. Ami ezt követően a ténylegesen megvalósult piaci árakat illetően történt, azt egyéb, a kartell tagjainak ellenőrzésén kívül álló tényezők befolyásolhatták. a kartell tagjai nem hozhatnak fel a saját javukra a bírság csökkentésének alátámasztására a szándékukat meghiúsító külső tényezőket.

Amennyiben a kartell megvalósítása megállapítást nyert, a Bizottság nem köteles módszeresen bizonyítani, hogy a megállapodások ténylegesen lehetővé tették az érintett vállalkozások számára, hogy magasabb, vagy – például a felvásárlási kartellek esetében – alacsonyabb ügyleti árat érjenek el, mint amit a kartell hiányában elértek volna. Aránytalan lenne ilyen bizonyítást megkövetelni, amely jelentős forrásokat igényelne, mivel olyan gazdasági modelleken alapuló hipotetikus számításokat tenne szükségessé, amelyek pontosságát az uniós bíróság nehezen tudná csak ellenőrizni, és amelyek tévedhetetlensége egyáltalán nem bizonyított.

Ezen túlmenően a földrajzi piac kiterjedése nem önálló kritérium abban az értelemben, hogy csak a tagállamok többségét érintő jogsértések minősülhetnének „különösen súlyosnak”. Sem a Szerződés, sem az 1/2003 rendelet, sem az iránymutatás, sem pedig az ítélkezési gyakorlat nem enged arra következtetni, hogy csak a nagy földrajzi kiterjedésű korlátozások minősülhetnek ilyennek. Egyébiránt különösen az árak rögzítésére és a felvásárolt mennyiségek felosztására irányuló megállapodások, illetve összehangolt magatartások pusztán a jellegük alapján különösen súlyosnak minősülhetnek anélkül, hogy sajátos hatásukat vagy földrajzi kiterjedésüket meg kellene határozni. Következésképpen az érintett földrajzi piac mérete – még ha feltételezzük is, hogy korlátozott – nem zárja ki, hogy a Bizottság a megállapított jogsértést „különösen súlyosnak” minősítse.

(vö. 148., 149., 168., 169., 172. pont)

6. A versenyjog megsértése címén kiszabott bírságok megállapítása keretében a Bizottság az indokolási kötelezettségnek eleget tesz, ha a határozatában megjelöli az értékelés azon elemeit, amelyek lehetővé tették számára a jogsértés súlyának és időtartamának felmérését.

Az EK 81. cikk megsértésének elemzése során az EK 253. cikk nem értelmezhető úgy, hogy az arra kötelezi a Bizottságot, hogy határozataiban magyarázza meg, hogy a bírság összegének kiszámításánál a végleges határozatban ténylegesen alkalmazott megközelítéssel szemben miért nem alkalmazott más alternatív megközelítéseket.

(vö. 175., 177. pont)

7. Amennyiben a Bizottság kifogásközlésében kifejezetten feltünteti, hogy meg fogja vizsgálni, hogy az érintett vállalkozásokkal szemben helye van‑e bírság kiszabásának, valamint feltünteti azokat a fő ténybeli és jogi bizonyítékokat – mint például a feltételezett jogsértés súlyát és időtartamát –, amelyek bírság kiszabásához vezethetnek, illetve azt, hogy e jogsértést szándékosan vagy gondatlanul követték‑e el, teljesíti a vállalkozások meghallgatáshoz való jogának tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettségét. Ezzel tudomásukra hozza azokat a bizonyítékokat, amelyek alapján nemcsak hogy a jogsértés megállapításával szemben, hanem a bírság velük szembeni megállapításával kapcsolatosan is védekezhetnek.

Ezzel szemben a Bizottság – amennyiben megjelölte azokat a ténybeli és jogi elemeket, amelyekre a bírság összegének számítását alapozta – nem köteles pontosan megjelölni azt a módszert, amelyet az egyes elemek tekintetében a bírság összege szintjének meghatározásánál követett. Ezenfelül a Bizottság határozatában a közigazgatási eljárásra figyelemmel a megfogalmazott kifogások alátámasztása céljából felülvizsgálhatja és ki is egészítheti ténybeli vagy jogi érveit.

A bírságok összegének meghatározását illetően ebből az következik, hogy az érintett vállalkozások védelemhez való jogát a Bizottság előtt az biztosítja, hogy észrevételeket lehet előterjeszteni a velük szemben kifogásolt tények időtartamával, súlyával és versenyellenes jellegével kapcsolatban.

(vö. 180–182. pont)

8. A versenyjogi jogsértések szankcionálása érdekében a Bizottság által indított eljárások során ennek az elvnek az alkalmazása azt jelenti, hogy a bírságok nem haladhatják meg a kitűzött célokhoz, vagyis e szabályok tiszteletben tartásához képest szükséges mértéket, továbbá a valamely vállalkozásra versenyjogi jogsértés címén kiszabott bírság összegének arányban kell állnia az összességében értékelt jogsértéssel, és különösen figyelembe kell vennie annak súlyát. Így különösen, az arányosság elve azzal jár, hogy a Bizottságnak a jogsértés súlyának értékelése során figyelembe vett tényezőkkel arányosan kell meghatároznia a bírság összegét, és hogy e tényezőket egységes és objektíven igazolható módon kell alkalmaznia.

E tekintetben sem az 1/2003 rendelet, sem pedig a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás nem írja elő, hogy a bírság összegét az érintett piac méretével közvetlen összefüggésben kell meghatározni, mivel ezt a tényezőt nem kötelező figyelembe venni, és az csak egyike a jogsértés súlyának értékelése során figyelembe veendő releváns tényezőknek. Ezek a rendelkezések nem kötelezik tehát a Bizottságot a piac korlátozott méretének figyelembevételére.

A hatályos jog sem foglal magában semmilyen olyan általános alkalmazási elvet, amely szerint a szankciónak arányosnak kell lennie a vállalkozás érintett termékpiacon megvalósított forgalmával. A bírság meghatározásának érdekében a Bizottság ugyanúgy jogosult figyelembe venni a vállalkozás teljes forgalmát – amely, még ha hozzávetőleges vagy hiányos is, de jelzésértékű –, annak méretét, valamint a gazdasági teljesítményét, mint a jogsértés tárgyát képező termékekből származó azon forgalomhányadot, amely a jogsértés terjedelme tekintetében jelzésértékű lehet. Egyik összegnek sem szabad a többi mérlegelési tényezőhöz képest aránytalan fontosságot tulajdonítani, és következésképpen az arányos bírság megállapítása nem lehet csak az összesített forgalmon alapuló számítás eredménye. Ez még inkább így van, amikor a kérdéses termékek a teljes forgalomnak csak kis hányadát teszik ki. Ezenfelül abban az esetben, ha a bírság végleges összege nem haladja meg az érintett vállalkozásnak a jogsértés utolsó évében elért világméretű forgalmának 10%‑át, ezen összeg nem tekinthető aránytalannak csupán azon okból, hogy meghaladja az érintett piacon elért forgalmat.

(vö. 189., 190., 196., 197., 199. pont)

9. A versenyjogi jogsértésért kiszabandó bírság kiszámítása keretében – mivel az elrettentés célja a vállalkozásoknak az Unió területén belüli magatartásával kapcsolatos – az elrettentési tényezőt nemcsak az érintett vállalkozás helyzete, hanem számos tényező figyelembevételével kell értékelni.

A Bizottság a bírság összegének meghatározása során nem köteles figyelembe venni az érintett vállalkozás veszteséges pénzügyi helyzetét, mivel egy ilyen kötelezettség elismerése indokolatlan versenyelőnyhöz juttatná a piaci feltételekhez legkevésbé alkalmazkodó vállalkozásokat. Egy vállalkozás tehát nem vitathatja az elrettentési szorzó alkalmazását arra a körülményre hivatkozva, hogy a kartell végrehajtásának időtartama alatt olyan veszteségeket szenvedett el, amelyek eredményeként a közigazgatási eljárás megindulása után már nem tevékeny az érintett piacon.

Egyébként az uniós jog nem tiltja meg önmagában azt, hogy valamely intézmény által hozott intézkedés következtében egy adott vállalkozás fizetésképtelenné váljék, vagy felszámolás alá kerüljön. A vállalkozás adott jogi formában történő felszámolása ugyanis – bár hátrányosan érintheti a tulajdonosok, részvényesek vagy részesedéssel rendelkezők pénzügyi érdekeit – nem jelenti azt, hogy a vállalkozás által képviselt személyi, materiális és immateriális elemek is elveszítenék értéküket.

(vö. 221–224. pont)

10. Az a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 3. pontjának második francia bekezdésében szereplő enyhítő körülmény, amely a jogsértő megállapodások nemteljesítésére, illetve a gyakorlatban a jogsértő magatartásról való lemondásra vonatkozik, az egyes vállalatok saját magatartásán alapul. Ebből következik, hogy ezen enyhítő körülmény értékelésénél nem a jogsértés egészéből következő – a jogsértés súlyának értékelésénél a jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatásának a megítélésekor vizsgálandó – hatásokat (az iránymutatás 1.A pontjának első bekezdése), hanem – az egyes vállalkozások jogsértésben való részvétele relatív súlyának a vizsgálatához – a vállalkozások egyéni magatartását kell figyelembe venni.

Mindenesetre a hivatkozott iránymutatás 3. pontjának második francia bekezdésében foglalt enyhítő körülményekben a jogsértő vállalkozások akkor részesülhetnek, ha bizonyítják, hogy egyértelműen és olyan nagymértékben megszegték a kartell végrehajtására irányuló kötelezettségeket, hogy ezáltal megzavarták annak működését, valamint hogy nem keltették azt a látszatot, hogy csatlakoznak a megállapodáshoz, és ebből kifolyólag nem ösztönözték a többi vállalkozást a kérdéses kartell végrehajtására.

(vö. 273., 275. pont)

11. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 3. pontja harmadik francia bekezdésének megfelelően a Bizottság által rögzített alapösszeg olyan enyhítő körülmények hatására csökkenthető, mint például a jogsértés érintett vállalkozás általi beszüntetése a Bizottság első beavatkozásával egyidőben.

Ugyanakkor a bírság ilyen csökkentése nem lehet automatikus, hanem az adott eset körülményeinek a Bizottság által – a mérlegelési jogköre keretében – elvégzett értékeléstől függ. Az ügy körülményei alapján tehát a Bizottság akár úgy is dönthet, hogy valamely jogellenes megállapodásban részt vevő vállalkozás bírságának alapösszegét nem csökkenti.

Amennyiben a Bizottság olyan vállalkozást részesítene az enyhítő körülményekkel járó jogkövetkezményekben, amely olyan nyilvánvalóan jogellenes megállapodásban vesz részt, amelynek jogellenességéről tudott, vagy amelyről tudnia kellett, hogy jogsértésnek minősül, arra ösztönözhetné a vállalkozásokat, hogy a lehető legtovább fenntartsák titkos megállapodásukat annak reményében, hogy magatartásukat úgysem fedezik fel, miközben tisztában vannak azzal, hogy még ha jogellenes magatartásukat felfedezik is, a velük szemben kiszabandó bírságot a Bizottság csökkentheti, amennyiben jogsértésüket a felfedezés időpontjában megszakítják. Ennek elismerése a kiszabott bírságot teljesen megfosztaná elrettentő hatásától, továbbá veszélyeztetné az EK 81. cikk (1) bekezdésének hatékony érvényesülését.

Ezenfelül a szándékosan elkövetett jogsértés megszüntetése nem tekinthető enyhítő körülménynek abban az esetben, ha arra a Bizottság beavatkozása következtében került sor.

(vö. 282–284. pont)

12. A bizalomvédelem elvére való hivatkozás jogának fennállásához három feltétel teljesülése szükséges. Az első: az uniós adminisztrációnak pontos, feltétel nélküli és ellentmondásmentes, jogosultsággal rendelkező és megbízható forrásokból származó biztosítékokat kell nyújtania az érdekelt számára. A második: e biztosítékoknak jogos bizalmat kell kelteniük abban a személyben, akihez intézik őket. A harmadik: a megadott biztosítékoknak összhangban kell állniuk az alkalmazandó szabályokkal.

A versenyjog terén önmagában az a tény, hogy a Bizottság a korábbi határozathozatali gyakorlatában megállapította, hogy bizonyos elemek enyhítő körülményt képeznek a bírság összegének meghatározásánál, nem jelenti azt, hogy azt a későbbi határozataiban ugyanígy kell értékelnie. Valamely vállalkozás tehát nem hivatkozhat arra az ebbe vetett jogos bizalomra való hivatkozás érdekében, hogy ezt az enyhítő körülményt más jogsértések esetében alkalmazták.

(vö. 289., 291. pont)

13. Az egyes versenyszabályok mezőgazdasági termékek termelésére és kereskedelmére történő alkalmazásáról szóló 26. rendelet, és különösen annak 2. cikke eltérést állapít meg az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazása alól az EK‑Szerződés I. mellékletében felsorolt termékek termeléséhez vagy kereskedelméhez kapcsolódó olyan megállapodás, döntés és összehangolt magatartás tekintetében, amely a nemzeti piaci rendtartás lényeges részét képezi, vagy szükséges a EK 33. cikk rendelkezései célkitűzésének eléréséhez.

A 26. rendeletnek az EK 81. cikk (1) bekezdésének általános alkalmazásától való eltérést tartalmazó 2. cikkét megszorítóan kell értelmezni. Egyébként a 26. rendelet 2. cikke (1) bekezdésének első mondata – amely a szóban forgó mentességet előírja – csupán akkor alkalmazható, ha az érintett megállapodás az EK 33. cikkben foglalt összes célkitűzést előmozdítja. Továbbá – amint az a 26. rendelet 2. cikke (1) bekezdésének első mondatából is kiderül – a megállapodásnak „szükségesnek” kell lennie a hivatkozott célkitűzések eléréséhez.

E tekintetben bejelentés, illetve formális eljárás hiányában az olyan vállalkozás, amely a nyersdohány‑ágazatban az EK 81. cikk nyilvánvaló és különösen súlyos megsértésében vett részt, nem hivatkozhat arra, hogy a feldolgozók kételyeket tápláltak azon lehetőséggel kapcsolatban, hogy megállapodásaik a 26. rendelet által előírt eltérés alkalmazási körébe tartoznak‑e. Egyébiránt valamely olyan rendszerben, mint amelyet a 26. rendelet előír, kizárt, hogy a magánszektor gazdasági szereplői saját értékelésükkel helyettesítsék a Bizottság értékelését az EK 33. cikkben előírt célkitűzések elérésének legmegfelelőbb eszközeit illetően, és olyan jogellenes kezdeményezésekkel éljenek, amelyeket az a körülmény igazol, hogy az említett célokat követik. Ezen túlmenően a mezőgazdasági termékek piacán a tényleges verseny fenntartása a közös mezőgazdasági politikai és a szóban forgó közös piacszervezés célkitűzéseinek részét képezi. Az ilyen vállalkozás tehát nem hivatkozat arra, hogy az olyan nyilvánvalóan versenykorlátozó megállapodások, amelyekben részt vett, az EK 33. cikk (1) bekezdésében rögzített célokat követték volna.

(vö. 298–300., 303., 305. pont)

14. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 3. pontjának hatodik francia bekezdése szerint a bírság alapösszege a vállalkozásnak az eljárás során az engedékenységi közlemény keretein kívüli hatékony együttműködése esetén csökkenthető. Ez a sajátos enyhítő körülmény csak azokra a jogsértésekre alkalmazandó, amelyek nem tartoznak a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény hatálya alá.

E tekintetben az iránymutatás 3. pontja hatodik francia bekezdésének alkalmazása nem járhat azzal a következménnyel, hogy az engedékenységi közleményt megfossza hatékony érvényesülésétől. Ugyanis annak 1. pontja előírja, hogy az említett közlemény meghatározza azt a keretet, amely a Bizottság vizsgálata során tanúsított együttműködésükért lehetővé teszi azon vállalkozások megjutalmazását, amelyek az Uniót érintő titkos kartellek tagjai, illetve tagjai voltak. Az említett közlemény szövegéből és rendszeréből következik tehát, hogy a vállalkozások főszabály szerint csak akkor részesülhetnek együttműködésük alapján a bírság csökkentésében, ha eleget tesznek az említett közlemény által előírt szigorú feltételeknek.

Ezért az engedékenységi közlemény hatékony érvényesülésének megőrzése érdekében a Bizottság csak kivételes helyzetben csökkentheti a vállalkozással szemben kiszabott bírság összegét az iránymutatás 3. pontja hatodik francia bekezdése alapján. Ez az eset áll fenn többek között, ha valamely vállalkozás együttműködése – miközben meghaladja az együttműködésre vonatkozó jogi kötelezettségét, anélkül azonban, hogy bírságcsökkentésre jogosítaná az engedékenységi közlemény alapján – objektív haszonnal jár a Bizottság számára.

(vö. 327–330. pont)

15. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás kifejezetten nem ír elő semmilyen olyan enyhítő körülményt, amely a jogsértéssel érintett piacon a precedensek hiányára vonatkozik. Az iránymutatás 3. pontjának utolsó francia bekezdése ugyanakkor lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy az előző francia bekezdésekben hivatkozottakon kívül más körülményeket is figyelembe vegyen a bírság alapösszegének csökkentése érdekében. E tekintetben a Bizottság az enyhítő körülmények alkalmazása tekintetében bizonyos mértékű mérlegelési jogkörrel rendelkezik. Így különösen, a Bizottság nem köteles enyhíteni a bírságokat, amikor először jár el egy adott ágazat tekintetében.

(vö. 342., 343. pont)

16. Amikor a Bizottság versenyjogi jogsértés miatt bírságot szab ki, nem köteles enyhítő körülményként figyelembe venni a szóban forgó ágazat rossz gazdasági helyzetét. Ugyanis általában a kartellek akkor jönnek létre, amikor valamely ágazat nehézségekkel küszködik. Így ha a Bizottság köteles lenne figyelembe venni e nehézségeket, a bírságot szinte minden kartellügyben csökkenteni kellene.

Igaz, hogy a Bizottság határozathozatali gyakorlatában a strukturális válságokat alkalmanként enyhítő körülménynek tekintette, ugyanakkor az, hogy a Bizottság korábbi ügyekben figyelembe vette az ágazat gazdasági helyzetét, mint enyhítő körülményt, nem jelenti azt, hogy a Bizottságnak szükségképpen tiszteletben kell tartania ezt a gyakorlatot.

(vö. 352., 353. pont)

17. A jogbiztonság és az igazságszolgáltatás megfelelő működésének biztosítása érdekében a kereset elfogadhatóságához az szükséges, hogy azok a lényeges ténybeli vagy jogi körülmények, amelyeken a kereset alapul, legalább röviden összefoglalva, de összefüggően és érthetően kitűnjenek magából a keresetlevélből. E tekintetben, míg a keresetlevél szövege egyes pontokban alátámasztható és kiegészíthető az ahhoz kapcsolt iratok részeire való hivatkozásokkal, addig más, akár a keresetlevélhez mellékelt iratokra való általános hivatkozás nem pótolhatja a lényegi jogi érvelés hiányát, amelyet a keresetlevélnek kell tartalmaznia. Továbbá a Törvényszék nem köteles megkeresni és azonosítani a mellékletekben azokat a jogalapokat és érveket, amelyekről feltehető, hogy a kereset alapjául szolgálnak, mivel a mellékletek célja pusztán az igazolás és az okirati bizonyítás.

Ugyanis a Törvényszék eljárási szabályzata 44. cikkének 1. §‑ában foglalt kötelező jellegű követelmények megkerülését tenné lehetővé, ha a keresetlevélben kellőképpen nem ismertetett, de harmadik személy által másik ügyben – amelyre a keresetlevélben hallgatólagosan hivatkoztak – hipotetikusan ismertetett jogalapok elfogadhatósága megengedett lenne.

Mindenesetre a Törvényszéknek el kell utasítania mint elfogadhatatlant az elé terjesztett kereseti kérelmet, ha magából a keresetlevél szövegéből nem tűnnek ki egységes és érthető módon azok a lényeges ténybeli és jogi elemek, amelyeken e kereseti kérelem alapszik, és ezek hiányát nem orvosolhatja a tárgyalás folyamán történő előadásuk.

(vö. 366., 371., 372. pont)

18. A kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény logikájából következik, hogy az általa elérni kívánt hatás pontosan az, hogy a kartelleken belül bizonytalan légkört hozzon létre azzal, hogy azok Bizottság felé való felfedésére ösztönöz. Ez a bizonytalanság pedig pontosan abból fakad, hogy a kartell résztvevői tudják, csupán egyikük részesülhet a bírság alóli mentességben azzal, hogy a jogsértés többi résztvevőjét bejelenti, és ezzel annak a kockázatnak teszi ki őket, hogy velük szemben a Bizottság bírságokat fog kiszabni. E rendszer keretében és ugyanezen logika szerint a leggyorsabban információt szolgáltató vállalkozásokkal szemben egyébként kiszabandó bírságot nagyobb mértékben kell csökkenteni, mint amilyen mértékben a Bizottság a kevésbé gyors együttműködést tanúsító vállalkozásokkal szemben kiszabott bírságokat csökkentette. Az időbeli sorrend és a kartell tagjai által nyújtott együttműködés gyorsasága tehát alapvető fontosságú elem az engedékenységi közlemény által kialakított rendszerben.

Az engedékenységi közlemény valamely rendelkezésének céljára vonatkozó értelmezésnek meg kell felelnie a közlemény saját logikájának. Ebből a szempontból az engedékenységi közlemény 23. pontjának utolsó bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az olyan vállalkozást kíván jutalmazni, amely ugyan a szóban forgó kartell tekintetében nem elsőként nyújtotta be a mentesség iránti kérelmet, de elsőként szolgáltatott bizonyítékokat a Bizottságnak olyan, a Bizottság által nem ismert tényekről, amelyek közvetlenül hatással vannak a feltételezett kartell súlyának vagy fennállása időtartamának megállapítására. Másként fogalmazva, ha az adott vállalkozás által szolgáltatott bizonyítékok olyan tényekre vonatkoznak, amelyek lehetővé teszik a Bizottság számára, hogy módosítsa addigi értékelését a kartell súlyát vagy fennállásának időtartamát illetően, a Bizottság az ilyen bizonyítékot szolgáltató vállalkozást azzal jutalmazza, hogy mentességben részesíti az utóbbit azon tények értékelése tekintetében, amelyek igazolására e bizonyítékok alkalmasak.

Az engedékenységi közlemény 23. pontjának utolsó bekezdése tehát nem olyan esetekre vonatkozik, amelyekben valamely vállalkozás pusztán új vagy teljesebb bizonyítékokat szolgáltatott olyan tények tekintetében, amelyekről a Bizottság már tudomással bírt. Az említett bekezdés azokra az esetekre sem vonatkozik, amikor valamely vállalkozás olyan új tényeket ismertet, amelyek ennek ellenére sem alkalmasak arra, hogy módosítsák a Bizottság értékelését a kartell súlyát vagy fennállása időtartamát illetően. E rendelkezés ezzel szemben kizárólag azokra az esetekre vonatkozik, amelyekben két feltétel teljesül: először, a szóban forgó vállalkozásnak kell lennie az elsőnek, amely olyan tényeket bizonyít, amelyeket a Bizottság korábban nem ismert, másodszor pedig – mivel e tények közvetlenül összefüggenek a feltételezett kartell jelentőségével vagy fennállása időtartamával – e tényeknek lehetővé kell tenniük a Bizottság számára, hogy a jogsértéssel kapcsolatban új megállapításokra jusson.

(vö. 379–382. pont)

19. Az a vállalkozás, amely a versenyjogi jogsértésben saját magatartása révén vett részt – amely magatartás az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett versenyellenes célú megállapodás vagy összehangolt magatartás fogalmába tartozik, és amely a jogsértés egészének megvalósításához való hozzájárulásra irányult –, az említett jogsértésben való részvételének teljes időszakát illetően felelősséggel tartozik azon magatartásokért is, amelyeket ugyanezen jogsértés keretében más vállalkozások tanúsítottak.

Ugyanígy, valamely vállalkozást akkor is felelősségre lehet vonni egy átfogó kartell létezése miatt, ha bizonyított, hogy e kartellnek közvetlenül csak egy vagy több alkotóelemében vett részt, amennyiben tudta, vagy szükségszerűen tudnia kellett egyrészről, hogy azon összejátszás, amelyben részt vesz, átfogó terv részét képezi, másrészről pedig, hogy ezen átfogó terv a kartell alkotóelemeinek összességére kiterjed.

(vö. 394., 395. pont)

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (harmadik tanács)

2011. szeptember 9.( )

„Verseny – Kartellek – A nyersdohány felvásárlásának és elsődleges feldolgozásának olasz piaca – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat – Az árak rögzítése és a piac felosztása – A jogsértő magatartás betudhatósága – Bírságok – Arányosság – A jogsértés súlya és időtartama – Enyhítő körülmények – Együttműködés”

A T‑39/06. sz. ügyben,

a. Transcatab SpA (székhelye: Caserte [Olaszország], képviselik: C. Osti és A. Prastaro ügyvédek)

felperesnek

az Európai Bizottság (képviseli kezdetben: F. Amato, később: V. Di Bucci és végül: É. Gippini Fournier és L. Malferrari, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: F. Ruggeri Laderchi ügyvéd)

alperes ellen

elsősorban az [EK 81. cikk] (1) bekezdésének alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/C.38.281/B.2 „nyersdohány – Olaszország”‑ügy) 2005. október 20‑án hozott C (2005) 4012 végleges bizottsági határozat részleges megsemmisítése iránti, másodsorban az e határozatban a Transcatabbal szemben kiszabott bírság összegének csökkentése iránti kérelem, harmadsorban a Bizottságnak az említett összeg emelésére irányuló viszontkeresete tárgyában,

A TÖRVÉNYSZÉK (harmadik tanács),

tagjai: J. Azizi elnök, E. Cremona (előadó) és S. Frimodt Nielsen bírák,

hivatalvezető: J. Palacio González főtanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. november 30‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

A jogvita előzményei

1 A felperes Transcatab SpA felszámolás alatt álló olasz társaság, amelynek fő tevékenysége a nyersdohány elsődleges feldolgozása. A jelen ügy alapját képező tényállás idején a Transcatab a világ egyik legnagyobb levelesdohány‑forgalmazójának, a Standard Commercial Corp.‑nak (a továbbiakban: SCC) 100%‑os tulajdonában álló olaszországi leányvállalata volt. 2005. május 13‑án, vagyis a közigazgatási eljárás során az SCC összeolvadt a Dimon, Inc.‑vel, ezzel létrehozva az új jogalany Alliance One International, Inc.‑t (a továbbiakban: Alliance One), amelynek a Transcatab 100%‑os irányítása alatt áll.

1. A közigazgatási eljárás

2 2002. január 15‑én az Európai Közösségek Bizottsága az [EK 81.] és az [EK 82.] cikk végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet (HL 1962. L 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 11. cikke alapján információkérést intézett a nyersdohány olaszországi piaca kapcsán az olasz nyersdohány‑feldolgozók és nyersdohánytermelők szakmai szövetségeihez, vagyis az Associazione professionale trasformatori tabacchi italianihez (APTI, az olasz nyersdohány‑feldolgozók szakmai szövetsége), valamint az Unione italiana tabaccóhoz (Unitab, Olasz Dohányunió).

3 2002. február 19‑én a Bizottsághoz mentesség iránti kérelem érkezett, amelyet a Deltafina SpA – feldolgozó, az APTI tagja – nyújtott be a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény (HL 2002. C 45., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. o., a továbbiakban: engedékenységi közlemény) alapján.

4 2002. április 4‑én az APTI irodájában találkozóra került sor. A találkozó során a Deltafina tájékoztatta a résztvevőket – köztük a Transcatabot és a Dimon Italia Srl‑t (a Dimon leányvállalata, később Mindo Srl) – a mentesség iránti kérelméről, valamint a Bizottság azon határozatáról, amely feltételes mentességet biztosított számára.

5 Ugyanezen a napon a Dimon Italiának az engedékenységi közlemény 8. cikke alapján benyújtott mentességi kérelme, valamint másodlagosan e közlemény 20–27. cikke alapján a bírság csökkentésére irányuló kérelme, valamint néhány órával később a Transcatab ugyanezen a címen benyújtott, a bírság csökkentésére irányuló kérelme megérkezett a Bizottsághoz.

6 2002. április 9‑én a Bizottság az engedékenységi közlemény 25. pontja értelmében szabályszerűen kézhez vette a Transcatab bírság alóli mentesség iránti kérelmét. 2002. április 10‑én a Transcatab új kérelmet nyújtott be, amely egy magyarázatot tartalmazó feljegyzésből, valamint negyvennégy mellékletből állt. 2002. április 30‑án a Bizottság az engedékenységi közlemény 25. pontja értelmében szintén szabályszerűen kézhez vette a kérelmet.

7 2002. április 18‑án és 19‑én a Bizottság a 17. rendelet 14. cikke alapján vizsgálatokat folytatott a Dimon Italia és a Transcatab helyiségeiben, valamint a Trestina Azienda Tabacchi SpA és a Romana Tabacchi SpA helyiségeiben.

8 2002. október 8‑án a Bizottság arról értesítette a Dimon Italiát és a Transcatabot, hogy mivel e két vállalkozás szolgáltatott elsőként, illetve másodikként az engedékenységi közlemény értelmében vett bizonyítékokat, a közigazgatási eljárás végén a velük szemben az esetlegesen megállapított jogsértések címén az együttműködés hiányában kiszabandó bírság összegét 30–50% közötti, illetve 20–30% közötti mértékben kívánja csökkenteni.

9 2004. február 25‑én a Bizottság kifogásközlést fogadott el, amelyet hat vállalkozásnak, illetve vállalkozói szövetségnek – így többek között a Transcatabnak, a Deltafinának, a Dimon Italiának és a Romana Tabacchinak (a továbbiakban együtt: feldolgozók) –, valamint ezek közül egyesek anyavállalatainak – többek között az SCC‑nek, a Dimonnak és a Universal Corp.‑nak, a Deltafina anyavállalatának – címzett. A kifogásközlés címzettjei írásbeli észrevételeket tehettek, valamint a 2004. június 22‑én tartott meghallgatáson válaszolhattak.

10 Miután 2004. december 21‑én a Bizottság a kifogásközléshez képest kiegészítő kifogásközlést fogadott el azzal kapcsolatban, hogy a Deltafina megsértette az engedékenységi közlemény által előírt együttműködési kötelezettséget a mentességi kérelem benyújtásának bejelentésével összefüggésben (lásd a fenti 4. pontot), 2005. március 1‑jén második meghallgatást tartott.

11 A versenykorlátozó magatartásokkal és erőfölénnyel foglalkozó tanácsadó bizottsággal folytatott konzultációt követően és a meghallgatási tisztviselő zárójelentésére tekintettel a Bizottság 2005. október 20‑án elfogadta az [EK 81. cikk] (1) bekezdésének alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/C‑38.281/B.2 „Nyersdohány – Olaszország”‑ügy) C(2005) 4012 végleges határozatot (a továbbiakban: megtámadott határozat), amelynek összefoglalóját az Európai Unió Hivatalos Lapjában 2006. február 13‑án tették közzé (HL L 353., 45. o.).

2. A megtámadott határozat

12 A megtámadott határozat mindenekelőtt az olasz piacon tevékeny nyersdohány‑feldolgozók által végrehajtott horizontális kartellre vonatkozik.

13 E kartell keretében az 1995. és 2002 eleje közötti időszakban a feldolgozók – többek között az árak és a piaci részesedések rögzítése révén – mind a termelőktől való közvetlen felvásárlás, mind a köztes levelesdohány‑kereskedőktől való felvásárlás tekintetében rögzítették a nyersdohány felvásárlására vonatkozó üzleti feltételeket.

14 A megtámadott határozat emellett két másik, 1999 eleje és 2011 vége között történt jogsértésre vonatkozik, amelyek elkülönülnek a feldolgozók által végrehajtott kartelltől, és amelyek az APTI esetében úgy valósultak meg, hogy rögzítette az általa tagjai nevében az Unitabbal kötendő szakmaközi megállapodások céljából megtárgyalt szerződéses árakat, míg az Unitab esetében úgy valósultak meg, hogy rögzítette az általa tagjai nevében az APTI‑val kötendő, fent hivatkozott megállapodások céljából megtárgyalt szerződéses árakat.

15 A megtámadott határozatban a Bizottság úgy vélte, hogy a feldolgozók magatartásai az EK 81. cikk (1) bekezdésébe ütköző – egységes és folyamatos – jogsértést valósítottak meg (lásd többek között a megtámadott határozat (264)–(269) preambulumbekezdését).

16 A megtámadott határozat 1. cikkének (1) bekezdésében a Bizottság a kartellért való felelősséget az olaszországi feldolgozóknak, valamint az Universalnak és az Alliance One‑nak mint a Dimon és az SCC összeolvadásából létrejött társaságnak tudta be.

17 A megtámadott határozat 2. cikkében a Bizottság bírságokat szabott ki az előző pontban említett vállalkozásokkal, valamint az APTI‑val és az Unitabbal szemben (lásd az alábbi 71. pontot).

A megtámadott határozat címzettjei

18 A megtámadott határozat (325)–(351) preambulumbekezdése a határozat címzettjeit határozza meg.

19 A Bizottság előzetesen az állandó ítélkezési gyakorlatra hivatkozott, miszerint a „vállalkozás” fogalma a versenyjogi összefüggésben a szóban forgó megállapodás tárgya szempontjából gazdasági egységet jelent, még akkor is, ha jogi szempontból e gazdasági egység több természetes vagy jogi személyből áll (a megtámadott határozat (325) preambulumbekezdése).

20 Ezt követően a Bizottság kifejtette, hogy megállapítást nyert, hogy a Deltafina, a Dimon Italia, a Transcatab és a Romana Tabacchi, valamint az APTI és az Unitab a jogsértések időtartama alatt közvetlenül részt vett a megállapított jogsértésekben, és ebből következően a fentiek közül az összes vállalkozás és szövetség címzettje a megtámadott határozatnak (a megtámadott határozat (327) preambulumbekezdése).

21 A Bizottság elemzését annak a vizsgálatával folytatta, hogy az egyes leányvállalatok (a Deltafina, a Dimon Italia és a Transcatab) jogsértő magatartása betudható-e az anyavállalatuknak. E tekintetben emlékeztetett arra, hogy a jogsértések időtartama alatt a Deltafina a Universal, a Dimon Italia a Dimon, míg a Transcatab az SCC 100%‑os tulajdonában álló leányvállalata volt (a megtámadott határozat (328) preambulumbekezdése).

22 A Bizottság többek között kifejtette, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint valamely anyavállalat akkor tehető felelőssé leányvállalata jogsértő magatartásáért, ha az utóbbi nem határozhatja meg önállóan piaci magatartását. E tekintetben emlékezetett arra, hogy vélelmezhető, hogy ha az anyavállalat kizárólagos tulajdonosa a leányvállalatának, akkor meghatározó befolyást gyakorol a leányvállalata magatartására, amikor az megsérti az EK 81. cikk (1) bekezdését (a megtámadott határozat (329) és (330) preambulumbekezdése).

23 A megtámadott határozat (331) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy a Deltafina, a Dimon és a Transcatab tekintetében megalapozottan feltételezhető, hogy „nem voltak önállóak”, mivel anyavállalatuk 100%‑os tulajdonában állnak, illetve a Dimon Italia csak állt.

24 Elutasítva az említett társaságok által a kifogásközlésre adott válaszaikban szereplő állítást, miszerint a 100%‑os irányításon kívül egyéb bizonyítékok is szükségesek a meghatározó befolyás gyakorlásának alátámasztására, a Bizottság rámutatott, hogy a 100%‑os tulajdonban álló leányvállalatok esetében az ilyen befolyásra vonatkozó valamennyi vélelem megdönthető. Az ellenbizonyítást annak a félnek kell szolgáltatnia, amely az ilyen vélelmet „megalapozott bizonyítékokkal” meg kívánja dönteni, és ezek nem lehetnek pusztán olyan általános információk, amelyeket nem támasztanak alá meggyőző bizonyítékok (a megtámadott határozat (334) preambulumbekezdése).

25 E tekintetben a Bizottság egymás után megvizsgálta a megtámadott határozat címzettjei között szereplő anyavállalatok által előterjesztett érveket.

26 A Bizottság mindenekelőtt elutasította az érintett anyavállalatok által a leányvállalataik tevékenysége tekintetében a helyi vezetőség teljes körű felelősségére vonatkozóan előterjesztett általános érvet. A Bizottság szerint az, hogy a Dimon és az SCC megtartotta a már meglévő vezetőséget leányvállalataik 100%‑os felvásárlása során, nem zárja ki, hogy az említett anyavállalatok meghatározó befolyást gyakoroljanak olaszországi leányvállalataikra, mivel szokásos, hogy a folyó ügyek intézését a 100%‑os leányvállalat helyi vezetőségére bízzák (a megtámadott határozat (338) preambulumbekezdése).

27 A Bizottság szerint egyik vállalkozás sem bizonyította általánosságban, hogy csoportja olyan sajátossággal rendelkezik, amely a leányvállalatot jelentős mértékben függetleníthette volna az anyavállalat befolyásától (a megtámadott határozat (339) preambulumbekezdése).

28 E tekintetben a Bizottság elemezte a Deltafina, a Dimon Italia, a Transcatab és anyavállalataik között fennálló gazdasági kapcsolatok erősségét, amely azt bizonyította, hogy az olaszországi leányvállalatok gazdasági egységet alkottak csoportjuk többi tagjával. A Bizottság ezzel kapcsolatban rámutatott, hogy az érintett csoportok a világ legnagyobb levelesdohány‑forgalmazói voltak, és gyakran az olasz leányvállalataik által vásárolt dohányt vásárolták fel és forgalmazták (a megtámadott határozat (340) preambulumbekezdése).

29 A Bizottság rámutatott, hogy az SCC már azelőtt olaszországi partnerével együttesen irányította a Transcatabot, mielőtt megszerezte volna annak kizárólagos tulajdonát. Az, hogy az SCC a felvásárlást követően a leányvállalat „vezetőségén egyáltalán nem változtatott”, következésképpen nem tekinthető arra vonatkozó bizonyítéknak, hogy egyáltalán nem gyakorolt befolyást az igazgatókra, miután e leányvállalat kizárólagos tulajdonosa lett. Többek között a végrehajtó hatásköröknek a Transcatab vezérigazgatójára történő átruházását illetően a Bizottság kijelentette, hogy nem áll rendelkezésére olyan információ, amely alapján azt a következtetést vonhatná le, hogy a vezérigazgatót nem az SCC jelölte ki, hasonlóan az igazgatóság többi tagjához (a megtámadott határozat (341) és (342) preambulumbekezdése).

30 A Bizottság ezt követően elutasította az SCC azon érvét, hogy nem létezett semmilyen kommunikációs csatorna e vállalkozások és leányvállalataik között (a megtámadott határozat (343) és (344) preambulumbekezdése).

31 E tekintetben rámutatott, hogy a Transcatab tevékenységét a Standard Commercial Tobacco Co., Inc., az SCC csoport keretében működő, az SCC 100%‑os tulajdonában álló holdingtársaság tevékenységének tekintette, amelyet a csoport tevékenységének keretében elemzett, amelybe beletartoztak az SCC‑csoport cigarettagyártók részére történő eladásai is. A Bizottság ezen elemzésből azt a következtetést vonta le, hogy a Transcatab tevékenységének eredményét jelentették a csoport felsőbb szerveinek, majd azt összesítették a csoport eredményével (a megtámadott határozat (344) preambulumbekezdése).

32 A Bizottság rámutatott, hogy mivel az a két csoport, amelynek a jogsértés tartama alatt a Transcatab és a Dimon Italia a tagja volt, az Alliance One nevű új jogalanyban történő egyesüléssel megszűnt, ezért – mint a két csoport jogutódja – az utóbbi a megtámadott határozat címzettje (a megtámadott határozat (349) preambulumbekezdése).

33 Figyelemmel e különböző elemekre, a Bizottság a megtámadott határozat (351) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a Deltafina, a Universal, a Mindo (korábban Dimon Italia), a Transcatab, az Alliance One, a Romana Tabacchi, az APTI és az Unitab felelősségét kell megállapítani a jogsértésekért, és őket kell a megtámadott határozat címzettjeinek tekinteni.

A bírság összegének meghatározása

34 A megtámadott határozat (356)–(404) preambulumbekezdésében a Bizottság a címzettekkel szemben kiszabandó bírságok kérdését vizsgálta.

35 A bírságok összegét a Bizottság az [EK 81.] és [EK 82. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet. 205. o.) 23. cikkének (3) bekezdésében és a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében kifejezetten említett két szempont alapján, vagyis a szóban forgó jogsértések súlya és időtartama alapján határozta meg (a megtámadott határozat (356) és (357) preambulumbekezdése).

A bírságok kiindulási összegének rögzítése

36 A szóban forgó jogsértés súlyát illetően a Bizottság emlékeztetett arra, hogy e tényező értékelése érdekében figyelembe kell vennie annak jellegét, a piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető, valamint az érintett földrajzi piac méretét (a megtámadott határozat (365) preambulumbekezdése).

37 Ezt követően a Bizottság megállapította, hogy az olaszországi nyersdohánytermelés az európai uniós kvótatermelésnek mintegy 38%‑át tette ki. E termelés összértéke 2001‑ben (a jogsértés utolsó teljes éve) 67 338 millió euró volt (a megtámadott határozat (366) preambulumbekezdése).

38 A Bizottság szerint a jogsértés különösen súlyos volt, mivel az a különböző nyersdohányfajták olaszországi felvásárlási árának rögzítésére, valamint a felvásárolt mennyiségek elosztására irányult. A Bizottság a megtámadott határozatnak a versenykorlátozást elemző részére (a (272) és azt követő preambulumbekezdések) utalva ehhez hozzátette, hogy a felvásárlói oldalon kialakult kartell torzíthatja a termelők azon szándékát, hogy bizonyos terméshozamot érjenek el, illetve akár korlátozhatja a feldolgozók közötti versenyt az upstream piacokon. Azt állította továbbá, hogy ez a helyzet még inkább fennáll olyan esetekben, mint a jelen ügyben, mivel a kartell tárgyát képező termék, a nyersdohány, az upstream piacok szereplői által végzett tevékenységek – a jelen esetben az elsődleges dohányfeldolgozás és a feldolgozott dohány eladása – jelentős „komponensét” képezi (a megtámadott határozat (367) és (368) preambulumbekezdése).

39 A megtámadott határozat (369) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy a fenti megfontolásokra tekintettel a feldolgozók által elkövetett jogsértés különösen súlyosnak minősül.

40 Ezt követően a megtámadott határozat (370)–(376) preambulumbekezdésében a Bizottság megvizsgálta az „egyedi súly” és az „elrettentés” kérdését. E tekintetben kijelentette, hogy a bírság összegének meghatározásakor figyelembe kell venni „az egyes vállalkozások egyedi súlyát, valamint jogellenes magatartásuk valószínű hatásait” (a megtámadott határozat (370) preambulumbekezdése).

41 A Bizottság ugyanis úgy ítélte meg, hogy a bírságokat az egyes felek piacon fennálló helyzetéhez viszonyítva kell megállapítani (a megtámadott határozat (371) preambulumbekezdése).

42 Ezzel kapcsolatosan a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a Deltafinával szemben kiszabott bírság kiindulási összegének kell a legmagasabbnak lennie, tekintettel arra, hogy e vállalkozás volt a legnagyobb felvásárló, ugyanis a 2001. évi piaci részesedése nagyjából 25% volt (a megtámadott határozat (372) preambulumbekezdése).

43 A Bizottság úgy ítélte meg, hogy a Transcatabot, a Dimon Italiát és a Romana Tabacchit – mivel 2001‑ben piaci részesedésük ennél csekélyebb mértékű, körülbelül 9–11% volt – „más csoportba kell sorolni”, és a tekintetükben kiszabandó bírság kiindulási összegének alacsonyabbnak kell lennie (a megtámadott határozat (373) preambulumbekezdése).

44 A Bizottság ugyanakkor úgy vélte, hogy a csupán a piacon fennálló helyzetet tükröző kiindulási összegnek nem lenne megfelelően elrettentő hatása a Deltafinával, a Dimon Italiával (Mindo) és a Transcatabbal szemben, mivel a viszonylag korlátozott nagyságú forgalmuk ellenére mindegyikük egy‑egy olyan jelentős gazdasági és pénzügyi erejű multinacionális csoporthoz tartozik – vagy a Mindo esetében tartozott –, amely a dohányiparnak a különböző szintű ágazatokban és földrajzi piacokon a legjelentősebb világméretű nagykereskedője (a megtámadott határozat (374) preambulumbekezdése).

45 Következésképpen, annak érdekében, hogy a bírság elrettentő legyen, a Bizottság úgy vélte, hogy a Deltafinával szemben a kiindulási összeget az 1,5‑szörös elrettentési szorzóval – vagyis 50%‑kal – kell növelni, míg a Dimon Italiával (Mindo) és a Transcatabbal szemben megállapított kiindulási összeget 1,25‑szörös elrettentési szorzóval – vagyis 25%‑kal – kell növelni (a megtámadott határozat (375) preambulumbekezdése) .

46 A Bizottság tehát a megtámadott határozat (376) preambulumbekezdésében az alábbiak szerint rögzítette a bírságok kiinduló összegét:

– Deltafina: 37,5 millió euró;

– Transcatab: 12,5 millió euró;

– Dimon Italia (Mindo): 12,5 millió euró;

– Romana Tabacchi: 10 millió euró.

A bírságok alapösszegének rögzítése

47 A megtámadott határozat (377)–(378) preambulumbekezdésében a Bizottság a jogsértés időtartamának kérdését vizsgálta.

48 A Bizottság úgy vélte, hogy a feldolgozók 1995. szeptember 29‑én hozták létre a kartellt, és az az utóbbiak nyilatkozatai szerint 2002. február 19‑én szűnt meg. Ennek megfelelően a Bizottság úgy vélte, hogy a feldolgozókkal szemben a bírság kiindulási összegét 60%‑kal kell emelni a Romana Tabacchi kivételével, amelynek részvétele rövidebb volt.

49 A Bizottság a megtámadott határozat címzettjeivel szemben kiszabott bírságok alapösszegét tehát az alábbiak szerint állapította meg:

– Deltafina: 60 millió euró;

– Transcatab: 20 millió euró;

– Dimon Italia (Mindo): 20 millió euró;

– Romana Tabacchi: 12,5 millió euró.

Enyhítő körülmények

50 A megtámadott határozat (380)–(398) preambulumbekezdésében a Bizottság megvizsgálta, hogy van‑e helye annak, hogy enyhítő körülményeket vegyen figyelembe.

51 Így különösen, a Bizottság elutasította a Transcatab tekintetében az enyhítő körülmények figyelembevételére irányuló érvei összességét.

52 A Bizottság először is megállapította, hogy a feldolgozók kartelljének végrehajtása nem fügött össze az APTI keretében kötött szakmaközi megállapodásokkal. Ebből azt a következtetést vonta le, hogy az olasz szabályozási háttér nem ösztönözte a feldolgozók magatartását, akik ennélfogva ezen érv alapján nem jogosultak a bírság összegének csökkentésére (a megtámadott határozat (381) preambulumbekezdése).

53 Ezt követően a Bizottság elutasította a feldolgozók azon érvét, amely szerint bírságcsökkentésben kell részesülniük, mivel a Bizottság beavatkozása előtt véget vetettek a jogsértésnek. E tekintetben a Bizottság emlékeztetett arra az ítélkezési gyakorlatra, amely szerint olyan ügyekben, amelyek a versenyszabályok különösen súlyos megsértésére vonatkoznak, és amelyek tekintetében a felek tudták vagy szükségképpen tudniuk kellett, hogy magatartásuk alapvetően jogellenes, az a tény, hogy a jogsértésnek a Bizottság beavatkozása előtt véget vetettek, nem teremt alapot arra, hogy a Bizottság számítása során ezen okból csökkentse a bírságot (a megtámadott határozat (382) preambulumbekezdése).

54 A Bizottság továbbá kijelentette, hogy nem lehetett megállapítani, hogy a kartellt nem hajtották végre, mivel a tényállás leírásából tűnt ki, hogy a felek – többek között azzal, hogy részt vettek a rendszeres találkozókon, valamint a felvásárlási időszak során az árakról és a mennyiségekről rendszeresen információkat cseréltek – biztosították a kartell végrehajtását (a megtámadott határozat (383) preambulumbekezdése).

55 A Bizottság végül elutasította a Transcatab által előterjesztett azon érvet, amely szerint a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az [ESZAK‑Szerződés] 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: iránymutatás) 5. pontja b) alpontjának alkalmazásában kiszabott bírság összegének meghatározásánál figyelembe kell venni a nyersdohány olaszországi piacának sajátos gazdasági és társadalmi összefüggését. A Bizottság megjegyezte, hogy az iránymutatás hivatkozott 5. pontja b) alpontjának alkalmazása kivételes jellegű, és a jelen ügy nem tartalmazott a Transcatab által érve alátámasztása érdekében hivatkozott üggyel azonos vagy ahhoz hasonló jellemzőket. A Bizottság hozzátette továbbá, hogy nem fogadta el azon érvet, miszerint a bizonyos olaszországi régiókban a dohányágazatra jellemző jogellenes magatartások meghatározó hatást fejtettek ki, és azok idézték elő a szóban forgó magatartásokat, a piacok közös szervezése reformjának hatása pedig túlzottan bizonytalan és időben távoli volt ahhoz, hogy annak enyhítő körülményként való figyelembevételét indokolta volna (a megtámadott határozat (384) preambulumbekezdése).

56 Ezt követően a Bizottság megfontolta a Deltafina sajátos helyzetét, és úgy döntött, hogy a vele szemben kiszabandó bírság összegét az utóbbi által tanúsított együttműködés miatt 50%‑kal kell csökkenteni (a megtámadott határozat (385)–(398) preambulumbekezdése).

57 Az enyhítő körülmények alkalmazását követően a Bizottság a bírságok összegét az alábbiak szerint állapította meg (a megtámadott határozat (399) preambulumbekezdése):

– Deltafina: 30 millió euró;

– Dimon Italia (Mindo): 20 millió euró;

– Transcatab: 20 millió euró;

– Romana Tabacchi: 8,75 millió euró.

58 A Bizottság emlékeztetett arra, hogy az 1/2003/EK rendelet 23. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy a bírság a jogsértésben részt vett vállalkozások és vállalkozási szövetségek esetében nem haladhatja meg a megelőző üzleti év teljes forgalmának 10%‑át. Hozzáfűzte, hogy amennyiben a szóban forgó vállalkozások valamely vállalkozáscsoporthoz tartoznak, és megállapítható, hogy e vállalkozásokra anyavállalataik meghatározó befolyást gyakorolnak, ebből következően – mivel utóbbiak egyetemlegesen felelősek a leányvállalatukkal szemben kiszabott bírságért – a csoport világméretű forgalmát kell figyelembe venni a fent említett 10%‑os felső korlát meghatározásánál (a megtámadott határozat (400) és (401) preambulumbekezdése).

59 Ennek a Bizottság alapján kijelenti, hogy a Romana Tabacchival szemben kiszabott bírság nem haladhatja meg a 2,05 millió eurót, valamint hogy a többi bírságot e rendelkezés alapján nem szükséges csökkenteni (a megtámadott határozat (402) és (403) preambulumbekezdése).

Az engedékenységi közlemény alkalmazása

60 A megtámadott határozat (405)–(500) preambulumbekezdésében a Bizottság az engedékenységi közlemény jelen ügyben való alkalmazását tárgyalta.

61 Mind a Deltafina, mind a Dimon Italia, mind pedig a Transcatab kérte a hivatkozott közlemény vele szembeni alkalmazását. A Deltafinát illetően a Bizottság emlékeztetett arra, hogy számára feltételes mentességet nyújtott. A Bizottság ezenfelül kiemelte, hogy arra az előzetes megállapításra jutott, hogy a Dimon Italia és a Transcatab volt az első és a második vállalkozás, amely a feltételezett jogsértéssel kapcsolatosan olyan bizonyítékokat szolgáltatott, amelyek az engedékenységi közlemény 22. pontjának értelmében jelentős hozzáadott értékkel bírtak a már rendelkezésére álló bizonyítékokhoz képest (a megtámadott határozat (405)–(407) preambulumbekezdése).

62 Miután a Bizottság megvizsgálta a Deltafina helyzetét, és megállapította, hogy részére nem biztosítható mentesség, mivel megsértette az engedékenységi közlemény által előírt együttműködési kötelezettséget (lásd a megtámadott határozat (408)–(484) preambulumbekezdését, valamint a fenti 4. és 10. pontot), a a Dimon Italia és a Transcatab esetét vizsgálta meg.

63 Először is, a Bizottság megállapította, hogy az a tény, miszerint a Deltafina nem részesült végleges mentességben, egyáltalán nem hatott ki közvetlenül arra, ahogy a alkalmaznia kellett a Dimon Italiával és a Transcatabbal szemben az engedékenységi közleményt (a megtámadott határozat (485)–(491) preambulumbekezdése).

64 Másodszor, a Bizottság meghatározta az említett közlemény értelmében különösen a Transcatabbal szemben alkalmazható csökkentést.

65 E tekintetben a Bizottság először megállapította, hogy a Transcatab megfelelt a vele szemben meghatározott feltételeknek, vagyis legkésőbb a bizonyítékok előterjesztésekor véget vetett a jogsértésben való részvételének (a megtámadott határozat (492) és (493) preambulumbekezdése).

66 Ezt követően a Bizottság kijelentette, hogy a csökkentés szintjének meghatározása érdekében figyelembe vette a bizonyítékok szolgáltatásának időpontját, az általuk biztosított hozzáadott érték mértékét, valamint a bizonyítékok ismertetését követően az érintett vállalkozások által tanúsított együttműködés terjedelmét és folyamatosságát (a megtámadott határozat (494) preambulumbekezdése).

67 A Bizottság elsősorban azt jegyezte meg, hogy a Transcatab azelőtt nyújtotta be engedékenység iránti kérelmét, hogy a Bizottság ténylegesen vizsgálatba kezdett volna, hogy kérelme a jogsértés egész időszakára kiterjedt, valamint hogy a szolgáltatott bizonyítékok számos tekintetben megerősítették a már a Bizottság birtokában lévő bizonyítékokat (a megtámadott határozat (495) preambulumbekezdése).

68 Másodsorban konkrétan a Transcatab által szolgáltatott dokumentumokat illetően a Bizottság elismerte, hogy az e dokumentumokból kirajzolódó tények leírása különösen részletes volt, valamint különösen hasznos volt a jogsértés, és többek között annak egyes elemei (mint például az 1998. évi dohánytermés többletmennyiségére vonatkozó szakmaközi megállapodás 1999‑ben való megkötése) megértése szempontjából. Ugyanakkor rámutatott, hogy minden olyan tényt ismert már, amelynek kapcsán a Transcatab bizonyítékokat szolgáltatott (a megtámadott határozat (497) preambulumbekezdése).

69 Végül a Bizottság azt is elismerte, hogy a Transcatab együttműködőnek mutatkozott felé a teljes eljárás során, és nem vitatta azokat a tényeket, amelyekre a Bizottság a kifogásközlésben hivatkozott (a megtámadott határozat (498) preambulumbekezdése).

70 A Bizottság tehát megállapította, hogy a Transcatabot a bírság összegének a megfelelő tartományon belüli legmagasabb szintű – vagyis 30%‑os – csökkentésében kell részesíteni (a megtámadott határozat (499) preambulumbekezdése).

71 Az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének megfelelően a Bizottság a megtámadott határozat 2. cikkében végül az alábbiak szerint határozta meg a határozat címzettjeiként szereplő vállalkozásokkal és vállalkozások szövetségeivel szemben kiszabandó bírságok összegét:

– a Deltafinával és a Universallal szemben egyetemlegesen: 30 millió euró;

– a Dimon Italiával (Mindo) és az Alliance One‑nal szemben: 10 millió euró, amelyből az Alliance One az egész összeg, miközben a Mindo egyetemlegesen csak 3,99 millió euró megfizetéséért felelős;

– a Transcatabbal és az Alliance One‑nal szemben egyetemlegesen: 14 millió euró;

– a Romana Tabacchival szemben: 2,05 millió euró;

– az APTI‑val szemben: 1000 euró;

– az Unitabbal szemben: 1000 euró.

Az eljárás és a felek kérelmei

72 A Törvényszék Hivatalához 2006. január 24‑én benyújtott keresetlevelével az Alliance One különösen a megtámadott határozat részleges megsemmisítésére irányuló keresetet terjesztett elő (T‑25/06. sz. ügy). A Törvényszék Hivatalához 2006. február 3‑án benyújtott keresetlevelével a Transcatab előterjesztette a jelen keresetet.

73 A keresetlevélben az Alliance One kérte ezen ügy jelen üggyel való egyesítését. A Transcatab keresetlevélben ugyancsak kérelmezte az egyesítést.

74 A Törvényszék nem adott helyt az egyesítés iránti kérelemnek.

75 A Törvényszék 2009. november 24‑én – az eljárási szabályzata 64. cikkében foglalt pervezető intézkedések keretében – írásbeli kérdést intézett a Transcatabhoz, amelyre az utóbbi az előírt határidőn belül válaszolt. A Bizottság 2010. február 4‑én nyújtotta be a Transcatab válaszára vonatkozó észrevételeit.

76 Az elődadó bíró jelentése alapján a Törvényszék úgy határozott, hogy megnyitja az eljárás szóbeli szakaszát, és a pervezető intézkedések keretében felszólította a Transcatabot, hogy nyújtson be egy dokumentumot. A Transcatab e dokumentumot az előírt határidőn belül benyújtotta.

77 A Törvényszék a 2010. november 30‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a Törvényszék által feltett kérdésekre adott válaszaikat.

78 A tárgyaláson a Törvényszék az eljárási szabályzata 64. cikke alapján felszólította a Transcatabot, hogy nyújtson be egy újabb dokumentumot. 2010. december 22‑én a Transcatab benyújtotta ezt a dokumentumot.

79 A Transcatab azt kéri, hogy a Törvényszék:

– részlegesen semmisítse meg a megtámadott határozatot;

– csökkentse a vele szemben kiszabott bírságot;

– kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.

80 A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

– utasítsa el a keresetet;

– az EK 229. cikkben ráruházott hatáskörben a bírság összegét 15 millió euróban állapítsa meg;

– kötelezze a Transcatabot a költségek viselésére.

A jogkérdésről

81 Keresete alátámasztására a Transcatab öt jogalapra hivatkozik, amelyek közül egyesek több részre oszthatók. Az első jogalap keretében a Transcatab lényegében arra hivatkozik, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította az Alliance One felelősségét a Transcatab magatartásáért, hogy a Bizottság nem indokolta meg kellőképpen az ezzel kapcsolatos álláspontját, illetve megsértette a védelemhez való jogát. A második jogalap a téves jogalkalmazásra, az indokolási kötelezettség megsértésére és a logikátlan indokolásra, valamint a bírság összegének megállapítása során a védelemhez való jog megsértésére, valamint az arányosság, az egyenlő bánásmód és a bizalomvédelem elvének megsértésére vonatkozik. A harmadik jogalap a bírság összegének megállapítása során történt téves jogalkalmazásra, valamint a jogsértés időtartamának értékelése tekintetében az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozik, továbbá az APTI‑val szemben kiszabott bírság kapcsán a ne bis in idem elvének megsértésére, valamint az egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkozik. A negyedik jogalap keretében a Transcatab arra hivatkozik, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban tévesen állapította meg, hogy a Transcatab által hivatkozott egyik enyhítő körülmény sem alkalmazható. Az ötödik jogalap keretében végül azzal érvel, hogy a Bizottság az engedékenységi közlemény alkalmazása során tévesen alkalmazta a jogot.

82 A Bizottság úgy véli, hogy harmadik jogalapjával a Transcatab pusztán korábbi együttműködésére utal vissza, amely abban állt, hogy nem vitatta a kifogásközlésben megállapított tényeket. Ennek megfelelőn viszontkeresetében a Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék a Transcatab bírságának csökkentését 30%‑ról 25%‑ra mérsékelje, és korlátlan felülvizsgálati jogkörében a bírság összegét 15 millió euróban állapítsa meg.

1. A jogsértés Transcatab anyavállalatának való betudására vonatkozó első jogalapról

Az első jogalapnak az ítélkezési gyakorlat téves értelmezésére, a benyújtott bizonyítékok figyelmen kívül hagyására, valamint a védelemhez való jog megsértésére vonatkozó első részéről

A felek érvei

83 Elsősorban a Transcatab a megtámadott határozatban szereplő azon megállapításokat vitatja, amelyek szerint pusztán az a tény, hogy a jogsértés időtartama alatt az SCC volt a Transcatab 100%‑os tulajdonosa, elegendő ahhoz, hogy a Bizottság az SCC felelősségét vélelmezze leányvállalata jogsértő magatartásáért. Ez a vélelem ellentétes az ítélkezési gyakorlattal. A Transcatab szerint a Bizottságnak bizonyítania kell más olyan bizonyítékok fennállását, amelyek alapján megállapítható, hogy az anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt leányvállalatára. A jelen ügyben a Bizottság megelégedett azzal, hogy vélelmezte az SCC felelősségét, és nem szolgáltatott más olyan bizonyítékot, amely alkalmas lett volna e felelősség megalapozására. Ezáltal megfordította a bizonyítási terhet, amely nem a Transcatabot, illetve anyavállalatát terhelte, hanem magát a Bizottságot.

84 Másodsorban a Transcatab azzal érvel, hogy az SCC elegendő bizonyítékot szolgáltatott a Bizottságnak annak bizonyítására, hogy nem befolyásolta Transcatab magatartását. E bizonyítékok az olasz piac tényleges helyi helyzetének leírására, valamint az SCC csoport szerkezetének azon jellemzőire vonatkoztak, amelyek leányvállalatai függetlenségét bizonyíthatják. Ezenfelül e bizonyítékok a Transcatab igazgatótanácsának és vezérigazgatójának önállóságát érintették.

85 A válaszban a Transcatab ezenfelül kifejti, hogy a Bizottság azon állítása, amely szerint a meghatározó befolyásra vonatkozó vélelmet csak akkor lehet megdönteni, ha a részesedés tisztán pénzügyi jellegű, ellentétes az ítélkezési gyakorlattal. Álláspontja szerint a Bizottság nem vizsgálta meg gondosan a közigazgatási eljárás során előterjesztett bizonyítékokat, és csak annyit tett, hogy alá nem támasztott előfeltevések alapján elutasított minden érvet. Először is az az állítása, amely szerint valószínűtlen, hogy egy anyavállalat teljes mértékben át tudja ruházni valamely leányvállalata irányítását, nem megalapozott. Amint ugyanis azt a Transcatab a közigazgatási eljárás során bizonyította, a csoport elágazó szerkezete kizárta az egységes irányítást. Másodszor, a Bizottság a meghatározó befolyásra vonatkozó vélelmet arra az időszakra is alkalmazta, amelynek során az SCC csak 50%‑os tulajdonosa volt a Transcatabnak, pedig utóbbi és az SCC bizonyította, hogy a Transcatab igazgatótanácsát és vezérigazgatóját – akik a társaság összes irányítási hatáskörével rendelkeztek – az SCC azelőtt nevezte ki, hogy kizárólagos irányítást szerzett volna az utóbbi felett. Harmadszor, az a tény, hogy egyes dokumentumokat angol nyelven készítettek el, nem elegendő annak bizonyítására, hogy az anyavállalat befolyást gyakorolt a Transcatab üzleti tevékenységének irányítására. Következésképpen a Bizottság tévesen, megfelelő, illetve logikus indokolás hiányában, valamint anélkül utasította el a benyújtott bizonyítékokat, hogy azokat összevetette volna más, legalább ilyen bizonyító erővel rendelkező dokumentumokkal. Ennek megfelelően a Bizottság nem tartotta be az arra vonatkozó kötelezettségét, hogy pártatlan módon vizsgálja meg az ügy iratait.

86 Harmadsorban a Bizottság megsértette az Alliance One védelemhez való jogát azáltal, hogy a megtámadott határozatban olyan, az ügy irataihoz tartozó dokumentumokat használt fel, amelyeket a kifogásközlésben nem említett, ennélfogva nem tette lehetővé, hogy az SCC azokkal kapcsolatban észrevételeit kifejtse, és ezzel megsértette jogutódja, az Alliance One jogos bizalmát. A Transcatab elfogadja, hogy a felek által ismert dokumentumokról volt szó. Ugyanakkor mivel a Bizottság e dokumentumokat a kifogásközlésben nem említette, a felek megalapozottan vélhették úgy, hogy azok az ügy szempontjából irrelevánsak, és ezekkel kapcsolatban nem szükséges kifejteni a véleményüket. A válaszában és a tárgyaláson a Transcatab azt állította, hogy saját védelemhez való jogának megsértésére hivatkozott.

87 A Bizottság a Transcatab érveinek elutasítását kéri. Így különösen, a Bizottság kételkedik az Alliance One védelemhez való jogának megsértésére vonatkozó kifogást elfogadhatóságában, mivel a Transcatab nem a saját, hanem egy másik fél jogainak sérelmére hivatkozik. A kifogásnak a Transcatab saját védelemhez való jogára való kiterjesztése elkésett, és ezért elfogadhatatlan.

A Törvényszék álláspontja

– A leányvállalat magatartása anyavállalatnak való betudhatóságára vonatkozó szabályok megsértéséről

88 A Transcatab által hivatkozott első kifogást illetően emlékeztetni kell, hogy a versenyjog a vállalkozások tevékenységeire vonatkozik (a Bíróság C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P, C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑123. o.] 59. pontja), és hogy a vállalkozás fogalma minden gazdasági tevékenységet folytató jogalanyra kiterjed, függetlenül azok jogállásától és finanszírozási módjától (a Bíróság C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P–C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑5425. o.] 112. pontja és a C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑8237. o.] 54. pontja).

89 Az ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, hogy ugyanebben az összefüggésben a vállalkozás fogalmát úgy kell értelmezni, mint amely a szóban forgó megállapodás szempontjából gazdasági egységet jelent, még akkor is, ha jogi szempontból ez az egység több természetes vagy jogi személyből áll (a Bíróság C‑217/05. sz. Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio ügyben 2006. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑11987. o.] 40. pontja, a fenti 88. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 55. pontja, és a Törvényszék T‑325/01. sz., DaimlerChrysler kontra Bizottság ügyben 2005. szeptember 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑3319. o.] 85. pontja).

90 Ha ilyen gazdasági egység sérti meg a versenyszabályokat, a személyes felelősség elve szerint neki kell felelnie ezért a jogsértésért (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑49/92. P. sz., Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben 1999. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑4125. o.] 145. pontját, valamint C‑280/06. sz., ETI és társai ügyben 2007. december 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑10893. o.] 39. pontját, továbbá a fenti 88. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 56. pontját).

91 A versenyjog megsértését egyértelműen azon jogi személynek kell betudni, amellyel szemben később bírság szabható ki. A Bizottságnak a versenyjog terén hozott határozatai alkalmazása és végrehajtása céljából ugyanis címzettként egy jogi személyiséggel nem rendelkező jogalanyt kell meghatározni (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑305/94–T‑307/94., T‑313/94–T‑316/94., T‑318/94., T‑325/94., T‑328/94., T‑329/94. és T‑335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben [„PVC II”‑ügy] 1999. április 20‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑931. o.] 978. pontját).

92 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az anyavállalatnak lehet betudni a leányvállalat magatartását, ha az – jóllehet külön jogi személyiséggel rendelkezik – nem önállóan határozza meg saját magatartását a piacon, hanem lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat ad a számára, különös tekintettel az említett két jogi személy közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra (lásd a fenti 88. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 58. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

93 Ilyen esetben ugyanis, mivel az anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi, és így az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkot, a Bizottság a bírságokat kiszabó határozatot az anyavállalatnak címezheti, anélkül hogy bizonyítania kellene az utóbbinak a jogsértésben való személyes részvételét (lásd ebben az értelemben a fenti 88. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 59. pontját).

94 Az ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, hogy abban a különös esetben, ha az anyavállalat a versenyjog szabályait sértő magatartást folytató leányvállalatban 100%‑os részesedéssel rendelkezik, egyrészről ezen anyavállalat meghatározó befolyást gyakorolhat e leányvállalat magatartására, másrészről pedig fennáll azon megdönthető vélelem, miszerint az említett anyavállalat ténylegesen ilyen befolyást gyakorol (lásd a fenti 88. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 60. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

95 E körülmények között elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy valamely leányvállalatnak az anyavállalata az egyedüli tulajdonosa, ahhoz, hogy arra következtethessen, hogy ez utóbbi meghatározó befolyást gyakorol e leányvállalat üzletpolitikájára. A Bizottságnak ezt követően módjában áll az anyavállalat egyetemleges felelősségét megállapítani a leányvállalatával szemben kiszabott bírság megfizetését illetően, kivéve ha az e vélelem megdöntésére köteles anyavállalat elegendő bizonyítékot terjeszt elő annak bizonyításához, hogy a leányvállalata önálló piaci magatartást folytat (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑286/98. P. sz., Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑9925. o.] 29. pontját, valamint a fenti 88. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 61. pontját).

96 Igaz ugyan, hogy a Bíróság a fenti 95. pontban hivatkozott Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 28. és 29. pontjában a leányvállalat 100%‑os tulajdonlásán kívül további körülményekre is hivatkozott, például arra a tényre, hogy nem vitatták az anyavállalatnak a leányvállalata üzletpolitikájára gyakorolt befolyását, és a két társaságnak közös volt a képviselete a közigazgatási eljárás során, ám e körülményeket a Bíróság csupán azért említette meg, hogy ismertesse azon elemek összességét, amelyekre a Törvényszék ezen ügyben az érvelését alapozta, és nem annak érdekében, hogy a fenti 94. pontban említett vélelem alkalmazását az anyavállalat által ténylegesen gyakorolt befolyásra vonatkozó további ténykörülmények előterjesztésétől tegye függővé (lásd a fenti 88. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 62. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a Törvényszék T‑69/04. sz., Schunk és Schunk Kohlenstoff‑Technik kontra Bizottság ügyben 2008. október 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑2567. o.] 57. pontját).

97 A megtámadott határozatból kitűnik, hogy annak érdekében, hogy az anyavállalatnak betudja a leányvállalata által elkövetett jogsértésért való felelősséget, a Bizottság azon előfeltételezésből indult ki, miszerint az anyavállalat fentiekben ismertetett felelősségre vonására akkor kerülhet sor, ha az anyavállalat és leányvállalata gazdasági egységet és következésképpen az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkot (a megtámadott határozat (325) preambulumbekezdését).

98 A Bizottság központi elemként a leányvállalat piacon tanúsított magatartásával kapcsolatos önállóságának hiányára támaszkodott annak megállapítása érdekében, hogy az anyavállalatnak betudható leányvállalata jogsértő magatartása. Az önállóság hiánya ugyanis az anyavállalatnak a leányvállalat magatartására gyakorolt „meghatározó befolyása” velejárója, és az ilyen befolyás gyakorlása az ítélkezési gyakorlat szerint vélelmezhető, amennyiben az anyavállalat a leányvállalat kizárólagos tulajdonosa (lásd a megtámadott határozat (329) és (330) preambulumbekezdését).

99 A megtámadott határozat (331) preambulumbekezdésében a Bizottság tehát úgy ítélte meg, hogy a jelen ügyben a Transcatab „nem volt önálló”, mivel anyavállalata, az SCC 100%‑os irányítása alatt állt.

100 A Transcatab azon, a válaszban szereplő állításával ellentétben, hogy a jelen ügyben a Bizottság a megdönthető vélelmet megdönthetetlen vélelemmé alakította át, ez az érvelés nem távolodik el a megdönthető vélelem logikájától. Ennek megfelelően a versenyjogban elfogadott többi vélelemhez hasonlóan, amennyiben egy tényt a Bizottság jogszerűen feltételezhet, az bizonyítottnak tekintendő, amennyiben az érintett vállalkozás a vélelmet nem cáfolja meg ellenkező meggyőző bizonyítékokkal (a Bíróság fenti 90. pontban hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben hozott ítéletének 121. és 126. pontja, valamint C‑199/92. P. sz., Hüls kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑4287. o.] 162. és 167. pontja). Egyébiránt az említett vélelem, amely megdönthető jellegére figyelemmel minden egyes ügyben megdönthető, nem eredményezi azt, hogy azon anyavállalatnak, amely leányvállalatának kizárólagos tulajdonosa, automatikusan be kellene tudni a felelősséget, mivel ez ellentétes lenne a személyes felelősség elvével, amelyen a versenyjog alapul.

101 A Bizottság tehát nem sértette meg a leányvállalat magatartása anyavállalatnak való betudhatóságára vonatkozó szabályokat, amikor lényegében azt állapította meg, hogy az SCC – amelynek az Alliance One a jogutódja – felelős a Transcatab által elkövetett jogsértésért.

102 Meg kell állapítani, hogy ezt a következtetést nem kérdőjelezhetik meg a Transcatab által a Törvényszék írásbeli kérdésére válaszul a fenti 88. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletből levonandó következtetések kapcsán előadott érvek. A Transcatab szerint először is ez az ítélet tévesen értelmezte a korábbi ítélkezési gyakorlatot, így különösen a fenti 95. pontban hivatkozott Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet, és az ítélkezési gyakorlat semmiképpen sem egyértelmű e tekintetben. Másodszor az ezen ítélet alapjául szolgáló ügy ténybeli háttere különbözik a jelen ügy ténybeli hátterétől, mivel a kartellben több leányvállalat is részt vett, és ebből következően nehezebb volt bizonyítani, hogy az anyavállalatnak nem volt tudomása a versenykorlátozó tevékenységekről. Mindazonáltal az első érv tekintetében elegendő annyit megállapítani, hogy a fenti 88. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletből kitűnik (lásd még ebben az értelemben Kokott főtanácsnok fenti ügyre vonatkozó, 2009. április 23‑i indítványának [EBHT 2009., I‑8241. o.] 60. és 61. pontját), hogy a Bíróság nem csupán figyelembe vette azt az ítélkezési gyakorlatot – így különösen a fenti 95. pontban hivatkozott Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet –, amelyre a Transcatab fő érvelésének nagy részét alapozza, hanem emellett egyértelmű értelmezéssel látta el a korábbi ítélkezési gyakorlatot is (a fenti 88. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 58–62. pontja). A második érvet illetően elegendő megállapítani, hogy a két ügy közötti állítólagos különbség egyáltalán nem releváns, mivel a fenti 88. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyben a betudhatóság szempontja semmiképpen sem az volt, hogy az anyavállalat közvetlenül vagy közvetve tudomással bírt‑e a leányvállalat vagy leányvállalatok által végzett tevékenységekről. Mindenesetre – amint arra a Bizottság megalapozottan mutatott rá – ebben az ítéletben a Bíróság e körülményt egyáltalán nem vette figyelembe.

– A vélelem megdöntése érdekében nyújtott bizonyítékok figyelmen kívül hagyásáról

103 Amint azt a fenti 94. és 95. pontban kifejtettük, amennyiben az anyavállalat a leányvállalat kizárólagos tulajdonosa, a Bizottság vélelmezheti, hogy az anyavállalat meghatározó befolyást gyakorol leányvállalata magatartására, anélkül hogy olyan további bizonyítékokat kellene előterjesztenie, amelyek alátámasztják, hogy az anyavállalat ténylegesen ilyen befolyást gyakorolt, vagy akár csak tudomással bírt a jogsértésről, vagy arról, hogy a leányvállalat részt vesz ebben a jogsértésben. Olyan megdönthető vélelemről van szó, amely az ellenkező bizonyítása révén cáfolható. A Transcatab állításával ellentétben ennélfogva tehát az SCC‑nek – amely a jogsértés időtartama alatt a Transcatab 100%‑os tulajdonosa volt (lásd a megtámadott határozat (336) preambulumbekezdését) – kell megdöntenie ezt a vélelmet, olyan bizonyítékok révén, amelyek alkalmasak annak alátámasztására, hogy leányvállalata önállóan határozta meg piaci magatartását, és ezért a két társaság nem képez gazdasági egységet. Ennek hiányában az irányítás gyakorlását bizonyítja az a tény, hogy a kizárólagos tulajdonon alapuló vélelmet nem döntötték meg (lásd ebben az értelemben a fenti 88. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 60–62. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a Törvényszék T‑175/05. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 30‑án hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 93. pontját).

104 A jelen ügyben a Bizottság a megtámadott határozat (335)–(344) preambulumbekezdésében megvizsgálta az SCC által a kifogásközlésre adott válaszában annak bizonyítása érdekében előterjesztett érveket és bizonyítékokat, hogy nem gyakorolt meghatározó befolyást a Transcatab üzletpolitikájára, és nem tekintette alkalmasnak ezeket a vélelem megdöntésére.

105 Meg kell állapítani, hogy a keresetlevélben a Transcatab pusztán annak állítására szorítkozik – anélkül, hogy állításait bármilyen módon alátámasztaná –, hogy az SCC a közigazgatási eljárás során bizonyította, hogy szerkezete decentralizált, teljesen független saját helyi vezetéssel rendelkezik, amelyre minden feladatot átruháztak, figyelemmel különösen az olasz nyersdohánypiac jellegzetességeire, valamint hogy igazgatótanácsának tagjai, valamint vezérigazgatója önállóak voltak, és semmilyen közvetlen vagy közvetett kapcsolatban nem álltak az SCC‑vel. A Transcatab ugyanakkor egyáltalán nem jelölte meg azokat az esetleges hibákat, amelyeket a Bizottság a megtámadott határozatban ezen bizonyítékok értékelése során elkövetett. A Transcatab csak a válaszban, a Bizottság egyes érveire válaszolva terjesztett elő olyan érveket, amelyek célja a megtámadott határozat közvetett módon való kifogásolása volt.

106 Mindenesetre először is rá kell mutatni, hogy – amint azt a Bizottság megalapozottan állapította meg a megtámadott határozat (338) preambulumbekezdésében – az a tény, hogy valamely leányvállalat saját helyi vezetéssel és saját eszközökkel rendelkezik, önmagában még nem bizonyítja, hogy piaci magatartását önállóan, az anyavállalattól függetlenül határozza meg. Az, hogy a folyó ügyek intézését az anyavállalat 100%‑os tulajdonában lévő leányvállalat helyi vezetésére bízzák, szokásos gyakorlat, és ennélfogva nem alkalmas a leányvállalatok tényleges önállóságának bizonyítására. Ugyanez vonatkozik az olasz nyersdohánypiac állítólagos jellegzetességeire vonatkozó érvre, mivel e jellegzetességek nem akadályozzák meg, hogy egy anyavállalat teljes körben tényleges befolyást gyakoroljon a leányvállalatára.

107 Ezenfelül meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat (341) és (342) preambulumbekezdésében a Bizottság pontosította egyrészt, hogy mielőtt az SCC megszerezte volna a Transcatab feletti kizárólagos tulajdont, e társaságot olaszországi partnerével már közösen irányította, és ennélfogva az a tény, hogy semmit sem változtatott annak vezetésén az irányítás átvételét követően, nem tekinthető arra vonatkozó bizonyítéknak, hogy egyáltalán nem gyakorolt befolyást leányvállalatára azt követően, hogy annak kizárólagos tulajdonosává vált. Másrészt a Bizottság rámutatott, hogy a végrehatási hatáskörök Transcatab vezérigazgatójára való átruházása – akiről ellenkező bizonyíték hiányában ésszerűen lehetett feltételezni, hogy az SCC jelölte ki – nem akadályozta meg az igazgatóság egyéb tagjait, hogy végrehajtói pozícióban legyenek, és végrehajtási hatásköröket gyakoroljanak.

108 Mindazonáltal meg kell jegyezni, hogy a Bizottság az SCC‑től származó magyarázat hiányában megalapozottan tulajdonít jelentőséget annak a ténynek, hogy az SCC, aki miután egyedüli részvényes lett, kizárólagos hatáskörrel rendelkezett arra, hogy részben vagy egészben megújítsa az igazgatóságot, semmilyen ilyen irányú intézkedést nem hozott. Ebből következik, hogy az igazgatóság tagjainak és különösen a vezérigazgatónak tisztségben való tartása csak az SCC mint a Transcatab egyedüli részvényese döntésének tulajdonítható.

109 Továbbá az a körülmény, hogy egyetlen személy, vagyis a vezérigazgató rendelkezik az igazgatóság által ráruházott fontos hatáskörökkel, éppen ellenkezőleg azt bizonyíthatja, hogy az anyavállalat egyszerűsíteni akarta a leányvállalata feletti irányítást, éppen azáltal, hogy jelentéktelen tevékenységek elvégzésére korlátozza az igazgatóság szerepét, és valamennyi hatáskört egy „bizalmi ember” kezében összpontosítja. Nem hihető ugyanis, hogy a Transcatabéhoz hasonló helyzetben egy multinacionális társaság a valamely nemzeti piacon működő leányvállalat valamennyi hatáskörét átruházza – vagy elfogadja a teljes körű irányítás megszerzését megelőzően történt hatáskör‑átruházást – valamely olyan természetes személyre, aki teljesen önállóan jár el – állítólagosan anélkül, hogy az egyedüli részvényes kijelölte volna –, saját maga választja ki az igazgatóság tagjait, ezáltal kizárva minden más személy bármilyen befolyását a társaság irányítására, és aki emellett ténylegesen senkinek sem számol el cselekményeivel.

110 Ennek megfelelően, figyelemmel arra a tényre is, hogy a hatásköröknek az adott leányvállalat vezérigazgatójára történő átruházása semmiképpen sem szokatlan, ez az érv nem alkalmas arra, hogy megdöntse az anyavállalat által a Transcatab felett gyakorolt irányításra vonatkozó vélelmet.

111 Továbbá azt az érvet illetően, amely azt az állítólagos következtést kívánja kifogásolni, amelyet a Bizottság abból a körülményből vont le, hogy egyes dokumentumokat angolul készítettek el, elegendő annyit megállapítani, hogy a Transcatab állításával ellentétben a megtámadott határozat (343)–(346) preambulumbekezdésében hivatkozott dokumentumoknak nem az volt a céljuk, hogy bizonyítsák, hogy az anyavállalatoknak lehetőségük volt olaszországi leányvállalataik magatartásának befolyásolására, vagy ténylegesen befolyásolták azt, és még kevésbe az, hogy bizonyítsák, hogy az anyavállalatok tudomással bírtak a szóban forgó kartellről. Ellenkezőleg, a Bizottság pusztán annak érdekében használt fel bizonyos, a közigazgatási iratok között szereplő dokumentumokat, hogy megállapítsa, hogy milyen mértékben hihetőek az SCC által a kifogásközlésre adott válaszában a Transcatabra gyakorolt meghatározó befolyásra vonatkozó vélelem megdöntése érdekében előterjesztett bizonyítékok és érvek.

112 Végül meg kell jegyezni, hogy a Transcatab válaszban szereplő állításával ellentétben a megtámadott határozatból egyáltalán nem tűnik ki, hogy a meghatározó befolyásra vonatkozó vélelem csak akkor dönthető meg, ha az anyavállalat részesedése tisztán pénzügyi jellegű.

113 Ebből következően a vélelem megdöntése érdekében nyújtott bizonyítékok figyelmen kívül hagyására vonatkozó kifogást el kell utasítani.

– A védelemhez való jog megsértéséről

114 A Transcatab által hivatkozott harmadik kifogást illetően emlékeztetni kell arra, hogy a versenypolitika terén a közigazgatási eljárásokban a védelemhez való jog tiszteletben tartása az uniós jog alapelvét képezi, amelynek betartását az uniós bíróságok biztosítják (lásd a Bíróság C‑534/07. P. sz., Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 3‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑7415. o.] 26. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

115 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a védelemhez való jog tiszteletben tartása megköveteli, hogy a közigazgatási eljárás során az érintett vállalkozásoknak lehetőségük legyen megfelelően kifejteni álláspontjukat a tényállás és a hivatkozott körülmények valószerűségéről és jelentőségéről, valamint azokról a dokumentumokról, amelyeket a Bizottság a Szerződés megsértésének fennállására vonatkozó állításának alátámasztására felhasznált (a Bíróság 100/80–103/80. sz., Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., 1825. o.] 10. pontja és a C‑310/93. P. sz., BPB Industries és British Gypsum kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., I‑865. o.] 21. pontja).

116 Az 1/2003 rendelet 27. cikkének (1) bekezdése ezt az elvet tükrözi, amikor előírja, hogy a feleknek kifogásközlést kell küldeni, amely egyértelműen tartalmazza mindazokat a lényeges bizonyítékokat, amelyekre a Bizottság az eljárás e szakaszában támaszkodik (lásd ebben az értelemben a fenti 88. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 67. pontját), annak érdekében, hogy az érdekeltek ténylegesen tudomást szerezhessenek azon magatartásokról, amelyeket a Bizottság velük szemben kifogásol, és hatékonyan védekezhessenek, mielőtt a Bizottság végleges határozatot fogad el. Ez a követelmény teljesül akkor, ha a hivatkozott határozat az érintetteket nem teszi felelőssé a kifogásközlésben ismertetettektől eltérő jogsértésekért, és csak olyan tényeket állapít meg, amelyekről az érintettek kifejthették álláspontjukat (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑213/00. sz., CMA CGM és társai kontra Bizottság ügyben 2003. március 19‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑913. o.] 109. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

117 Mindezt elegendő azonban összefoglaló jelleggel megjelölni, és a határozatnak nem kell feltétlenül megegyeznie a kifogásközléssel (lásd ebben az értelemben a fenti 115. pontban hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 14. pontját), mivel ez olyan előkészítő iratnak minősül, amelynek ténybeli és jogi megállapításai tisztán ideiglenes jellegűek (lásd ebben az értelemben a Bíróság 142/84. és 156/84. sz., British American Tobacco és Reynolds Industries kontra Bizottság egyesített ügyekben 1987. november 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1987., 4487. o.] 70. pontját). Így elfogadhatók a kifogásközlés azon kiegészítései is, amelyeket a Bizottság a felek válaszainak fényében tett, akiknek az érvelése igazolja, hogy ténylegesen gyakorolni tudták védelemhez való jogukat. A közigazgatási eljárás érdekében a Bizottság a megfogalmazott kifogások alátámasztása céljából felülvizsgálhatja és ki is egészítheti ténybeli vagy jogi érveit (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑86/95. sz., Compagnie générale maritime és társai kontra Bizottság ügyben 2002. február 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1011. o.] 448. pontját, valamint a T‑310/01. sz., Schneider Electric kontra Bizottság ügyben 2002. október 22‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑4071. o.] 438. pontját).

118 Egyébiránt a Bíróság kiemelte, hogy az a tény, hogy egy vállalkozásnak nem volt lehetősége az általa a közigazgatási eljárás során előterjesztett érvvel kapcsolatban a végleges határozat elfogadása előtt észrevételt tennie, önmagában nem jelenti a védelemhez való jogának megsértését (a Bíróság C‑497/99. P. sz., Irish Sugar kontra Bizottság ügyben 2001. július 10‑én hozott végzésének [EBHT 2001., I‑5333. o.] 24. pontja).

119 Végül emlékeztetni kell arra is, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a védelemhez való jog megsértésére csak akkor kerülhet sor, ha valamely, a Bizottság által elkövetett szabálytalanság alapján fennáll a lehetősége annak, hogy az általa lefolytatott közigazgatási eljárás más eredményre vezethetett volna. A felperes vállalkozás nem akkor támasztja alá, hogy az ilyen jogsértésre sor került, ha azt bizonyítja, hogy a Bizottság határozatának tartalma más lett volna, hanem akkor, ha azt bizonyítja, hogy a szabálytalanság hiányában jobban biztosíthatta volna védelmét például azért, mert olyan dokumentumokat használhatott volna fel a védelmére, amelybe a közigazgatási eljárás során megtagadták a betekintést (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑194/99. P. sz., Thyssen Stahl kontra Bizottság ügyben 2003. október 2‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑10821. o.] 31. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a C‑407/08. P. sz., Knauf Gips kontra Bizottság ügyben 2010. július 1‑jén hozott ítéletének [EBHT 2010., I‑6375. o.] 28. pontját).

120 A jelen ügyben meg kell jegyezni, hogy annak érdekében, hogy igazolja a 100%‑os tulajdonában álló Transcatab kartellekre vonatkozó szabályozás megsértéséért való felelősségének az SCC‑nek való betudását, a kifogásközlésben a Bizottság a fenti 94–96. pontban ismertetett ítélkezési gyakorlat tükrében főszabály szerint pusztán annak bizonyítására is szorítkozhatott volna, hogy milyen volt a tőke leányvállalatok és anyavállalatok közötti eloszlásának aránya (lásd a kifogásközlés 336–338. pontját). Az ítélkezési gyakorlat ezen elveinek alkalmazásával a Bizottságnak tehát a végleges határozatában kellett állást foglalnia a felek által a kifogásközlésre adott válaszban a szóban forgó vélelem megdöntése érdekében hivatkozott érvekkel kapcsolatosan (lásd a megtámadott határozat (335) és azt követő preambulumbekezdéseit).

121 Ezenfelül, a Transcatab azon állítását illetően, amely szerint a Bizottság a megtámadott határozatban olyan dokumentumokat használt fel, amelyekre nem utalt a kifogásközlésben, rá kell mutatni, hogy a Bizottság csupán a felek által a közigazgatási eljárás során a védelemhez való joguk gyakorlásával kapcsolatosan előterjesztett érvek és bizonyítékok elemzése keretében vizsgálja ténylegesen a megtámadott határozat (335)–(344) preambulumbekezdésében az SCC és a Transcatab viszonyára vonatkozó sajátos szempontokat és dokumentumokat, és ennek során hivatkozik a közigazgatási eljárás irataiban található dokumentumokra. E szempontok és dokumentumok figyelembevétele tehát nem befolyásolhatta a Transcatab védelemhez való joga gyakorlásának hatékonyságát, különösen mivel a közigazgatási eljárás során hozzáférhetett ezekhez a dokumentumokhoz, amelyekkel egyébként mindenképpen rendelkezett már.

122 Mindent egybevéve az iratokból kitűnik, hogy mind az SCC‑nek, mind a Transcatabnak lehetősége volt válaszolni a velük szemben hivatkozott és a kifogásközlésben kifejezetten kifejtett kifogásra, valamint védekezésüket ismertetni a meghallgató tisztviselő előtt tartott meghallgatáson. A Bizottság tehát a közigazgatási eljárás során tiszteletben ta