AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)

2006. december 14.( )

„Verseny – Kartellek – Osztrák bankpiac – „Lombard Club” – A tagállamok közötti kereskedelem érintettsége – Bírságszámítás”

A T‑259/02–T‑264/02. és T‑271/02. sz. egyesített ügyekben,

a Raiffeisen Zentralbank Österreich AG (székhelye: Bécs [Ausztria], képviseli: S. Völcker ügyvéd)

felperesnek (T‑259/02. sz. ügy),

a Bank Austria Creditanstalt AG (székhelye: Bécs, képviselik: C. Zschocke és J. Beninca ügyvédek)

felperesnek (T‑260/02. sz. ügy),

az Anteilsverwaltung BAWAG PSK AG, korábban Bank für Arbeit und Wirtschaft AG (székhelye: Bécs, képviselik kezdetben: H.‑J. Niemeyer és M. von Hinden, később: H.‑J. Niemeyer ügyvédek)

felperesnek (T‑261/02. sz. ügy),

a Raiffeisenlandesbank Niederösterreich‑Wien AG (székhelye: Bécs, képviseli: H. Wollmann ügyvéd)

felperesnek (T‑262/02. sz. ügy),

a BAWAG PSK Bank für Arbeit und Wirtschaft und Österreichische Postsparkasse AG, korábban Österreichische Postsparkasse AG (székhelye: Bécs, képviselik kezdetben: H.‑J. Niemeyer és M. von Hinden, később: H.‑J. Niemeyer ügyvédek)

felperesnek (T‑263/02. sz. ügy),

az Erste Bank der oesterreichischen Sparkassen AG (székhelye: Bécs, képviselik kezdetben: W. Kirchhoff, F. Montag, G. Bauer és A. Wegner, később: F. Montag és A. Wegner ügyvédek)

felperesnek (T‑264/02. sz. ügy),

az Österreichische Volksbanken AG (székhelye: Bécs),

a Niederösterreichische Landesbank‑Hypothekenbank AG (székhelye: St. Pölten [Ausztria])

(képviselik őket: R. Roniger, A. Ablasser, R. Bierwagen és F. Neumayr ügyvédek)

felpereseknek (T‑271/02. sz. ügy)

az Európai Közösségek Bizottsága (képviseli kezdetben: S. Rating, később: A. Bouquet, meghatalmazotti minőségben, segítői: D. Waelbroeck és U. Zinsmeister ügyvédek)

alperes ellen

elsődlegesen az EK‑Szerződés 81. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/36.571/D‑1 Osztrák bankok [„Lombard Club”] ügy) 2002. június 11‑én hozott 2004/138/EK bizottsági határozat (HL 2004. L 56., 1. o.) teljes körű vagy részleges megsemmisítése iránti kérelmei, illetve másodlagosan a felperesekre kiszabott bírság csökkentése iránti kérelmei tárgyában,

AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK

ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (második tanács),

tagjai: J. Pirrung elnök, N. J. Forwood és S. Papasavvas bírák,

hivatalvezető: C. Kristensen tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. október 11‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

A jogvita előzményei

I – A jogvita tárgya

1 Az EK‑Szerződés 81. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/36.571/D‑1 Osztrák bankok [„Lombard Club”] ügy) 2002. június 11‑én hozott 2004/138/EK bizottsági határozatával (HL 2004. L 56., 1. o.; a továbbiakban: megtámadott határozat, illetve határozat) a Bizottság megállapította, hogy számos vállalkozás vett részt az EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti megállapodásokban és összehangolt magatartásokban.

2 Többek között a következő nyolc bankról van szó, amelyek a megtámadott határozat címzettjei:

– Erste Bank der oesterreichischen Sparkassen AG (a továbbiakban: Erste);

– Raiffeisen Zentralbank Österreich AG (a továbbiakban: RZB);

– Bank Austria AG, amelynek elnevezése 2002. augusztus 13. óta Bank Austria Creditanstalt AG (a továbbiakban: BA‑CA);

– Bank für Arbeit und Wirtschaft AG (a továbbiakban: BAWAG);

– Österreichische Postsparkasse AG (a továbbiakban: PSK);

– Österreichische Volksbanken AG (a továbbiakban: ÖVAG);

– Niederösterreichische Landesbank‑Hypothekenbank AG (a továbbiakban: NÖ‑Hypo);

– Raiffeisenlandesbank Niederösterreich‑Wien AG (a továbbiakban: RLB).

3 A Bizottság lényegében azt rója fel a megtámadott határozat címzettjeinek, hogy létrehozták az általa „Lombard‑hálózatnak” nevezett hálózatot, azaz rendszeres, tartalmilag átfogó és szorosan egymásra épülő találkozók sorozatát (a továbbiakban: kerekasztalok), amelyek keretében rendszeres időközönként összehangolták a magatartásukat az ausztriai banki termékek és szolgáltatások piaci versenyét érintő főbb jellemzők tekintetében.

4 A megtámadott határozatban megállapított tényállás és jogi értékelés alapján a Bizottság bírságot szabott ki az érintett vállalkozásokkal szemben.

5 A jelen keresetek nem vitatják a megtámadott határozatban említett tényállást. A keresetek lényegében csupán az erre alapított jogi értékelés bizonyos vonatkozásaira, valamint a felperesekkel szemben kiszabott bírságok összegére irányulnak.

II – A felperesek

6 Ausztriában különbséget kell tenni az egyszintű struktúrával rendelkező bankok és a többszintű struktúrával rendelkező, „decentralizáltnak” is mondott bankcsoportok között. Így a takarékpénztárak [Sparkasse] és a népbankok [Volksbank] kétszintű struktúrával rendelkeznek, míg az agrárhitelbankok (Raiffeisen‑bankok) struktúrája háromszintű. E többszintű struktúrák mindegyikében (a továbbiakban: takarékpénztári ágazat, Raiffeisen‑ágazat, valamint népbanki ágazat, együttesen: decentralizált ágazatok) egy központi intézmény, amelyet a köznyelvben „csúcsintézménynek” neveznek (a továbbiakban: központi intézmény vagy csúcsintézmény) látja el a támogató és szolgáltató feladatokat az ágazat bankjainak tekintetében. Az Erste, az RZB és az ÖVAG a takarékpénztári ágazat, a Raiffeisen‑ágazat és a népbanki ágazat központi intézményei. Az ezen intézményeket a struktúra többi tagjával összekötő összetett kapcsolatokat, valamint a kölcsönös jogaikat és kötelezettségeiket az 1993. július 30‑án kihirdetett és 1994. január 1‑jén hatályba lépett Bundesgesetz über das Bankwesen (Bankwesengesetz – BWG [a bankrendszerről szóló törvény]) (BGBl. 1993., 3903. o.) szabályozza.

A – Az Erste (T‑264/02. sz. ügy)

7 Az Erste 1993‑ban az „Erste österreichische Spar‑Cassa” néven Bécsben, 1819‑ben alapított takarékpénztár jogutódja lett. Az 1980‑as években, majd még inkább 1990‑től fogva az Erste kiterjesztette a tevékenységét eredeti piacának határain túlra. A felperes társaság neve először „Die Erste Österreichische Spar‑Casse‑Bank AG” volt (a továbbiakban: EÖ). 1997 májusában megszerezte a GiroCredit Bank der österreichischen Sparkassen AG (a továbbiakban: GiroCredit) részvényeinek 53%‑át, amely utóbbi társaság a takarékpénztárak csúcsintézményének szerepét töltötte be. A GiroCredit részvényei 1994‑től a felperes (akkori nevén EÖ) részesedésszerzéséig a Bank Austria csoport többségi tulajdonában voltak.

8 A GiroCredit független jogi személy maradt, és továbbra is betöltötte a takarékpénztárak csúcsintézményének szerepét 1997 októberéig, amikor is a GiroCredit és az Erste egyesültek, és az Erste cégneve „Erste Bank der oesterreichischen Sparkassen AG”‑ra változott. Az 1997 októberi egyesüléssel az Erste átvette az érintett időszakban Ausztriában létező közel 70 takarékpénztár csúcsintézményének szerepét. A GiroCredit magatartását a megtámadott határozat az Erstének tudta be.

B – Az RZB (T‑259/02. sz. ügy)

9 Az RZB a Raiffeisen‑ágazat csúcsintézménye, amelynek az első szintje közel 615 független helyi bankból és fióktelepeikből áll. A második szintet a nyolc regionális bank (Raiffeisen‑Landesbanken) képezi. Az adott tartomány [Land] helyi Raiffeisen‑bankjai a tulajdonosai a regionális bankjuknak. A harmadik szintet az RZB jelenti, amelyre a központi szolgáltatási feladatokat bízták. Az RZB 80%‑ban a regionális bankok tulajdonában van.

C – Az RLB (T‑262/02. sz. ügy)

10 Az RLB a Raiffeisen‑ágazat egyik regionális bankja. Az RLB‑be beolvadt 1997‑ben a Raiffeisenbank Wien AG (a továbbiakban: RBW), amelynek az előbbi fő részvényese volt. Ez utóbbi társaság részt vett a kerekasztalokon, és jogsértését az RLB‑nek tudta be a Bizottság.

D – A BA‑CA (T‑260/02. sz. ügy)

11 A BA‑CA a Bank Austria AG (a továbbiakban: BA) és a Creditanstalt AG (a továbbiakban: CA) 1998 szeptemberében történt egyesüléséből létrejött hitelintézet. A BA‑CA cégneve csak 2002. augusztus 13‑án változott meg Bank Austria Creditanstalt AG‑re, tehát a megtámadott határozat elfogadását követően, de a kereset benyújtását megelőzően. A CA egyesülés előtti magatartását a BA‑CA‑nak tudta be a Bizottság.

E – Az Anteilsverwaltung BAWAG PSK AG (T‑261/02. sz. ügy) és a BAWAG PSK Bank für Arbeit und Wirtschaft und Österreichische Postsparkasse AG (T‑263/02. sz. ügy)

12 Azon csoportnak a 2005‑ben történt szerkezetátalakítása óta, amelyhez a BAWAG és a PSK tartoztak, a BAWAG elnevezése Anteilsverwaltung BAWAG PSK AG (a T‑261/02. sz. ügy felperese, a továbbiakban: AVB), amely 2005. október 1‑jei hatállyal a banki tevékenységeinek összességét a BAWAG PSK Bank für Arbeit und Wirtschaft und Österreichische Postsparkasse AG‑ra (a T‑263/02. sz. ügy felperese, a továbbiakban: BAWAG PSK) ruházta át. Ezen időpontig a BAWAG hitelintézet volt, és 2000 decembere óta a PSK fő részvényese. Ez utóbbi egy részvénytársaság formájában működő hitelintézet volt, amely 1997‑ben az Österreichische Postsparkasse közjogi jogi személy jogutódja lett. A PSK többségi részesedéssel rendelkezett a Bank der Österreichischen Postsparkasse AG‑ban (a továbbiakban: PSK‑B), amellyel 1998‑ban egyesült, és amelynek magatartását a megtámadott határozat a PSK‑nak tudta be. A PSK és a BAWAG PSK 2005. október 1‑jei hatályú egyesüléséig a BAWAG és a PSK részvénytársaságok, és jogilag független bankok voltak.

F – Az ÖVAG és a NÖ‑Hypo (T‑271/02. sz. ügy)

13 Az ÖVAG osztrák hitelintézet, kereskedelmi banki minőségben, amely regionális szinten nyújt az osztrák piacon banki szolgáltatásokat, különösen a kis‑ és középvállalkozásokra (KKV) és a lakosságra összpontosítva. Földrajzi szempontból a tevékenysége Bécsre és elővárosaira korlátozódik; a megtámadott határozatban figyelembe vett időszakban 26 leányvállalatot irányított Bécsben, és 2 leányvállalatot Alsó‑Ausztriában. A kereskedelmi banki feladatán kívül az ÖVAG az osztrák népbankok szövetsége csúcsintézményének a szerepét is betöltötte. Egy holdingon keresztül ezen intézmények tulajdonában van az ÖVAG részesedésének többsége. Az ÖVAG továbbá kisebb, banki és pénzügyi szolgáltatásokat nyújtó vállalkozásokban is részesedéssel bír, köztük többek között a NÖ‑Hypo‑ban.

14 A NÖ‑Hypo‑t 1888‑ban regionális jelzáloghitel‑intézetként alapították. 1992‑ig Alsó‑Ausztria tartományától függő közjogi jogi személy volt. 1992 szeptemberében egy részvénytársaságba apportálták. 1997. január 1‑je óta a NÖ‑Hypo az ÖVAG‑csoport tagja. Több mint 27 fiókot irányít, amelyek közül 20 Alsó‑Ausztriában és 7 Bécsben található. A NÖ‑Hypo elsődlegesen a közszférában tevékenykedik. Földrajzi szempontból a NÖ‑Hypo tevékenysége Alsó‑Ausztria és Bécs tartományra korlátozódik.

III – Közigazgatási eljárás

15 A Bizottság, miután 1997 áprilisában tudomást szerzett egy olyan iratról, amely alapján feltételezni lehetett az osztrák bankpiacon az EK 81. cikkel ellentétes megállapodások és összehangolt magatartások létét, a Bizottság megindította a hivatalos vizsgálati eljárást. 1997. június 30‑án a Szerződés [81.] és [82.]. cikkének végrehajtásáról szóló, 1962. február 6‑i 17. (első) tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 3. cikkével összhangban a Freiheitliche Partei Österreichs politikai párt (a továbbiakban: FPÖ) panaszt tett nyolc osztrák hitelintézet ellen versenykorlátozó megállapodásokban és/vagy összehangolt magatartásban való részvétel gyanúja miatt.

16 1998. június 23‑án és 24‑én a Bizottság több bankban, közöttük a megtámadott határozat címzettjeinek többségénél bejelentés nélküli ellenőrzéseket végzett. 1998. szeptember 21‑én a Bizottság a 17. rendelet 11. cikke (2) bekezdésének megfelelően információkérést intézett számos hitelintézethez, amelyekkel szemben felmerült a megállapodásokban vagy összehangolt magatartásban való részvétel gyanúja.

17 Miután megkapták az információkérést, a legnagyobb érintett bankok azonnal felajánlották a Bizottságnak az „együttműködésüket” az ügy vizsgálatához, olyannyira, hogy felajánlották, hogy „önként” ismertetik a tényeket (az információkérés megválaszolása helyett), lemondva a meghallgatásról; amennyiben cserébe a Bizottság Versenypolitikai Főigazgatósága visszavonja az információkérést, és csupán „mérsékelt” pénzbírságot szab ki. A Bizottság, üdvözölve ugyan a bankok gyorsaságát, amellyel felajánlották az együttműködésüket, mindenféle megegyezést elutasított ez ügyben.

18 Ezek után valamennyi címzett válaszolt az információkérésre. Ezen alkalomból ugyanakkor egyesek kijelentették, hogy a feltett kérdések többségét illetően nem kötelesek a válaszadásra, valamint a válaszokat és a kapcsolódó iratokat önként, az említett együttműködés keretében megküldhetik. A Bizottság elutasította e jogi álláspontot.

19 Nem sokkal ezt követően, a legnagyobb érintett bankok – köztük a felperesek, az RLB kivételével – 132 oldalas, „Közös beszámoló” című dokumentumot terjesztettek a Bizottság elé, amelyben részletesen leírják a kartell történeti összefüggését, majd röviden összefoglalják és értékelik a kerekasztalaik tartalmát, amint az a lefoglalt, valamint a tőlük megkért dokumentumokból is kitűnik. Emellett tizenhat iratgyűjtőt is benyújtottak, amelyek a kerekasztalok szerint csoportosított dokumentumokat, valamint a részletes tartalomjegyzékeket tartalmazták. A közös beszámolóval benyújtott iratok esetleges hozzáadott értékének megállapításához a Bizottság kérte, hogy a bankok jelezzék, hogy ezen iratok közül vannak‑e olyanok, amelyek nem ismertek még a Bizottság előtt, és ha igen, melyek azok. A bankok e kérés teljesítését nem találták sem lehetségesnek, sem szükségesnek.

20 1999. szeptember 13‑án a Bizottság megküldte nyolc banknak az 1999. szeptember 11‑én elfogadott kifogásközlést. Ez utóbbiaknak az iratokba való betekintését, majd írásbeli észrevételeik benyújtását követően 2000. január 18‑án és 19‑én szóbeli meghallgatásra került sor. 2000. november 22‑én a Bizottság kiegészítő kifogásközlést küldött a bankoknak. Miután az érintett vállalkozások újra betekintettek az iratokba, és új írásbeli észrevételeket terjesztettek elő a Bizottságnak, egy második szóbeli meghallgatásra került sor 2001. február 27‑én.

21 A Bizottság 2002. június 11‑én meghozta a megtámadott határozatot.

IV – A megtámadott határozat

A – Általános rész

22 A megtámadott határozat 1. cikkében a Bizottság megállapította, hogy a határozat címzettjeként szereplő nyolc bank megsértette az EK 81. cikk (1) bekezdését azzal, hogy az árakra, a banki jutalékokra, valamint a verseny egyéb feltételeire vonatkozó megállapodásokban és összehangolt magatartásban vett részt, amelyek célja 1995. január 1. és 1998. június 24. között a verseny korlátozása volt a banki termékek és szolgáltatások ausztriai piacán.

23 A megtámadott határozat 2. cikke az 1. cikkben említett vállalkozásokat a szóban forgó jogsértés késlekedés nélküli abbahagyására – amennyiben ezt még nem tették meg –, és az e jogsértéshez hasonló vagy azzal azonos célú vagy hatású tevékenységektől és magatartásoktól való jövőbeni tartózkodásra kötelezte.

24 A megtámadott határozat 3. cikke a határozat címzettjeivel szemben a következő bírságokat szabta ki:

– Erste: 37,69 millió euró;

– RZB: 30,38 millió euró;

– BA‑CA: 30,38 millió euró;

– BAWAG: 7,59 millió euró;

– PSK: 7,59 millió euró;

– ÖVAG: 7,59 millió euró;

– NÖ‑Hypo: 1,52 millió euró;

– RLB: 1,52 millió euró.

B – A kartell összefüggéseivel, a különböző kerekasztalokkal, ezek egymáshoz való viszonyával és a csúcsintézmények szerepével kapcsolatos megállapítások

25 A megtámadott határozat kifejti, hogy Ausztriában a bankok közötti megállapodások, különösen a kamatlábakra és a jutalékokra vonatkozóak, nagy hagyományra tekintenek vissza, amelynek az 1980‑as évekig részben törvényi alapja volt, amelyet legkésőbb 1994. január 1‑jén helyeztek hatályon kívül, amikor az Osztrák Köztársaság csatlakozott az Európai Gazdasági Térséghez (EGT), és a BWG hatályba lépett.

26 A hitelintézetek azonban a létrehozott hálózat keretében továbbra is kötöttek megállapodásokat, többek között a hitel‑ és betétkamatlábra vonatkozóan.

27 A megtámadott határozat az 5. címében kifejti, hogy a megkötött megállapodások tartalmukban igen összetettek, nagy részben intézményesítettek, szorosan összefonódóak voltak, és az osztrák terület egészét lefedték. Minden egyes banki termék külön kerekasztal tárgyát képezte, amelyen az érintett bankok második vagy harmadik vezetői szintjének illetékesei vettek részt. A gyakorlatban ezen elméleti tagolódást nem vették szigorúan figyelembe: időről‑időre különböző kerekasztalokhoz tartozó kapcsolódó kérdéseket egyazon alkalommal rendeztek. Végeredményben e különböző kerekasztalok egy szerves egész részét képezték.

28 A legnagyobb osztrák bankok igazgatóságának képviselőiből álló („Lombard Clubnak” nevezett) legfelső szint – augusztus kivételével – havonta egyszer ült össze. A közérdekű, a verseny szempontjából semleges kérdéseken kívül e testület tárgyalt a kamatlábak módosításáról, a reklámozás terén hozandó intézkedésekről, stb. E találkozók némelyikén az Oesterreichische Nationalbank (osztrák nemzeti bank, a továbbiakban: OeNB) képviselői is jelen voltak.

29 A közvetlenül ez alatti szinten az adott termékekhez kapcsolódó szakmai kerekasztalok találhatóak. A legjelentősebbek e tekintetben az aktív ügyletekkel, azaz a hitelekkel, és a passzív ügyletekkel, azaz a betétekkel foglalkozó kerekasztalok voltak, amelyek célja, mint a nevük is mutatja, a hitelek és a betétek feltételeinek (azaz kamatlábainak) rögzítése volt, és hol külön, hol együtt ültek össze. A „Lombard Club” és e kerekasztalok közötti információcsere különösen élénk volt.

30 A számos különböző regionális kerekasztal rendszeresen összeült valamennyi osztrák tartományban. Bizonyos tartományokban a „Lombard Club” és a szakmai kerekasztalok hierarchikus struktúráját is leképezték.

31 Az aktív és/vagy passzív ügyletekkel foglalkozó szövetségi kerekasztalok során a bécsi hitelintézetek képviselői találkoztak a regionális hitelintézetek képviselőivel alapvetően azzal a szándékkal, hogy határozataikat az osztrák terület egészére kiterjesszék.

32 Továbbá léteztek specializált kerekasztalok, amelyek a vállalkozásokkal, illetve a „szabadfoglalkozású” magánszemélyekkel kötött ügyletekkel, a jelzáloghitellel és az építési hitellel foglalkoztak („Minilombard”, a „nagyvállalati ügyfélkezelés kerekasztala”, a „»szabadfoglalkozású ügyfelekre vonatkozó« kerekasztal”, „Jelzáloghitel‑páholy” és az „építési hitelintézetek passzív ügyleteivel kapcsolatos kerekasztal”).

33 Végül számos egyéb kerekasztal ült össze rendszeresen különböző versennyel kapcsolatos kérdések kapcsán: a treasury‑vezetők kerekasztala (Treasurerrunde) a szövetségi államnak nyújtott hitelekkel és a kamatlábakkal foglalkozott, a pénzforgalmi műveletekkel kapcsolatos különböző kerekasztalok (többek között az e nevet viselő kerekasztal, a „Külföld” kerekasztal és az osztrák hitelintézetek szövetségeinek szervezeti bizottsága, az Organisationskomitee der österreichischen Kreditinstitutsverbände) az e műveletekhez kapcsolódó díjakkal és jutalékokkal, az „Exportklub” a kivitel finanszírozásával, az értékpapírokkal kapcsolatos kerekasztal (Bankenrunde Wertpapiere) pedig az e termékekre vonatkozó minimális díjakkal, jutalékokkal és kamatlábakkal foglalkozott.

34 E specializált kerekasztalok között található a Kontrolling‑kerekasztal (Controllerrunde), amely a legnagyobb osztrák bankok kontrolling osztályainak képviselőiből állt. Ennek keretében határozták meg az egységes számítási alapokat, és dolgozták ki a közös javaslatokat a nyereség növelése céljából. Ezen keresztül a bankok megerősítették a bankközi átláthatóságot a számítás és a költségek tekintetében.

35 Mindezen kerekasztalok között, amelyeknek tehát az elsődleges tárgyát a hitel‑ és betétfeltételek, valamint a banki jutalékok feltételei képezték, rendszeres információcsere folyt. Gyakran előfordult, hogy az egyik kerekasztal keretében megkezdett tárgyalásokat elnapolták, amíg egy másik kerekasztal keretében megállapodás nem született. Végeredményben a „Lombard Club” vezető szerepéből következett, hogy vita esetén megvárták az elvi döntését.

36 A bécsi kerekasztalokon kötött megállapodásoknak az egész osztrák területen történő végrehajtása (illetve e megállapodásoknak való megfelelés) céljából rendszeresen továbbították az információkat a tartományi kerekasztaloknak, illetve viszont, ez utóbbiak továbbították a fővárosban székelő központi kerekasztaloknak. Időről‑időre a regionális kerekasztalok képviselőket küldtek a passzív és/vagy aktív műveletekkel foglalkozó szövetségi kerekasztalokra.

37 A Bizottság a megtámadott határozatban megállapítja, hogy a vizsgálattal érintett időszakban (azaz 1994. január 1. és 1998. június vége között) csak Bécsben legalább 300 találkozóra került sor, figyelmen kívül hagyva a számos regionális kerekasztalt. Munkanapokra vonatkoztatva e szám azt jelenti, hogy – csupán a fővárosban – hozzávetőleg négynaponta sor került egy találkozóra. A Bizottság kifejti, hogy az érintett intézmények képviselői ezen intézményesített hálózaton kívül is számos alkalommal kapcsolatba léptek egymással – néha a legmagasabb szinten – a kamatlábak és a jutalékok tárgyában.

38 A Bizottság kiemeli a csúcsintézményeknek a „Lombard‑hálózatban” játszott különleges szerepét a csoportjuk koordinálása és képviselete tekintetében, azaz a takarékpénztári ágazat vonatkozásában az Erste (korábban GiroCredit), a Raiffeisen‑ágazat vonatkozásában az RZB, és a népbanki ágazat vonatkozásában az ÖVAG szerepét. A Bizottság szerint e szerep közvetlenül a „Lombard‑hálózat” megfelelő működését szolgálta. Egyfelől a csúcsintézmények szervezték meg az adott csoporton belül az információk cseréjét Bécs és a tartományok között; másfelől védték a csoportjuk érdekeit a kartell többi tagjával szemben. A Bizottság szerint ezért a többi résztvevő a csoportok képviselőinek tekintette őket. Ennélfogva a megállapodások nem csupán e társaságok között köttettek, hanem e csoportok között is.

39 A Bizottság a továbbiakban részletesen kifejti a megtámadott határozat 6‑12. címében, hogy ezeknek a különböző formákat öltő, átfogó kerekasztaloknak az intézményesített és szorosan egymásra épülő hálózata miképpen tette lehetővé a tagjai számára a piaci magatartásuk rendszeres összehangolását, különös tekintettel a kamatlábakra és a banki jutalékokra.

C – A bankok érveinek vizsgálata és jogi értékelés

40 A Bizottság – miután megállapította, hogy az érintett bankok nem vitatják a ténymegállapításait a kerekasztalok lefolyása és tartalma tekintetében – a megtámadott határozat 13. címében elutasítja egyrészt a bankok által a kartell sajátságos történelmi, gazdasági és társadalmi vonatkozásai tekintetében előadott érveket, másrészt a von Weizsäcker professzor gazdasági szakvéleményén alapuló feltevésüket, amely szerint a megállapodások nem befolyásolták az osztrák bankpiacot.

41 A megtámadott határozat 14. címe a kartell jogi értékeléséről szól. A Bizottság először is elutasítja a bankok azon feltevését, amely szerint a banki ágazat sajátos gazdaságpolitikai háttere akadályát képezi a versenyjog ezen ágazatra történő korlátlan alkalmazásának.

42 Mivel a bankok vitatták, hogy a Bizottságnak hatásköre van arra, hogy eljárjon az EGT‑Megállapodás 53. cikkének (a továbbiakban: EGT‑Megállapodás) 1994‑ben történt megsértése miatt, a Bizottság – bár kifejti, hogy e nézőpont ellentétes az EGT‑Megállapodás hatékony érvényesülésével – lemond a szóban forgó év tekintetében az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértésének megállapításáról.

43 A Bizottság a megállapított tényállást megállapodásokat és összehangolt magatartást egyaránt tartalmazó, összetett, hosszú ideig tartó jogsértésnek minősítette. Kiemeli, hogy az érintett vállalkozások célja a verseny korlátozása volt, és többek között kifejti, hogy az összehangolt magatartás tényleges hatást gyakorolt az osztrák bankpiacra, annak ellenére, hogy a bankok nem mindig tartották tiszteletben a vállalt kötelezettségeket.

44 A megtámadott határozat e címe keretében, a (438)‑(469) preambulumbekezdés a megállapított magatartásoknak a tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt hatásairól szól.

45 Azon tényt illetően, hogy a megtámadott határozatnak a szóban forgó magatartásokban részt vevő igen nagy számú bank közül csupán néhány a címzettje, a Bizottság kiemeli, hogy a megtámadott határozat címzettjeként szereplő bankokat a főbb kerekasztalokon való részvételük gyakorisága alapján választotta ki, és e bankok ráadásul – a NÖ‑Hypo és az RLB kivételével – a méretükből adódóan jelentős szerepet játszanak az osztrák bankpiacon.

46 A jogsértés időtartamát illetően a megtámadott határozat kifejti, hogy a szóban forgó magatartások 1995. január 1‑től kezdődően az EK 81. cikk hatálya alá tartoznak, valamint hogy a Bizottság úgy találta, hogy nem került több kerekasztalra sor az 1998 júniusi ellenőrzéseket követően, és így a jogsértés megszünt.

D – A jogsértés megszüntetésére irányuló meghagyás és a bírságszámítás

47 A megtámadott határozat 16. címe a Bizottság által elfogadott jogorvoslati intézkedésekről szól.

48 Egyrészt a Bizottság kötelezi az érintett vállalkozásokat a jogsértés megszüntetésére a 17. rendelet 3. cikkével összhangban.

49 Másrészt a kiszabott bírságokat illetően a Bizottság először is előadja, hogy a jogsértést szándékosan követték el.

50 A megtámadott határozat címzettjeivel szemben kiszabott bírságok összegének (lásd a fenti 24. pontot) kiszámításakor a Bizottság a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: bírságkiszabási iránymutatás) leírt módszert, valamint a kartell ügyek esetében a pénzbírságok alóli mentességről és a pénzbírságok csökkentéséről szóló közleményt (HL 1996. C 207., 4. o.; a továbbiakban: engedékenységi közlemény) alkalmazta.

51 E tekintetben a Bizottság a bankok találkozóit az EK 81. cikk különösen súlyos megsértésének minősítette anélkül, hogy az érintett földrajzi piac viszonylag korlátozott mérete módosítaná ezen értékelést. Majd a piaci részesedésük alapján öt kategóriába osztotta a megállapodások résztvevőit. Eközben a csúcsintézményeknek tulajdonítja azon ágazat bankjainak a piaci részesedéseit, amely ágazat csúcsán találhatóak. Például valamennyi Raiffeisen‑bank piaci részesedését az RZB‑nek tudja be, amely így az öt kategória közül az elsőbe került, amely esetében a bírság kiindulási összege 25 millió euróban került meghatározásra.

52 A Bizottság a jogsértés időtartamának meghatározásakor az 1995. január 1‑től 1998. június végéig tartó időszakot vette figyelembe. Ezen időszakra tekintettel 35%‑kal emelte a kiindulási összeget.

53 A Bizottság egyik bank esetében sem vett figyelembe enyhítő körülményeket. Úgy véli többek között, hogy a bankok találkozóin betöltött szerepek megosztása e tekintetben nem releváns tényező.

54 Végül a Bizottság az engedékenységi közlemény értelmében a megtámadott határozat címzettjei tekintetében 10%‑os bírságcsökkentést alkalmazott a „tények nem vitatása” címén.

Az eljárás és a felek kérelmei

55 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. augusztus 30‑án, illetve szeptember 2‑án benyújtott külön keresetleveleikben a megtámadott határozat címzettjeiként szereplő vállalkozások a jelen kereseteket terjesztették elő.

56 Miután erről a feleket meghallgatta, az Elsőfokú Bíróság második tanácsának elnöke 2005. szeptember 12‑i végzésével az eljárási szabályzat 50. cikkével összhangban egyesítette a hét ügyet a szóbeli szakasz lefolytatása és az ítélethozatal céljából.

57 Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (második tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott, és az eljárási szabályzat 64. cikkében írt pervezető intézkedések keretében felszólította a feleket bizonyos dokumentumok benyújtására, és kérdéseket intézett hozzájuk. A felek a megszabott határidőn belül eleget tettek e felhívásnak.

58 A Bizottság az általa benyújtott iratokban szereplő egyes adatok bizalmas kezelését kérte a BA‑CA‑n kívüli felperesekkel szemben, mivel ez utóbbi üzleti titkairól volt szó, és benyújtotta az érintett iratok nem bizalmas változatát. Mivel e bizalmas adatoknak nem volt jelentőségük a BA‑CA jogalapjainak vizsgálata szempontjából, azonban kapcsolódtak más felperesek által előterjesztett jogalapokhoz, az Elsőfokú Bíróság úgy határozott, hogy az érintett iratoknak csak a nem bizalmas változatát csatolja az ügy irataihoz, mivel a bizalmas adatok nem vehetők figyelembe az eljárási szabályzat 67. cikke 3. §‑ának értelmében.

59 A felek szóbeli előadásait és az Elsőfokú Bíróság kérdéseire adott válaszait a 2005. október 11‑i tárgyaláson az Elsőfokú Bíróság meghallgatta. Ez utóbbi egyik kérdésére válaszként az Erste iratokat nyújtott be a piaci részesedésével kapcsolatban. Miután a többi fél írásban nyilatkozott ezen iratokkal kapcsolatban, 2005. november 7‑én sor került a szóbeli szakasz lezárására.

60 Az RZB (a T‑259/02. sz. ügy felperese) azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a megtámadott határozatot annyiban, amennyiben az őt érinti;

– másodlagosan csökkentse a vele szemben kiszabott bírságot;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

61 A BA‑CA (a T‑260/02. sz. ügy felperese) azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a megtámadott határozatot annyiban, amennyiben az őt érinti;

– másodlagosan megfelelően csökkentse a vele szemben kiszabott bírságot;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

62 Az AVB (a T‑261/02. sz. ügy felperese, korábban BAWAG) azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a megtámadott határozat 1‑3. cikkét annyiban, amennyiben azok a BAWAG‑ot érintik;

– másodlagosan csökkentse méltányos összegűre a BAWAG‑gal szemben kiszabott bírságot;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

63 Az RLB (a T‑262/02. sz. ügy felperese) azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a megtámadott határozatot;

– másodlagosan semmisítse meg a megtámadott határozat 3. és 4. cikkét annyiban, amennyiben azok őt érintik;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

64 A BAWAG PSK (a T‑263/02. sz. ügy felperese, korábban PSK) azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a megtámadott határozat 1‑3. cikkét annyiban, amennyiben azok a PSK‑t érintik;

– másodlagosan csökkentse megfelelő összegűre a PSK‑val szemben kiszabott bírságot;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

65 Az Erste (a T‑264/02. sz. ügy felperese) azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a megtámadott határozatot annyiban, amennyiben az őt érinti;

– másodlagosan semmisítse meg a rá kiszabott bírság összegét;

– harmadlagosan csökkentse megfelelő összegűre az említett bírság összegét;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

66 Az ÖVAG és a NÖ‑Hypo (a T‑271/02. sz. ügy felperesei) azt kérik, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a megtámadott határozat 1. cikkét annyiban, amennyiben az őket érinti;

– semmisítse meg a megtámadott határozat 2. cikkének első mondatát annyiban, amennyiben az őket érinti;

– semmisítse meg a megtámadott határozat 3. cikkét annyiban, amennyiben az őket érinti, vagy másodlagosan csökkentse az e cikkben velük szemben kiszabott bírság összegét;

– az első kérelem elutasítása esetén semmisítse meg az FPÖ panasztevői minőségben történő beavatkozását, illetve a kifogásközlések FPÖ‑vel történő közlését megengedő határozatokat;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

67 A T‑259/02. sz. ügyben a Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– utasítsa el a keresetet;

– emelje az RZB‑vel szemben kiszabott bírság összegét 33,75 millió euróra;

– a felperest kötelezze a költségek viselésére.

68 A T‑260/02–T‑264/02., és a T‑271/02. sz. ügyekben a Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– utasítsa el a kereseteket;

– a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.

A BAWAG‑ot (T‑261/02. sz. ügy) és a PSK‑t (T‑263/02. sz. ügy) érintő szerkezetátalakítás hatásáról

69 2006. január 16‑i levelében a BAWAG és a PSK ügyvédje arról tájékoztatta az Elsőfokú Bíróságot, hogy azon vállalkozáscsoport szerkezetátalakításának következtében, amelyhez e két hitelintézet is tartozott, a BAWAG PSK a T‑261/02. és a T‑263/02. sz. ügyek felpereseinek a jogutódja.

70 Az e levélhez csatolt iratokból egyrészt kitűnik, hogy a BAWAG a BAWAG PSK‑ra ruházta át a banki tevékenységeit, és AVB‑re változtatta a nevét, másrészt hogy a PSK egyesült a BAWAG PSK‑val. 2006. január 16‑i levelében a BAWAG és a PSK ügyvédje kifejtette, hogy a BAWAG PSK a BAWAG egyetlen jogutódja ez utóbbi banki tevékenységei tekintetében.

71 A közösségi bíróságok tudomásul vehetik az eljárásban részt vevő fél nevének megváltozását. Továbbá valamely jogi aktus címzettje által indított megsemmisítés iránti keresetet folytathatja az utóbbi egyetemes jogutódja, különösen természetes személy halála vagy jogi személy megszűnése esetén, ha az összes joga és kötelezettsége átszáll a jogutódra (lásd ebben az értelemben a Bíróság 92/82. sz., Gutmann kontra Bizottság ügyben 1983. október 20‑án hozott ítéletének [EBHT 1983., 3127. o.] 2. pontját és a 294/83. sz., Les Verts kontra Parlament ügyben 1986. április 23‑án hozott ítéletének [EBHT 1986., 1339. o.] 13‑18. pontját). Emlékeztetni kell arra, hogy ilyen esetben az egyetemes jogutód a megtámadott jogi aktus címzettjeként szükségszerűen teljes joggal elődje helyébe lép.

72 Másfelől azonban a közösségi bíróság a szankciókkal kapcsolatban nem rendelkezik hatáskörrel arra – sem az EK 230. cikk szerinti megsemmisítés iránti kereset keretében, sem az EK 229. cikk szerinti korlátlan felülvizsgálati jogköre gyakorlásakor –, hogy megváltoztassa valamely közösségi intézmény határozatát a címzettnek más természetes vagy jogi személyre való kicserélésével, ha a címzett még létezik. E hatáskör kizárólag a kérdéses határozatot elfogadó intézményt illeti. Következésképpen azután, hogy a hatáskörrel rendelkező intézmény elfogadta a határozatot, és ezzel meghatározta azt a személyt, akinek a határozatot címezi, nem az Elsőfokú Bíróság feladata, hogy az utóbbi személyt felváltsa valamely másik személlyel (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑67/00., T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz., JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2501. o.] 47. pontját).

73 Meg kell jegyezni továbbá, hogy valamely jogi aktus címzettjeként valamely személy által annak érdekében indított kereset, hogy jogait gyakorolja az EK 230. cikk szerinti megsemmisítés és/vagy az EK 229. cikk szerinti megváltoztatás iránti kereset keretében, nem szállhat át olyan személyre, aki nem címzettje a jogi aktusnak. Ha az ilyen átszállás megengedhető lenne, eltérő minőségben indították volna a keresetet, mint amelyben azt állítólag folytatják. Az ilyen átszállás a jogi aktus címzettje és a jogi aktus címzettjeként eljáró személy különbözőségéhez is vezetne (a fenti 72. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 48. pontja).

74 Tudomásul kell tehát venni a BAWAG nevének AVB‑re történő változását, valamint azt a tényt, hogy a fent említett egyesülés következtében a BAWAG PSK lett a PSK jogutódja. Ugyanakkor az AVB a T‑261/02. sz. ügyben nem léphet a BAWAG PSK helyére, bármi is e szerkezetátalakítás osztrák jog szerinti következménye. Ennélfogva a BAWAG (amelynek neve mostantól AVB) marad a T‑261/02. sz. ügy felperese, míg a BAWAG PSK lett teljes joggal a T‑263/02. sz. ügy felperese.

75 Mivel a megtámadott határozatnak a BAWAG és a PSK voltak a címzettjei, és ez utóbbiak a korábbi nevükön terjesztették az Elsőfokú Bíróság elé írásbeli és szóbeli érveiket, ez utóbbi nevek fogják jelölni a felpereseket a továbbiakban a jelen ítéletben.

A jogkérdésről

I – A megtámadott határozat teljes megsemmisítésére irányuló keresetekről

A – Az eljárási szabályok megsértésére alapított jogalapokról

1. A meghallgatási tisztviselő zárójelentéséről (T‑260/02., T‑61/02. és T‑263/02. sz. ügyek)

a) A felperesek érvei

76 A BA‑CA, a BAWAG és a PSK előadják, hogy a meghallgatási tisztviselő zárójelentésének a felperesek számára az egyes versenyjogi eljárásokban a meghallgatási tisztviselők megbízásáról szóló, 2001. május 23‑i 2001/462/EK, ESZAK bizottsági határozat (HL L 162., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 151. o.) 16. cikkének (3) cikkével összhangban megküldött példányán (a továbbiakban: megbízás) nem szerepel aláírás. Szerintük ez a lényeges eljárási szabályok megsértése, amely indokolja a megtámadott határozat megsemmisítését.

77 A BAWAG és a PSK (T‑261/02. és T‑263/02. sz. ügyek) kifejtik, hogy az a körüli bizonytalanság, hogy a számukra megküldött zárójelentés valóban a végleges változat‑e, csorbította azon lehetőségüket, hogy a megtámadott határozat ellen hatékonyan védekezhessenek.

78 A BA‑CA (T‑260/02. sz. ügy) úgy érvel, hogy a megtámadott határozat Bizottság általi elfogadása szabálytalan, mivel a meghallgatási tisztviselő zárójelentése nem lett hitelesítve. Ráadásul a tanácsadó bizottság és a testület elé terjesztett példányokon szereplő „tervezet” kifejezés befolyásolhatta a jelentés ez utóbbiak általi értékelését, és így a közigazgatási eljárás eredményét. Ezenkívül úgy véli, hogy a zárójelentést csak német nyelven terjesztették a Bizottság testülete elé, ami sérti a Bizottság 2000. november 29‑i eljárási szabályzata (HL L 308., 26. o., magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 213. o.; a továbbiakban: a Bizottság eljárási szabályzata) 6. cikkének negyedik bekezdését. A BA‑CA azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság fogadjon el olyan pervezető intézkedést, amely korlátlan hozzáférést biztosít számára a bizottsági iratokhoz.

b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

79 A megbízás 15. cikkének első bekezdése a következőképpen rendelkezik:

„A meghallgatási tisztviselő az ügyben a tanácsadó bizottság elé terjesztendő határozattervezet alapján írásbeli zárójelentést készít a 13. cikk (1) bekezdésében említett, meghallgatáshoz való jog tiszteletben tartásáról. Ebben a jelentésben mérlegelni kell többek között azt is, vajon a határozattervezet csak azokkal a kifogásokkal foglalkozik‑e, amelyek vonatkozásában a felek lehetőséget kaptak álláspontjaik ismertetésére, valamint adott esetben ki kell térni a 14. cikk szerinti vizsgálat tárgyilagosságára.”

80 A megbízás 16. cikke szerint:

„(1) A meghallgatási tisztviselő zárójelentését csatolják a Bizottság elé terjesztett határozattervezethez annak érdekében, hogy a Bizottság egyedi ügyben hozott döntése során tájékozott legyen az eljárás bonyolításával és a meghallgatáshoz való jog tiszteletben tartásával kapcsolatos valamennyi lényeges információról.

(2) A meghallgatási tisztviselő a határozat tervezetében történt esetleges módosítások ismeretében a Bizottság határozatának megszületéséig módosíthatja a zárójelentést.

(3) A Bizottság a határozattal együtt megküldi a meghallgatási tisztviselő zárójelentését a határozat címzettjeinek. A Bizottság a határozattal együtt a meghallgatási tisztviselő zárójelentését az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában kihirdeti, figyelembe véve a vállalkozások üzleti titkainak védelméhez fűződő jogos érdekét.”

81 Először is azon jogalapot illetően, amely szerint a zárójelentés nem volt aláírva, meg kell állapítani, hogy a Bizottság az említett jelentés három (német nyelvű) példányát nyújtotta be az ellenkérelmeihez csatoltan, azaz:

– a megtámadott határozat címzettjeinek megküldött példányt;

– a tanácsadó bizottságnak megküldött példányt;

– a Bizottság testületének megküldött példányt,

amely példányok szövege megegyezik, azonban csak a másodikon szerepel aláírás. Ezenkívül a két utóbbi példányon az „Entwurf” (tervezet) és az „Intern” (belső) kifejezések szerepelnek.

82 Ezen iratokból kitűnik, hogy a meghallgatási tisztviselő a zárójelentés legalább egy példányát ellátta a kézjegyével, ami azt bizonyítja, hogy e szöveg végleges volt, és amelynek az illetékes hatóságoknak történő megküldése a meghallgatási tisztviselő szándékának megfelelt. E körülmények között az a tény, hogy a jelentés más, az aláírttal azonos példányait küldték meg a címzetteknek (eltekintve bizonyos esetekben a „tervezet” kifejezés törlésétől), anélkül, hogy azok kézjeggyel lettek volna ellátva, nem minősül a lényeges eljárási szabályok olyan megsértésének, amely igazolhatná a megtámadott határozat megsemmisítését.

83 Hatástalan a BAWAG és a PSK azon kifogása, amely szerint az aláírás hiánya a zárójelentés számukra – a megtámadott határozatról szóló értesítéssel egy időben – megküldött példányán megsértette a védelemhez való jogukat, mivel nehezebbé tette az említett határozattal szembeni védekezésük kidolgozását. Az aláírás e hiánya ugyanis nem sérthette a felperesek védelemhez való jogát a közigazgatási eljárás folyamán. Amennyiben a felperesek érvelése arra irányul, hogy az aláírás hiánya bizonytalanságot okozhatott az említett jelentés végleges voltát illetően, kockázatosabbá téve ez utóbbi kritikáját, és így az Elsőfokú Bíróság előtti védekezésüket, meg kell állapítani, hogy e kétségek a pervezető intézkedések által megszüntethetők voltak, valamint hogy az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 48. cikkének 2. §‑a lehetővé teszi a felek számára, hogy az ilyen intézkedések eredményét illetően – adott esetben új jogalapok felhozásával –megvédjék a jogaikat.

84 Másodszor el kell utasítani a BA‑CA által felhozott azon kifogást, amely a meghallgatási tisztviselő zárójelentése hitelesítésére vonatkozó állítólagos kötelezettség megsértésén alapul. A meghallgatási tisztviselő zárójelentése ugyanis nem tartozik az ESZAK‑Szerződés 14. cikkében, az EK‑Szerződés 249. cikkében és az Euratom‑Szerződés 161. cikkében említett jogi aktusok közé, amelyek hitelesítése kötelező a Bizottság eljárási szabályzata 18. cikkének ötödik bekezdése értelmében.

85 Harmadszor a zárójelentésnek a tanácsadó bizottság és a Bizottság testülete elé terjesztett példányain szereplő „tervezet” kifejezést illetően emlékeztetni kell arra, hogy a megbízás 16. cikkének (2) bekezdése akként rendelkezik, hogy a meghallgatási tisztviselő a határozat tervezetében történt esetleges módosítások ismeretében a Bizottság határozatának megszületéséig módosíthatja a zárójelentést. Nem jogellenes tehát, hogy a „tervezet” kifejezés szerepel a jelentésen az illetékes szerveknek történő megküldése időpontjában. Az, hogy e „tervezet” helyébe nem lép végleges változat, amennyiben nem lett módosítva, nem teszi jogellenessé az ez alapján elfogadott határozatot. Nem valószínű, hogy a Bizottság tagjai valamely bírságot kiszabó határozat meghozatala előtt elhanyagolnák a megbízás 16. cikkének (1) bekezdésében előírt azon kötelességüket, hogy figyelembe vegyék a meghallgatási tisztviselő zárójelentését az azon szereplő „tervezet” kifejezés miatt.

86 Negyedszer meg kell állapítani, hogy megalapozatlan a BA‑CA által hivatkozott gyanú, amely szerint nem küldték meg a zárójelentést az előírt nyelvek mindegyikén az illetékes szerveknek. E tekintetben a Bizottság eljárási szabályzata 6. cikkének negyedik bekezdése a következőképpen rendelkezik:

„A napirendet és a szükséges munkaanyagokat a Bizottság tagjainak azokon a határidőkön belül és azokon a munkanyelveken kell eljuttatni, amelyeket a Bizottság a 25. cikknek megfelelően megállapít.”

87 Közismert, hogy a Bizottság munkaanyagai általános szabályként német, angol és francia nyelven készülnek.

88 A Bizottság a pervezető intézkedések keretében elkészítette a zárójelentés német, angol és francia nyelvű változatát, amelyekhez csatolta a Bizottság főtitkárságának a 2002. június 4‑i megjegyzéseit, amiből következik, hogy e változat jutott el a Bizottság tagjaihoz. Következésképpen a BA‑CA kifogása ténybelileg megalapozatlan.

89 El kell utasítani a BA‑CA‑nak a bizottsági iratokhoz való korlátlan hozzáférés biztosítására irányuló kérelmét is. A fentiekből következik, hogy ezen intézkedés nem szükséges ahhoz, hogy lehetővé tegye számára annak ellenőrzését, hogy a meghallgatási tisztviselő zárójelentése valóban elkészült‑e valamenyi szükséges nyelvi változatban. A BA‑CA egyébiránt nem fejtette ki, hogy mely általa emelt más kifogás keretében bizonyulhatna szükségesnek a Bizottság közigazgatási aktájának bemutatása.

90 Ennélfogva a meghallgatási tisztviselő zárójelentését illetően a BA‑CA, a BAWAG és a PSK által emelt kifogásokat el kell utasítani.

2. Az FPÖ politikai pártnak a közigazgatási eljárás során betöltött szerepéről (T‑260/02. és T‑271/02. sz. ügyek)

a) A felek érvei

91 A BA‑CA, az ÖVAG és a NÖ‑Hypo kifogásolják, hogy a Bizottság szabálytalanul járt el, egyrészt amikor a 17. rendelet 3. cikkének értelmében megengedte az FPÖ panaszosi minőségben való beavatkozását, másrészt pedig amikor közölte e politikai párttal a kifogásközlések nem bizalmas szövegváltozatát. Úgy érvelnek, hogy e határozatok megsértették a 17. rendelet 3. és 20. cikkét, valamint a védelemhez való jogukat, elsősorban azért, mert az FPÖ panasza, amelyet a bizottsági eljárás megindítását követően terjesztett elő, nem szolgált ez utóbbi alapjául; másodsorban pedig azért, mert az FPÖ nem hivatkozhat a 17. rendelet 3. cikke szerinti kérelem benyújtásához fűződő jogos érdekre, mivel a banki ügyfél minősége nem elegendő e tekintetben; harmadsorban mert a szóbeli meghallgatások már lezajlottak e két határozat meghozatalakor, és negyedsorban mert a Bizottság nem kapott az FPÖ‑től a panaszosi kötelezettségek tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettségvállalást. Szerintük e szabálytalanságok következtében a megtámadott határozatot meg kell semmisíteni.

92 A BA‑CA továbbá kifogásolja, hogy a Bizottság megsértette a védelemhez való jogát, amikor – több ezirányú kérelem ellenére – nem közölt vele bíróság előtt megtámadható határozatot, és ezzel megfosztotta annak lehetőségétől, hogy keresetet indítson a kifogásközlések rendelkezésre bocsátása ellen. Úgy érvel továbbá, hogy a Bizottság megsértette az EK‑Szerződést, amikor nem tett meg minden tőle telhetőt annak érdekében, hogy megszűnjön a kifogásközlésekkel való visszaélés az FPÖ részéről, valamint hogy nem tiltakozott a rendelkezésre bocsátott iratok FPÖ általi visszaélésszerű felhasználása ellen, és különösen, hogy nem kérte azokat vissza.

93 A Bizottság szerint a kifogásközléseknek az FPÖ rendelkezésére bocsátását illetően emelt kifogások nem állnak semmilyen kapcsolatban a jelen eljárás tárgyával. Kifejti, hogy az FPÖ panaszosként való beavatkozásának engedélyezése semmilyen hatással nem volt a megtámadott határozatra, valamint hogy a kifogásközléseknek az FPÖ rendelkezésére bocsátását engedélyező határozatnak külön eljárás tárgyát kellett volna képeznie, és mivel a jelen eljárás keretében már nem lehet utólagos keresetet benyújtani, lévén, hogy a jogvesztő határidő már eltelt.

94 Viszonválaszában a Bizottság hozzáfűzi, hogy a felpereseknek nincs kereshetőségi joguk az EK 230. cikk negyedik bekezdése értelmében az FPÖ panaszosként való beavatkozása, illetve a kifogásközlések rendelkezésére bocsátása ellen, mivel ezen intézkedések nem érintik a felperesek jogi helyzetét. Ráadásul a Bizottság úgy érvel, hogy a felperesek által hivatkozott érintettség és elszenvedett kár nem a Bizottság aktusaiból következik, hanem az FPÖ által a későbbiekben, teljesen önállóan tanúsított magatartásból. A Bizottság egyébként úgy véli, hogy teljesen jogszerűen engedte meg az FPÖ számára a panaszosként való beavatkozást, és ennélfogva rendelkezésére kellett bocsátania a kifogásközléseket.

b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

95 A 17. rendelet 3. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy amennyiben a Bizottság „kérelemre vagy saját hatáskörében eljárva” az EK 81. vagy EK 82. cikknek a megsértését észleli, határozatban kötelezheti az érintett vállalkozást vagy vállalkozások társulását e jogsértés megszüntetésére. A 17. rendelet 3. cikkének (2) bekezdése szerint ilyen kérelmet azok a természetes vagy jogi személyek nyújthatnak be, akiknek jogos érdeke fűződik az ügyhöz. Az EK‑Szerződés [81.] és [82.] cikke alapján kezdeményezett eljárásokban a felek meghallgatásáról szóló, 1998. december 22‑i 2842/98/EK bizottsági rendelet (HL L 354., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 4. kötet, 204. o.) 6‑8. cikkéből következik, hogy az ilyen kérelmet benyújtó személyek rendelkeznek bizonyos eljárási jogokkal, többek között a kifogásközlés nem bizalmas szövegváltozatának megismerését illetően.

96 Először is azon kérdést illetően, hogy a Bizottság megsértette‑e a 17. rendelet 3. cikkét, amikor megengedte az FPÖ-nek az eljárásba való beavatkozását, el kell utasítani a felperesek azon érvét, amely szerint ilyen kérelmet nem lehet jogszerűen benyújtani attól a pillanattól kezdve, hogy a jogsértés miatt hivatalból eljárás indult. A 17. és a 2842/98 rendelet ugyanis nem követeli meg a kérelmezőkénti elismeréshez, hogy az adott kérelem a Bizottság által indított, a Szerződés megsértése miatti eljárás megindításának okaként szolgáljon, sem azt, hogy Bizottság még ne indítsa meg a vizsgálatot a bejelentett jogsértés ügyében. Ellenkező esetben ugyanis azok a személyek, akiknek jogos érdeke fűződik ahhoz, hogy a Bizottság megállapítsa a versenyszabályok megsértését, az eljárás folyamán akadályoztatva lennének a 2842/98 rendelet 6‑8. cikke szerint az ezen elismerésből eredő eljárási jogaik gyakorlásában.

97 Másodszor meg kell állapítani, hogy a Bizottság helyesen jutott arra a következtetésre, hogy az FPÖ helytállóan hivatkozhat ausztriai banki szolgáltatásokat igénybe vevő ügyféli helyzetére és a versenyellenes magatartások következtében elszenvedett gazdasági érdeksérelemre, hogy igazolja annak kérelmezéséhez fűződő jogos érdekét, hogy a Bizottság e magatartások tekintetében állapítsa meg az EK 81. és EK 82. cikk megsértését.

98 E tekintetben semmi nem szól az ellen, hogy a terméket vagy szolgáltatást megvásárló végső ügyfél eleget tehet a jogos érdek fogalmának a 17. rendelet 3. cikke értelmében. Az Elsőfokú Bíróság ugyanis úgy véli, annak a végső ügyfélnek, aki igazolja, hogy a szóban forgó versenykorlátozás gazdasági érdekeit sérti vagy sértheti, e rendelkezés értelmében vett jogos érdeke fűződik ahhoz, hogy kérelmet vagy panaszt nyújtson be annak érdekében, hogy a Bizottság megállapítsa az EK 81. és EK 82. cikk megsértését.

99 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a belső piacon a versenytorzulást megakadályozni hivatott jogszabályok végső célja a fogyasztó jólétének növelése. E célkitűzés különösen az EK 81. cikkből következik. Ha e rendelkezés első bekezdésében foglalt tilalom alkalmazhatatlannak is nyilvánítható olyan kartellek esetében, amelyek hozzájárulnak az áruk termelésének vagy forgalmazásának javításához, illetve a műszaki vagy gazdasági fejlődés előmozdításához, az EK 81. cikk harmadik bekezdésében szabályozott lehetőség feltétele azonban különösen az, hogy e kartelleknek lehetővé kell tenniük a fogyasztók méltányos részesedését a belőlük eredő előnyből. A versenyjog és a versenypolitika tagadhatatlanul kihat a terméket vagy szolgáltatást megvásárló végső ügyfél konkrét gazdasági érdekeire is. Ha ugyanis a verseny korlátozására vagy torzítására alkalmas megállapodás vagy magatartás következtében őket ért gazdasági kárra hivatkozó ügyfelek esetében elismerést nyer ahhoz fűződő jogos érdekük, hogy a Bizottság megállapítsa az EK 81. és EK 82. cikk megsértését, ez hozzájárul a versenyjog céljainak megvalósulásához.

100 E következtetést nem érinti az a tény, hogy az FPÖ először is közérdekre hivatkozott, amelyet mint ellenzéki politikai párt kívánt megvédeni, és csak ezt követően adta elő, hogy a feljelentett kartell gazdasági kárt okozott neki, ausztriai banki szolgáltatások végső igénybevevőjeként. Ezen első álláspont nem foszthatta meg az FPÖ‑t attól a lehetőségtől, hogy később a 17. rendelet szerinti jogos érdekének alátámasztása végett hivatkozzon ügyfél minőségére azon bankok esetében, amelyekkel szemben eljárást indítottak, valamint a szóban forgó megállapodások következtében állítólagosan elszenvedett gazdasági természetű kárra.

101 Harmadszor, valamely érintett fél panaszoskénti elismerése, majd a kifogásközlésnek a rendelkezésére bocsátása nem tehető függővé azon feltételtől, hogy ennek meg kell előznie a Bizottság előtti szóbeli meghallgatásokat. A 17. rendelet és a 2842/98 rendelet nem szab meg külön határidőt arra, hogy a jogos érdeket igazoló harmadik személy kérelmező vagy panaszos éljen a kifogásközlésekhez való hozzáféréshez fűződő és a meghallgatáshoz való jogával a Szerződés megsértése miatt indult eljárásban. Így a 2842/98 rendelet 7. és 8. cikke mindössze azt mondja ki, hogy a Bizottság a kérelmező vagy panaszos rendelkezésére bocsátja a kifogás nem bizalmas szövegváltozatának egy példányát, és megjelöli a határidőt, amelyen belül a kérelmező vagy panaszos írásban ismertetheti észrevételeit, illetve e harmadik személyek álláspontjukat szóbeli meghallgatás során is ismertethetik, ha ezt kérik. Következésképpen a panaszos vagy kérelmező mindaddig gyakorolhatja a kifogások közléséhez és a meghallgatáshoz való jogát az EK 81. és EK 82. cikk megsértése miatt indult eljárás keretében, ameddig az eljárás folyamatban van.

102 Negyedszer, a rendelkezésére bocsátott iratok FPÖ általi felhasználásával kapcsolatos érveket illetően emlékeztetni kell arra, hogy a 2842/98 rendelet 7. cikkének megfelelően e politikai pártnak, mint kérelmezőnek, joga volt ahhoz, hogy megkapja a kifogásközlések nem bizalmas szövegváltozatát. A Bizottság az említett iratok esetleges visszaélésszerű felhasználásának puszta gyanúja miatt nem korlátozza a jogos érdekét megfelelően igazoló harmadik személy kérelmezőnek a 2842/98 rendelet 7. cikkében biztosított jogát a kifogásközlésekhez történő hozzáféréshez. Végül a rendelkezésére bocsátott iratok FPÖ általi felhasználása nem tudható be a Bizottságnak, és így nem érintheti a megtámadott határozat jogszerűségét.

103 Következésképpen a felperesek által az FPÖ‑nek az eljárásba történő beavatkozásával kapcsolatosan előterjesztett jogalapokat mint megalapozatlanokat anélkül kell elutasítani, hogy szükséges lenne az Elsőfokú Bíróságnak azok elfogadhatóságáról határoznia.

3. Következtetés

104 Az eljárásjogi szabályok megsértésére alapított valamennyi jogalapot el kell utasítani.

B – A megállapodások hibás értékelésére alapított jogalapokról

1. Előzetes észrevételek

105 Anélkül hogy a kerekasztalok fennállását vitatnák, a BAWAG és a PSK (T‑261/02. és T‑263/02. sz. ügyek) a megtámadott határozat egészében történő megsemmisítését kérik, az EK 81. cikk (1) bekezdésének a megállapodások hibás értékeléséből adódó megsértésére hivatkozva.

106 Egyrészt lényegében vitatják a kerekasztalok egységes kartellnek való minősítését. Anélkül, hogy önálló jogalapra hivatkoznának, az RLB, az ÖVAG és a NÖ‑Hypo (T‑262/02. és T‑271/02. sz. ügyek) a megállapodások határokon átnyúló hatásának hiányára alapított jogalapok keretében vitatják az egységes kartellnek való minősítést, úgy érvelve, hogy külön kell vizsgálni minden egyes kerekasztal esetében, hogy alkalmas volt‑e a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására. Az Elsőfokú Bíróság ezen érveket a jelen jogalap keretében vizsgálja.

107 Másrészt a BAWAG és a PSK úgy érvelnek, hogy a kerekasztalok nem vezettek nagyfokú együttműködéshez az erős versenyben álló bankok között. Ez utóbbi kifogás lényegében a jogsértés súlyosságának értékelését érinti, és – feltéve, hogy megalapozott – nem vezethet a megtámadott határozat egészében történő megsemmisítéséhez. Így az Elsőfokú Bíróság e kifogást – a jogsértés súlyosságával kapcsolatos többi kifogással együtt – később, a bírság csökkentésére irányuló kérelmek keretében vizsgálja majd meg.

2. A kerekasztalok egységes jogsértésnek való minősítéséről (T‑261/02–T‑263/02. és T‑271/02. sz. ügyek)

a) A felek érvei

108 Ezen ügyek felperesei arra hivatkoznak, hogy a Bizottság helytelenül állapította meg, hogy a kerekasztalok egységes és átfogó kartellt képeztek. Különösen arra hivatkoznak, hogy a különböző kerekasztalok önállóan jártak el, és a „Lombard Clubnak” nem volt sem koordináló, sem irányító szerepe velük kapcsolatban.

109 Az RLB (T‑262/02. sz. ügy) nem vitatja a kerekasztalok közötti információcserét a betéteket és hiteleket illetően (az aktív és passzív ügyletekkel foglalkozó kerekasztalok, a „Lombard Club”, a Kontrolling‑kerekasztal), azonban úgy érvel, hogy a „Lombard Club” sohasem foglalkozott határokon átnyúló szolgáltatásokkal. Arra hivatkozik továbbá, hogy a Bizottság először az ellenkérelmében hivatkozik átfogó megállapodás fennállására.

110 A Bizottság előadja, hogy a kerekasztalok átfogó kartellnek történő minősítése indokolt. Viszonválaszához számos, az üggyel összefüggő iratot csatol, a kerekasztalok szoros kapcsolódásának alátámasztása végett.

b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

111 Az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértése nemcsak elszigetelt magatartás eredménye lehet, hanem magatartássorozat, vagy még inkább folyamatos magatartás eredménye is. Ez az értelmezés nem vitatható azon az alapon, hogy a magatartássorozat vagy még a folytatólagos magatartás egyes elemei önmagukban is a fenti rendelkezés megsértésének minősülhetnek. Amennyiben a különböző magatartások – azonos, a közös piacon belüli versenyt korlátozó tárgyuk alapján – „átfogó terv” keretébe illeszkednek, a Bizottság a fenti cselekmények miatti felelősséget jogszerűen róhatja fel az összességében figyelembe vett jogsértésben való részvétel alapján (a Bíróság C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑123. o.] 258. pontja).

112 Ezzel kapcsolatban a megtámadott határozat (73) preambulumbekezdésében a következők kerülnek kifejtésre: „[…] a szóban forgó megállapodások célja a kerekasztalokon részt vevő intézmények közötti versenynek a kerekasztalokon megvitatott témák tekintetében való korlátozása és torzítása volt. E megállapodások (és a megbeszélt végrehajtási intézkedések) szükségképpen lehetővé tették a bankok számára a nyereségük növelését. Ugyanakkor e kartellektől való bármiféle eltérés – amelyek a bankok szerint biztosították az »ésszerű versenyt« – »árréscsökkenéshez« vezetne.” A Bizottság e helyen tehát lényegében megállapítja, hogy létezett egy átfogó terv, amelynek célja a versenynek a kerekasztalok tárgyát képező valamennyi banki szolgáltatás tekintetében való kizárása volt. El kell tehát utasítani az RLB azon kifogását, amely szerint a Bizottság az egységes átfogó kartell fennállására először az ellenkérelmében hivatkozott volna.

113 Annak ellenőrzése végett, hogy a Bizottság megállapíthatta‑e jogszerűen a rendelkezésére álló bizonyítékok alapján, hogy a különböző kerekasztalok keretében történő együttműködések egy átfogó, versenykorlátozó terv keretébe illeszkednek, meg kell vizsgálni a megtámadott határozatnak az olyan megállapításokat tartalmazó részeit, amelyeken a Bizottságnak az egységes kartell fennállását illető következtetése alapul, és amelyekre a T‑261/02–T‑263/02. és T‑271/02. sz. ügyekben benyújtott viszonválaszaiban hivatkozik, valamint meg kell vizsgálni az említett viszonválaszhoz csatolt azon iratokat, amelyekre e megállapításokat alapította.

114 Először is annak bizonyítása végett, hogy a „Lombard Club” – mint a többi kerekasztal legfelső szintje – elé számos más kerekasztal terjesztett kérdést, a Bizottság az említett szerv 1995. június 7‑i és 1996. május 8‑i találkozóival kapcsolatos iratokra hivatkozik.

115 Az 1995. június 7‑i találkozót illetően a megtámadott határozat (167) preambulumbekezdése a CA egyik igazgatósági tagja által készített „bizalmas feljegyzésre” hivatkozik, amely a BA, a CA, a BAWAG, a GiroCredit, az RZB és a PSK képviselőinek az 1995. május 24‑i informális megbeszélésére vonatkozik, és amelynek tárgya számos, a „Lombard Club” 1995. június 7‑i ülésén megvizsgálandó és eldöntendő kérdés volt. E dokumentum alátámasztja, hogy a kerekasztalok ténylegesen a „Lombard Club” elé terjesztettek különböző tárgyú kérdéseket, többek között olyan, határokon átnyúló jellegű szolgáltatásokkal kapcsolatosakat is, mint a magánszemélyek és a vállalkozások tekintetében alkalmazandó hitel‑ és betétkamatlábra, valamint a hitelfeltételekre – beleértve az exporthitelek feltételeit – vonatkozó együttműködés.

116 A „Lombard Club” 1996. május 8‑i találkozóját illetően a megtámadott határozat (248) preambulumbekezdése három iratra hivatkozik: az első a NÖ‑Hypo irataihoz csatolt, – többek között e bank vezérigazgatóinak szóló – 1996. május 10‑i feljegyzés, amely szerint a „Lombard Club” 1996. május 8‑i találkozóján a „vezérigazgatók kerekasztala megállapodott bizonyos alapvető kérdésekről”, többek között az exportfinanszírozásnál szokásos banki haszonrésről (Hausbankspanne), a különböző típusú kölcsönök kamatlábairól és egyéb feltételeiről, a kamatlábak és a kezelési költségek közzétételéről. A második irat hozzáteszi, hogy „ki kell dolgozni egy javaslatot az értékpapírügyletekre és a pénzforgalmi műveletekre vonatkozó legkisebb jutalékkal kapcsolatban”, míg a harmadik irat a „Lombard Club” e találkozóján elfogadott javaslatokat tartalmazza. Ezen iratok szintén alátámasztják azt, hogy a „Lombard Club” számos külön kerekasztalhoz tartozó kérdéssel foglalkozott, és hozott azokban határozatot. Az első két irat különösen azt a megállapítást erősítik meg, amely szerint a „Lombard Club” hatáskörrel rendelkezett bizonyos jelentős, határokon átnyúló műveletek – mint az exporthitelek, az értékpapírügyletek és a pénzforgalmi műveletek – árának rögzítését illetően.

117 Másodszor, a Bizottság által a megtámadott határozat (216) és (284) preambulumbekezdésében hivatkozott iratokból kitűnik, hogy a „Lombard Club” hozta meg az alapvető döntéseket. A megtámadott határozat (216) preambulumbekezdése a passzív műveletekkel és a lakossági hitelekkel kapcsolatos bécsi kerekasztal 1996. február 6‑i ülésére vonatkozó feljegyzésre hivatkozik, amelynek a címzettje az érintett bankok egyikének a vezérigazgatója, tárgya pedig a „Lombard Club” következő napra tervezett találkozójának az előkészítése. E feljegyzés szerint „arra lehet számít, hogy a »Lombard Club« [1996.] február 7‑i találkozója lényeges határozatokat hoz majd” a kerekasztal során megvitatott kérdések némelyikét illetően. A megtámadott határozat (284) preambulumbekezdése a BAWAG egyik alkalmazottja által a „passzív műveletekkel” kapcsolatos, 1996. október 25‑i kerekasztalról készített feljegyzésre hivatkozik, amelynek során a betétkönyvek kamatlábainak csökkentését vitatták meg. E feljegyzés szerint 1996. november 12‑re szerveztek egy passzív műveletekkel kapcsolatos szövetségi kerekasztalt a célból, hogy ott „ajánlásokat készítsenek a vezérigazgatók 1996. november 13‑i Lombard találkozójára”. Ezen iratok egyértelműen arra utalnak, hogy a szerzőik arra számítottak, hogy a „Lombard Club” elvi határozatokat hoz a többi kerekasztalon megvitatott kérdésekkel kapcsolatban.

118 Harmadszor, a Bizottság megállapította, hogy a „Lombard Club” választottbírósági feladatokat is ellátott, és a különböző csoportok hozzá fordultak fegyelmi problémák esetén. E megállapítás alapja többek között a megtámadott határozat (166) preambulumbekezdésének a hivatkozása a PSK egyik belső feljegyzésére, amely az 1995. május 24‑i „bankok közötti tapasztalatcsere” összefoglalása, amely szerint „a feltételekkel kapcsolatos fegyelem kérdésével a júniusi »Lombard Club« foglalkozik majd”, a résztvevők pedig azon a véleményen voltak, hogy csak akkor várható el nagyobb fegyelem, ha a „minimális haszonrés fenntartása az igazgatósági tagok »becsületbeli ügyévé« válik”. Ezen irat alátámasztja, hogy a „Lombard Clubot” a többi kerekasztal tagjai úgy tekintették, mint a megállapodások tiszteletben tartását illető „fegyelmi” problémák megoldására alkalmas szervet.

119 Negyedszer, a megtámadott határozat (67) preambulumbekezdése leírja a kerekasztalok szoros kapcsolódását és a döntéshozatali folyamatukat, kifejtve, hogy „a közös döntéshozatali folyamat gyakran [...] több kerekasztal (legtöbbször az aktív és/vagy passzív műveletekkel foglalkozó bécsi és szövetségi kerekasztalok, a »Minilombard« és a »Lombard Club«) megtartását is megkövetelte”. E megállapítás két, az aktív és passzív műveletekkel foglalkozó bécsi kerekasztal 1995. augusztus 30‑i ülésével kapcsolatos dokumentumra támaszkodik, amelyekből kitűnik, hogy a bankok képviselői az OeNB kamatcsökkentésével kapcsolatos reakcióikat beszélték meg. Az aktív és passzív műveletekkel kapcsolatos következő, 1995. szeptember 7‑i találkozó során egy, a lakossági hitel‑ és betétkamatokra vonatkozó határozat elfogadását tervezték, míg a vállalati hitelkamatok esetleges kiigazításáról szóló végleges döntést az 1995. szeptember 13‑i „Lombard Clubnak” kellett meghoznia a „Minilombard” 1995. szeptember 8‑i találkozóján elkészített javaslat alapján. Ezen egybehangzó dokumentumokból kitűnik, hogy a lakossági és vállalati aktív‑ és passzív ügyleti kamatokkal foglalkozó kerekasztalok egy közös terv keretébe illeszkedtek, amelynek célja – a kamatlábakon keresztül – a verseny átfogó korlátozása volt.

120 Ötödször, a megtámadott határozat (126), (130) és (237) preambulumbekezdése annak alátámasztására nyújt példákat, hogy a kerekasztalok néha közös találkozókat tartottak, hogy a csoportok hatáskörei átfedték egymást, valamint hogy a kerekasztalok kölcsönösen tájékoztatták egymást a tevékenységükről. Míg a (126) preambulumbekezdés a Kontrolling‑kerekasztal 1994. decemberi találkozóját írja le, a (130) preambulumbekezdés viszont a treasury‑vezetők kerekasztalának 1995. január eleji találkozójára hivatkozik. Az e kerekasztalra szóló meghívó, amely szerint e találkozón a rövid távú hitelek és betétek kamatlábait vizsgálják meg, arra utal, hogy azon résztvevőknek, akiknek nincs közvetlen befolyása a bankjuk rögzített kamatozású rövid távú hitelei kamatlábának a meghatározását illetően, meg kell kérniük a „nagyvállalati ügyfélkezelés” egyik illetékesét (például a „nagyvállalati ügyfélkezelés” illetékesei kerekasztalának egy tagját), hogy kísérje el őket. A (237) preambulumbekezdés a regionális jelzáloghitel‑intézetek egyesülete által a tagjainak címzett üzenetet idézi, amely a „Minilombard” 1996. április 23‑i találkozójáról tájékoztat, és a fenti 119. pontban leírthoz hasonló döntéshozatali folyamatot tervez.

121 E tényezők összességükben alátámasztják a Bizottság azon következtetését, amely szerint az árverseny korlátozása céljából létezett egy elvi megállapodás a kartellben részt vevő valamennyi bank között mind a lakossági, mind a vállalati – beleértve a „nagyvállalati” – banki szolgáltatások széles körét illetően. Az, hogy az idézett dokumentumok nem hivatkoznak kifejezetten a különböző találkozók által érintett valamennyi banki szolgáltatásra, sem az összes kerekasztalra, nem érinti e következtetést.

122 Noha igaz, hogy a Bizottság ebben az összefüggésben bizonyos olyan dokumentumokra is hivatkozott, amelyek nem relevánsak a következtetése alátámasztása szempontjából, mivel nem a jogsértés időtartamára vonatkoznak, illetve nem érintik a bécsi „Lombard Clubot” (ez a helyzet a megtámadott határozat (66), (107) és (160) preambulumbekezdésében idézett dokumentumok esetében, amelyek a „Lombard Club” határozatainak a különböző kerekasztalok szintjén történő végrehajtásával kapcsolatosak), e tény nem kérdőjelezi meg azt a következtetést, amely szerint a kerekasztalok egy átfogó terv keretébe illeszkednek, és közös célt követnek.

123 A fenti 114‑121. pontban elemzett iratokból kitűnik, hogy a „Lombard Club” határozatai főleg elvi kérdéseket érintettek, és más kerekasztalok készítették őket részletesen elő. A feladatok ilyetén elosztása megmagyarázza – ellentétben az RLB állításával –, hogy a „Lombard Club” keretében a bankok vezérigazgatói hogyan tudták irányítani a kartellt évente csupán tizenegyszer ülve össze.

124 El kell továbbá utasítani a BAWAG és a PSK azon érvelését, amely e dokumentumok bizonyító erejét próbálja csökkenteni, arra hivatkozva, hogy „a »Lombard Club« szerepét a többi találkozók résztvevői, akik általában a középvezetés tagjai, tévesen és túlértékelték”. A fent elemzett iratok egy részének az adott bankok vezérigazgatói a készítői vagy címzettjei, akik személyesen részt vettek a „Lombard Club” találkozóin, és így behatóan ismerték annak szerepét. Nem róható tehát fel a Bizottságnak, hogy eltúlozta volna ezen iratok bizonyító erejét.

125 Végül – ellentétben a BAWAG és a PSK állításaival – a megvizsgált iratokból kitűnik, hogy a megtámadott határozat (304) és (306) preambulumbekezdésében a „Lombard Club” irányító szerepére tett hivatkozások nem egyedi esetek. Ezt erősíti meg továbbá a CA egyik belső feljegyzése is, amelyet a BAWAG és a PSK nyújtott be a keresete mellékleteként, és amely a címzetteket az aktív és passzív műveletekkel foglalkozó kerekasztal 1996. április 17‑i ülésének tartamáról tájékoztatja. E feljegyzés egy olyan javaslat kidolgozásáról szól, amely először e kerekasztal keretében együttműködés, majd vita és adott esetben a „Lombard Club” keretében megállapodás tárgyát képezné.

126 A fenti megfontolásokból következik, hogy a kerekasztalok egységes átfogó kartellnek minősítése ellen felhozott kifogások nem megalapozottak.

C – A megtámadott határozat címzettjeinek kiválasztásáról (T‑271/02. sz. ügy)

1. A felek érvei

a) A felperesek érvei

127 Az ÖVAG és a NÖ‑Hypo szerint a megtámadott határozat címzettjeinek kiválasztása őket illetően jogellenes. Nem vitatják az e választáshoz szerintük elfogadott kritériumokat, a főbb kerekasztalokon való részvétel gyakoriságát, valamint a hitelintézet méretét az osztrák bankpiacon. Ugyanakkor úgy érvelnek, hogy e kritériumok alkalmazása jogellenes, mert nincs kellőképpen megindokolva, hibás ténymegállapításokon nyugszik, és nem veszi figyelembe az egyenlő bánásmód elvét. Az ÖVAG és a NÖ‑Hypo arra hivatkoznak, hogy a megtámadott határozat nem fejti ki, hogy milyen indokok és mely kritériumok alapján választotta ki a Bizottság az aktív és/vagy passzív műveletekkel foglalkozó bécsi és szövetségi kerekasztalokat, beleértve a szabadfoglalkozású ügyfelekkel, valamint a lakossági hitelekkel foglalkozó kerekasztalokat is, a „Minilombardot” és a Kontrolling‑kerekasztalt mint „legfontosabb” kerekasztalokat.

128 Kifogásolják továbbá, hogy a Bizottság nem foglalt állást a megtámadott határozatban azon érvükkel kapcsolatban, amely szerint a kerekasztalok döntéshozatali folyamatát a nagybankok egy „szűk köre” határozta meg, amelynek ők nem voltak a tagjai, és amely szerintük a kerekasztalok közül a legfontosabb volt.

129 Az ÖVAG és a NÖ‑Hypo elismerik, hogy részt vettek a határozatban „legfontosabbnak” minősített kerekasztalok némely ülésén, de úgy érvelnek, hogy az e kerekasztalokon való részvételük gyakorisága korlátozott, és határozottan alacsonyabb volt nem csupán a határozat címzettjeiként szereplő bankok legtöbbjénél, hanem bizonyos olyan bankok részvételénél is, amelyek nem is címzettjei a határozatnak.

130 Kifejtik, hogy a megtámadott határozat többször is hivatkozik arra, hogy a CA, a BA, az RZB, az Erste vagy a GiroCredit, a PSK és (ritkábban) a BAWAG részt vett a „bankok szűk körében”, amelynek keretében a legnagyobb osztrák bankok képviselői találkoztak, többek között a „Lombard Club” előkészítése céljából. Úgy érvelnek, hogy magát az együttműködési folyamatot az említett „szűk kör” határozta meg, amelynek ők nem voltak tagjai. Az ÖVAG és a NÖ‑Hypo szerint a megtámadott határozat címzettjeinek köre teljesen más lett volna, ha a Bizottság helyesen „főbb kerekasztaloknak” minősítette volna a „Lombard Clubot”, és különösen a „szűk kör” találkozóit, amelyeken minden döntést előkészítettek.

131 Az ÖVAG és a NÖ‑Hypo úgy vélik továbbá, hogy a megtámadott határozatban való szereplésük nem indokolt a bankok méretét illető kritérium tekintetében, valamint hogy a Bizottság megsértette az egyenlőség elvét azzal, hogy őket a megtámadott határozat címzettjeiként kiválasztotta.

b) A Bizottság érvei

132 A Bizottság kifejti, hogy az intézmények osztrák piaci mérete nem tartozik a kiválasztási kritériumok közé, és a megtámadott határozat címzettjeinek kiválasztása kizárólag a főbb kerekasztalokon való részvételük gyakorisága alapján történt. A Bizottság vitatja azt az érvelést, amely szerint az ÖVAG és a NÖ‑Hypo kifejezetten ritkábban vettek részt a kerekasztalokon, mint a megtámadott határozat más címzettjeinek többsége.

133 A Bizottság úgy véli, hogy nem volt köteles figyelembe venni a határozat meghozatalánál a szűkebb banki kör létezését. Előadja, hogy az ÖVAG‑nak és a NÖ‑Hypo‑nak a határozat címzettjeként történő kiválasztásának egyetlen meghatározó pontja – a többi bankhoz hasonlóan – a főbb kerekasztalokon való gyakori részvételük volt, valamint az a tény, hogy e kerekasztalok keretében megállapodtak a kamatokról és az alkalmazási feltételekről. Viszonválaszában hozzáteszi, hogy amennyiben a „Lombard Club” bizonyos tagjai előzetesen egyeztettek és információt cseréltek, e megbeszélések csupán a különböző kerekasztalok keretében történő együttműködés előkészítését szolgálták.

2. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

a) A Bizottság által alkalmazott kritériumokról és az intézmények méretéről

134 Először is meg kell állapítani, hogy az ÖVAG és a NÖ‑Hypo azon érvelése, amely szerint a vállalkozások méretét fogadta el a Bizottság a megtámadott határozat címzettjei meghatározásának kritériumaként, a megtámadott határozat (470) preambulumbekezdésének a téves értelmezéséből fakad, amely bekezdés a következőképpen szól:

„Jelen határozat címzettjeit a főbb kerekasztalokon való különösen gyakori részvétel alapján határozta meg a Bizottság. E kerekasztalok az aktív és/vagy passzív műveletekkel foglalkozó bécsi és a szövetségi szintű kerekasztalok (beleértve a szabadfoglalkozású ügyfelekkel és a lakossági hitelekkel foglalkozó kerekasztalokat is), a „Minilombard” kerekasztalok, valamint a Kontrolling‑kerekasztal. E bankok a NÖ‑Hypo és az RBW (1997 júliusától az RLB) kivételével méretükből adódóan jelentős szerepet játszanak az osztrák bankpiacon.”

135 E preambulumbekezdés utolsó mondata nem a Bizottság által alkalmazott egyik kritériumot fejt ki, hanem az egyetlen alkalmazott kritérium – azaz a főbb kerekasztalokon való gyakori részvétel – eredményét jelzi az érintett vállalkozások mérete tekintetében.

136 Ennélfogva a felpereseknek a vállalkozások méretére vonatkozó állítólagos kritérium alkalmazására vonatkozó kifogásai hatástalanok.

137 Amennyiben feltételezzük, hogy az ÖVAG és a NÖ‑Hypo arra hivatkoznak továbbá, hogy a Bizottságnak a vállalkozások méretét kellett volna kritériumként alkalmaznia a címzettek kiválasztásakor, ezen érvnek nem lehet helyt adni.

138 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azon körülmény, hogy a felpereséhez hasonló helyzetben lévő gazdasági szereplő esetében a Bizottság nem állapított meg jogsértést, nem teszi lehetővé a felperessel szemben megállapított jogsértés kizárását, amennyiben az helyesen került megállapításra (a Bíróság C‑89/85., C‑104/85., C‑114/85., C‑116/85., C‑117/85. és C‑125/85–C‑129/85. sz., Ahlström Osakeyhtiö és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1993. március 31‑én hozott ítéletének [EBHT 1993., I‑1307. o.] 146. pontja).

139 Ezen ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a Bizottság valamennyi olyan vállalkozásnak, amely esetében megállapította a jogsértést, jogosult e jogsértést megállapító és bírságot kiszabó határozatot megküldeni. Az olyan érvelés, amelynek alapja az, hogy az ilyen határozat címzettjének helyzetét más vállalkozások (akár ugyanezen határozat címzettjei, akár nem) helyzetével hasonlítják össze, semmi esetre sem kérdőjelezheti meg a határozat jogszerűségét, amennyiben az egy ténylegesen bizonyított jogsértést állapít meg és szankcionál. Az ilyen érvek tehát hatástalanok az ÖVAG‑nak és a NÖ‑Hypo‑nak a határozat címzettjeként történő kiválasztását illetően.

b) A főbb kerekasztalok meghatározásáról

Az indokolásról

140 A megtámadott határozatnak a fenti 134. pontban idézett (470) preambulumbekezdése „az aktív és/vagy passzív műveletekkel” foglalkozó bécsi és a szövetségi szintű kerekasztalokat (beleértve a szabadfoglalkozású ügyfelekkel és a lakossági hitelekkel foglalkozó kerekasztalokat is), a „Minilombard” kerekasztalokat, valamint a Kontrolling‑kerekasztalt „főbb kerekasztalként” jelöli meg.

141 A különböző kerekasztalokat a megtámadott határozat (51) preambulumbekezdése írja le, amely világosan kifejti a fent említett kerekasztalok többségével kapcsolatban, hogy miért tulajdonított a Bizottság nekik különös jelentőséget. A „Minilombard” jelentősége nincs kifejezetten bemutatva e preambulumbekezdésben. Ugyanakkor – amint azt a Bizottság jogosan megállapítja – magától értetődik, hogy a vállalati ügyfeleknek nyújtott kölcsönök kamatlábaival foglalkozó kerekasztal különös jelentőséggel bír. E jelentőségnek nyilvánvalónak kell lennie a megtámadott határozat címzettjeiként szereplő bankok számára.

142 Mivel a Bizottság kifejtette, hogy miért minősített bizonyos kerekasztalokat különösen jelentősnek, nem köteles megmagyarázni, hogy miért nem tulajdonított ugyanilyen jelentőséget más kerekasztaloknak.

143 Ennélfogva a „főbb kerekasztalok” kiválasztásának nem megfelelő indokolására alapított kifogás nem megalapozott.

A kerekasztalok jelentőségének értékeléséről és a „bankok szűk köréről”

144 Olyan összetett megállapodás‑hálózat esetében, mint amilyenről a jelen esetben is szó van, a Bizottság mérlegelési jogkörrel bír annak meghatározását illetően, hogy a különböző együttműködések közül melyeket tekinti különösen jelentősnek, és e választás csupán korlátozott bírói felülvizsgálat tárgyát képezheti. E tekintetben a Bizottság – anélkül, hogy nyilvánvaló hibát követne el – nagyobb jelentőséget tulajdoníthat az általános témájú fővárosi kerekasztaloknak, mint a regionális vagy specializált együttműködéseknek, mivel az előbbiek befolyásolhatták ez utóbbiakat. Azon tény, hogy a Bizottság által különösen jelentősnek minősített kerekasztalok inkább bécsi székhelyű bankokat foglaltak magukban, mintsem más városban vagy régióban székhellyel bírókat, nem alkalmasak azon következtetés megcáfolására, amely szerint a Bizottság választása jogszerű volt.

145 A Bizottság nem lépte túl a mérlegelési jogkörének határait azzal, hogy nem számította a főbb kerekasztalok közé a „bankok szűk körét”, amelynek keretében a legnagyobb bankok a kerekasztalokat megelőzően folytattak megbeszéléseket. Egyébként az ÖVAG és a NÖ‑Hypo nem hivatkozhatnak a jogsértésben részt vevő többi vállalkozás helyzetére annak vitatása végett, hogy maguk is a megtámadott határozat címzettjei között szerepelnek.

c) Az ÖVAG és a NÖ‑Hypo főbb kerekasztalokon való részvételének gyakoriságáról

146 Az ÖVAG és a NÖ‑Hypo főbb kerekasztalokon való részvételének gyakoriságát illetően a Bizottság által az ellenkérelméhez csatolt táblázatból – amelynek a tartalmát a felperesek nem vitatják – kitűnik, hogy e két intézmény részt vett valamennyi főbb kerekasztalon. A NÖ‑Hyponak a “Minilombard” kerekasztalokon (21 találkozóból 3‑on vett részt) és a Kontrolling‑kerekasztalon (40 találkozóból 1‑en vett részt) való részvétele nem tűnik jelentősnek. Ugyanakkor a NÖ‑Hypo a 15 szövetségi kerekasztalból 14‑en, az 50 bécsi kerekasztalból pedig 32‑n vett részt. Az ÖVAG‑ot illetően e táblázatból kitűnik, hogy a szövetségi kerekasztalok valamennyi találkozóján részt vett, az 50 bécsi kerekasztalból 42‑n, a 21 „Minilombard” találkozóból 17‑en, a Kontrolling‑kerekasztal 40 találkozójából pedig 14‑en vett részt. El kell tehát utasítani azon kifogást, amely szerint a Bizottság tévesen ítélte meg az ÖVAG és a NÖ‑Hypo főbb kerekasztalokon való részvételének gyakoriságát.

d) Következtetés

147 A fenti megfontolásokból következik, hogy el kell utasítani az ÖVAG és a NÖ‑Hypo által a megtámadott határozat címzettjeinek kiválasztását illetően felhozott kifogásokat.

D – Az 1994‑es keltezésű dokumentumokkal történő bizonyítás (T‑271/02. sz. ügy)

1. A felek érvei

148 Az ÖVAG és a NÖ‑Hypo azt kifogásolják, hogy a Bizottság megsértette az indokolási kötelezettséget azzal, hogy a jogsértés időtartamánál korábbi keltezésű dokumentumokra alapított bizonyos jelentős megállapításokat. Úgy érvelnek továbbá, hogy e dokumentumok felhasználása befolyásolhatta a bírságokkal kapcsolatos határozatot.

149 A Bizottság elismeri, hogy a kartell teljes összefüggésének leírása céljából 1994‑es keltezésű dokumentumokra is hivatkozott. Úgy érvel azonban, hogy a jogsértésre vonatkozó megállapításai 1995‑ös keltezésű dokumentumokon alapulnak.

2. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

150 Az indokolási kötelezettséget nem sérti a megtámadott határozatban rögzítettnél korábbi időszakból származó dokumentumok felhasználása. A bírságot kiszabó határozatban ugyanis a Bizottság jogszerűen írja le a jogsértő magatartás nagyobb összefüggéseit.

151 Egyébként az ÖVAG és a NÖ‑Hypo előadják, hogy nem vitatják a kifogásközlés tartalmát. A megtámadott határozatban szereplő konkrét megállapítások pontosságát sem vitatják, amiért azok nem a releváns időszakban keltezett bizonyítékokon alapulnak.

152 E körülmények között a megtámadott határozatban a megállapított jogsértés időtartamát megelőző időszakból származó dokumentumokra történő hivatkozás nem érinti a megtámadott határozat érvényességét.

E – A kerekasztalok kereskedelemre gyakorolt hatásának a hiányára alapított jogalapokról

1. Előzetes észrevételek

153 Valamennyi felperes úgy érvel, hogy a „Lombard Club” kerekasztalai nem tartoznak az EK 81. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalom alá, mert nem voltak alkalmasak a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására.

154 A megtámadott határozatban a Bizottság átfogóan értékelte a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására való alkalmasságot a kerekasztalok összességének tekintetében. Ezen átfogó vizsgálat eredménye, amely a megtámadott határozat (442), (451) és (469) preambulumbekezdéseiben került kifejtésre, a következőképpen foglalható össze:

– a „Lombard Club” hálózata nagyszámú, szorosan összefonódó kerekasztalból tevődött össze, amelyek Ausztria egész területét lefedték;

– majdnem minden osztrák hitelintézetet magában foglalt;

– az Ausztriában kínált valamennyi banki termékre és szolgáltatásra vonatkozott;

– a kerekasztalok versenyellenes célja nem vitatott;

– a kartell egész Ausztriában módosította a verseny feltételeit;

– ennélfogva a kereslet tekintetében hatással lehetett a vállalkozásoknak és a fogyasztóknak – a határokon átnyúló kereskedelemhez közvetlenül vagy közvetetten kapcsolódó – magatartására;

– hatással volt a külföldi bankok piacralépést illető döntéseire is;

– következésképpen érezhetően érinthette a tagállamok közötti kereskedelmet.

E következtetést a (454)‑(465) preambulumbekezdésben számos – egyrészt a kereslettel, másrészt a kínálattal kapcsolatos – példa támasztja alá.

155 A felperesek vitatják ezt az értékelést. Először is előadnak néhány általános megfontolást a határokon átnyúló jelleg értelmezését és jelen esetben történő alkalmazását illetően, arra hivatkozva többek között, hogy a különböző kerekasztaloknak a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására való alkalmasságát valamennyi kerekasztal tekintetében külön kellett volna megvizsgálni. Másodszor vitatják a Bizottság által a megtámadott határozat (454)‑(465) preambulumbekezdésében a tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt esetleges hatást illetően felhozott példákat. Harmadszor az RLB az RBW különleges helyzetére hivatkozik.

2. A tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására való alkalmasság kritériumának értelmezéséről és jelen esetben történő alkalmazásáról

a) A felek érvei

156 A felperesek úgy érvelnek, hogy a „Lombard Club” megállapodásai tisztán nemzeti kartellt képeztek, mivel csak ausztriai hitelintézetek vettek részt benne, és a célja csupán az osztrák nemzeti piacon – sőt regionális vagy helyi piacokon – való szolgáltatásnyújtás volt.

157 Az RLB az EK 5. cikkben meghatározott szubszidiaritás elvére hivatkozik, amellyel szerinte ellentétes az EK 81. cikk (1) bekezdésében meghatározott tagállamközi hatás feltételének széles értelmezése. Arra hivatkozik, hogy a torzulásmentes verseny fenntartásának a célja összeütközésbe kerülhet más gazdaságpolitikai célokkal, például a monetáris stabilitás céljával, mivel ezen összeütközések megoldása végső soron politikai kérdés. Emlékeztet arra, hogy a Bizottság a bankok közötti, kizárólag a kamatlábakat érintő, a nemzeti hatóságok által engedélyezett vagy jóváhagyott megállapodásokat úgy tekintette – 1986‑ig legalábbis –, mint a tagállamok monetáris politikájának jogszerű eszközét. Az OeNB‑nek a szóban forgó kerekasztalokon való részvételére hivatkozva az RLB úgy érvel, hogy a Bizottság nem erőltetheti a versenypolitika és a monetáris politika kapcsolatára vonatkozó aktuális elképzeléseit az osztrák bankfelügyeleti hatóságok elképzeléseinek helyére egy olyan ügyben, amelynek a hatásai csak az osztrák területen érezhetőek.

158 Mindegyik felperes úgy érvel, hogy a különböző kerekasztaloknak a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására való alkalmasságát külön‑külön kell értékelni minden egyes kerekasztal esetében. Azon érvük alátámasztására, amely szerint nincs kapcsolat a kerekasztalok között, amely igazolná a hatásuk együttes értékelését, úgy érvelnek egyrészt, hogy a kerekasztalok egységes átfogó kartellnek minősítése hibás, másrészt pedig a kerekasztalok által érintett banki szolgáltatások különböző piacok részét képezik. Az RZB, az ÖVAG és a NÖ‑Hypo előadják, hogy amennyiben önmagukban a megállapodások egyike sem bír tagállamközi hatással, az átfogó vizsgálatból nem következhet a megállapodások összességének határokon átnyúló jellege. A BAWAG, az RLB, a PSK és az Erste kiemelik, hogy nem lehet néhány kerekasztal által érintett szolgáltatás határokon átnyúló jellegéből a megállapodások összességének ilyen jellegére következtetni. Végül az RLB szerint a pénzforgalmi műveletekkel foglalkozó kerekasztalok keretében megvitatott multilaterális bankközi díjakat illetően külön vizsgálat szükséges, mivel az ezzel kapcsolatos megállapodások az EK 81. cikk (3) bekezdése alapján mentesítésben részesülhetnek.

159 A felperesek szerint nem állítható általánosságban, hogy az a kartell, amely valamely tagállam egész területét lefedi, természeténél fogva érzékelhetően érintheti a tagállamok közötti kereskedelmet. Arra következtetnek az ítélkezési gyakorlatból (a C‑215/96. és C‑216/96. sz., Bagnasco és társai egyesített ügyekben 1999. január 21‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑135. o.]) és a Bizottság határozathozatali gyakorlatából (az EK‑Szerződés 81. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban [IV/34.010 Nederlandse Vereniging van Banken {1991‑es GSA megállapodás}, IV/33.793 Nederlandse Postorderbond, IV/34.234 Verenigde Nederlandse Uitgeversbedrijven és IV/34.888 Nederlandse Organisatie van Tijdschriften Uitgevers/Nederlandse Christelijke Radio Vereniging] 1999. szeptember 8‑án hozott 1999/687/EK bizottsági határozat [HL L 271, 28. o., a továbbiakban: a II. holland bank határozat]), hogy ez különösen így van a hitelintézetek közötti megállapodások esetében. Szerintük a területi kiterjedésen kívül (a jelen esetben hiányzó) egyéb körülmények is szükségesek egy „nemzeti” kartell határokon átnyúló jellegének megállapításához. Egyes felperesek szerint ehhez elengedhetetlen, hogy a kartellnek piacfelosztó hatása legyen.

160 A felperesek előadják e tekintetben, hogy nem hoztak, illetve nem terveztek olyan intézkedést, amelynek célja a külföldi versenytársak osztrák piacról történő kizárása lett volna. Egyrészt úgy érvelnek, hogy nem volt szükség ilyen intézkedésekre, mert a legjelentősebb megállapodások által érintett banki szolgáltatások (takarékbetétek, lakossági és kisvállalkozási hitelek) aligha voltak érdekesek a külföldi bankok számára. Szerintük ez volt a helyzet, mivel először is a piacralépés korlátai magasak voltak (többek között az a tény, hogy az ügyfelek a helyi bankokat részesítik előnyben, a nyelvi problémák, valamint a kiterjedt fiókhálózat szükségessége), másodszor e szolgáltatások nem eredményeztek jelentős hasznot, harmadszor pedig e szolgáltatások piaca Ausztriában telített volt. Másrészt előadják, hogy az osztrák piacon külföldi bankok is jelen voltak.

161 A Bizottság vitatja ezeket az érveket.

b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

A tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására való alkalmasság értékelését meghatározó elvekről

162 Az EK 81. cikk (1) bekezdésében szereplő, a tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt hatásra vonatkozó feltétel célja a versenyszabályozás vonatkozásában a közösségi és a tagállami jog területének egymáshoz képest történő meghatározása. Így tehát a közösségi jog hatálya alá tartozik minden olyan megállapodás és magatartás, amely oly módon érintheti a tagállamok közötti kereskedelem szabadságát, hogy ezzel sértheti a tagállamok közötti egységes piac célkitűzéseinek megvalósítását, különösen azáltal, hogy felosztja a nemzeti piacokat vagy megváltoztatja a közös piaci verseny szerkezetét. Ugyanakkor azon magatartások, amelyeknek a hatásai csupán egy tagállam területére korlátozódnak, a nemzeti jogrendszer hatálya alá tartoznak (a Bíróság 22/78. sz., Hugin kontra Bizottság ügyben 1979. május 31‑én hozott ítéletének [EBHT 1979., 1869. o.] 17. pontja).

163 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ahhoz, hogy valamely vállalkozások közötti megállapodás alkalmas legyen a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására, objektív jogi vagy ténybeli tényezők összessége alapján kellő valószínűséggel lehetővé kell tennie, hogy közvetlenül vagy közvetetten, ténylegesen vagy lehetségesen olyan irányú hatást gyakoroljon a tagállamok közötti kereskedelmi szerkezetre, amely akadályozhatja a tagállamok között az egységes piac célkitűzéseinek megvalósítását (a Bíróság 42/84. sz., Remia és társai kontra Bizottság ügyben 1985. július 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1985., 2545. o.] 22. pontja). Így a Közösségen belüli kereskedelemre gyakorolt hatást rendszerint több olyan tényező együttesen váltja ki, amelyek külön‑külön nem lennének szükségszerűen meghatározóak (a Bíróság C‑250/92. sz. DLG‑ügyben 1994. december 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1994., I‑5641. o.] 54. pontja, a fenti 159. pontban hivatkozott Bagnasco és társai ügyben hozott ítélet 47. pontja, valamint a C‑359/01. P. sz., British Sugar kontra Bizottság ügyben 2004. április 29‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑4933. o.] 27. pontja).

164 E tekintetben nem lényeges, hogy a kartellnek a kereskedelemre gyakorolt hatása kedvezőtlen, semleges vagy kedvező. A verseny korlátozása alkalmas a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására, amennyiben alkalmas a kereskedelmi mozgások által egyébként követett irány megváltoztatására (a Bíróság 209/78–215/78. és 218/78. sz., Van Landewyck és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1980. október 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1980., 3125. o.] 172. pontja). Ennélfogva el kell utasítani az egyes felperesek által felhozott azon érvet, amely szerint csupán a piacfelosztó hatások vehetőek figyelembe annak megítélése során, hogy a kartell alkalmas‑e a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására.

165 A tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására való alkalmasság kritériumának e széles értelmezése nem ellentétes az RLB által hivatkozott szubszidiaritás elvével. Amint azt a Bizottság helyesen megállapította, a Szerződés úgy rendelkezik, hogy a torzulásmentes verseny fenntartása és egyéb jogos gazdaságpolitikai célok esetleges összeütközése esetén az EK 81. cikk (3) bekezdése alkalmazandó. Ez utóbbi tekinthető tehát olyan különös rendelkezésnek, amely a kartellek terén alkalmazza a szubszidiaritás elvét. Nem lehet tehát ezen elvre hivatkozni az EK 81. cikk hatályának korlátozása céljából (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑65/98. sz., Van den Bergh Foods kontra Bizottság ügyben 2003. október 23‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑4653. o.] 197. pontját).

166 Ki kell emelni továbbá, hogy valamely kartellnek a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására való alkalmassága, azaz a potenciális hatása elegendő ahhoz, hogy az EK 81. cikk hatálya alá tartozzon, és nem szükséges a kereskedelem tényleges sérelmének bizonyítása (a fenti 159. pontban hivatkozott Bagnasco és társai ügyben hozott ítélet 48. pontja, és a Bíróság C‑219/95. P. sz., Ferriere Nord kontra Bizottság ügyben 1997. július 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑4411. o.] 19. pontja). Azon tény, hogy a jelen esetben valamely múltbeli jogsértés utólagos értékeléséről van szó, nem módosítja e kritériumot, mivel a kartellnek a kereskedelemre gyakorolt potenciális hatása elegendő ebben az esetben. Következésképpen el kell utasítani az Erste, az ÖVAG és a NÖ‑Hypo által felhozott érveket, amelyek szerint a megállapodások piacra gyakorolt hatásának állítólagos hiányát úgy kellett volna figyelembe venni, mint annak a jelét, hogy ez utóbbiak nem alkalmasak tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására.

167 Mindamellett szükséges, hogy a kartell tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt potenciális hatása érezhető legyen, és ne legyen jelentéktelen (a Bíróság C‑306/96. sz. Javico‑ügyben 1998. április 28‑án hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑1983. o.] 12‑17. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑213/00. sz., CMA CGM és társai kontra Bizottság ügyben 2003. március 19‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑913. o.; a továbbiakban: a FETTCSA‑ügyben hozott ítélet] 207. pontja).

A kerekasztalok határokon átnyúló hatásának átfogó vizsgálatáról

168 Azzal kapcsolatban, hogy a Bizottságnak jogosult volt‑e a jelen esetben ezt a potenciális hatást a „Lombard‑hálózat” kerekasztalainak keretében létrejött megállapodások összessége tekintetében átfogóan értékelni, az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az egymással közvetlen kapcsolatban álló, egy egész szerves részét képező megállapodásoknak a tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt hatását együttesen kell vizsgálni, míg azon magállapodások, amelyek között nem áll fenn közvetlen kapcsolat, és amelyek különböző tevékenységeket érintenek, külön vizsgálat tárgyát kell képezzék (az Elsőfokú Bíróság T‑77/94. sz., VGB és társai kontra Bizottság ügyben 1997. május 14‑én ítéletének [EBHT 1997., II‑759. o.] 126., 142. és 143. pontja).

169 Az ÖVAG és a NÖ‑Hypo állításával ellentétben e tekintetben nem döntő, hogy azonos természetű, egyszerű termékekre vonatkozó egységes szerződéses rendelkezésekről van‑e szó, amelyek jelentősége nyilvánvaló a tagállamok közötti kereskedelem szempontjából.

170 Különösen az egységes jogsértés alá tartozó megállapodások vagy más magatartások között létezik olyan kapcsolat, amely indokolja és szükségessé teszi a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására való alkalmasság átfogó vizsgálatát. Amint az a jelen ítélet 111‑125. pontjából is kitűnik, a Bizottság jogszerűen juthatott arra a következtetésre, hogy a „Lombard Club” különböző kerekasztalai keretében kötött megállapodások egy egységese jogsértés részét képezték, mivel egy átfogó tervbe illeszkedtek, amelynek célja a verseny torzítása volt.

171 A felperesek azon tényből, hogy a fenti 159. pontban hivatkozott Bagnasco és társai ügyben hozott ítéletben a Bíróság külön vizsgálta meg két különböző banki művelettel kapcsolatban az olasz bankok egyesületének tagjai által alkalmazott általános banki feltételekben szereplő kikötéseket, nem következtethetnek egy általános szabályra, amely megtiltja annak az átfogó vizsgálatát, hogy a jelen esetben érintett megállapodások alkalmasak‑e a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására. A fenti 159. pontban hivatkozott Bagnasco és társai ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyben a Bíróságnak abban az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésben kellett döntenie, hogy az említett kikötések összeegyeztethetők‑e a Szerződés 85. cikkével (jelenleg EK 81. cikk). Megállapította, hogy az érintett műveletek egyike esetében az általános banki feltételeknek nem volt célja vagy hatása a verseny korlátozása, míg a másik műveletet illető kikötések nem befolyásolták a tagállamok közötti kereskedelmet. Ebben az ügyben nem merült fel, hogy átfogóan vizsgálják azon banki feltételeknek a határokon átnyúló hatását, amelyeknek az említett kikötések is részét képezték.

172 A BA‑CA, a BAWAG, a PSK, az Erste, az ÖVAG és a NÖ‑Hypo által felhozott azon érvet illetően, amely szerint a Bizottság figyelmen kívül hagyta azt a tényt, hogy a kerekasztalok által érintett különböző banki termékek különböző piacokon jelennek meg, valamint hogy a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására való alkalmasságot e piacok mindegyikének tekintetében külön kell vizsgálni, előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az érintett piac meghatározásának nem ugyanaz a szerepe az EK 81. cikk alkalmazásakor, mint az EK 82. cikk alkalmazásakor. Az EK 81. cikk alkalmazásának keretében annak eldöntéséhez kell az érintett piacot meghatározni, hogy a szóban forgó megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés vagy összehangolt magatartás hatással lehet‑e a tagállamok közötti kereskedelemre, és célja vagy hatása‑e a közös piacon belüli verseny akadályozása, korlátozása vagy torzítása. Ezen okból az EK 81. cikk (1) bekezdése alkalmazásának keretében a Bizottság által használt piacmeghatározással szemben felhozott kifogások nem bírnak önálló jelleggel a tagállamok közötti kereskedelem érintettségével, illetve a verseny megsértésével kapcsolatos kifogásokhoz képest. Ennélfogva az érintett piac meghatározásával kapcsolatos kifogás hatástalan, amennyiben a Bizottság helyesen jutott a megtámadott határozatban említett iratok alapján arra a következtetésre, hogy a kérdéses megállapodás torzította a versenyt, és alkalmas volt a tagállamok közötti kereskedelem érezhető befolyásolására (az Elsőfokú Bíróság T‑61/99. sz., Adriatica di Navigazione kontra Bizottság ügyben 2003. december 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑5349. o.] 27. pontja). A jelen esetben a piacok meghatározásával kapcsolatos kifogás a kereskedelemre gyakorolt hatás értékelésénél használt bizottsági módszert vitatja, így azt mint hatástalant nem lehet rögtön elutasítani.

173 Az ítélkezési gyakorlat szerint a figyelembe veendő piac magában foglalja az összes olyan terméket, amelyek jellegzetességeikre tekintettel különösen alkalmasak az állandó szükségletek kielégítésére, és más termékekkel kevéssé felcserélhetők (a Bíróság 322/81. sz., Michelin kontra Bizottság ügyben 1983. november 9‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 3461. o.] 37. pontja).

174 A jelen esetben a megállapodások által érintett különböző banki szolgáltatások nem helyettesíthetők egymással. Ugyanakkor az univerzális bankok ügyfeleinek nagy része több banki szolgáltatást – betétek, hitelek, pénzforgalmi műveletek – kíván igénybe venni, és az e bankok közötti verseny e szolgáltatások összességét érintheti. Ennélfogva a szóban forgó piac szűk meghatározása ésszerűtlen lenne e tevékenységi ágazatban. Ráadásul a külön‑külön történő vizsgálat nem tenné lehetővé a megállapodások hatásainak teljes körű értékelését, amely megállapodások, ha különböző termékeket, szolgáltatásokat vagy ügyfeleket (magánszemélyek vagy vállalkozások) érintenek is, mégis ugyanahhoz a tevékenységi ágazathoz tartoznak. A tagállamok közötti kereskedelem érintettsége lehet közvetett, és a piac, amelyen e hatás bekövetkezhet, nem szükségszerűen azonos azon termékek vagy szolgáltatások piacával, amelyek árait a kartell rögzítette (a Bíróság 123/83. sz. BNIC‑ügyben 1985. január 30‑án hozott ítéletének [EBHT 1985., 391. o.] 29. pontja, a fenti 138. pontban hivatkozott Ahlström Osakeyhtiö és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 142. pontja). Amint azt a Bizottság is jogosan megállapította a megtámadott határozat (456)‑(459) preambulumbekezdésében, a lakosságnak és a vállalkozásoknak kínált széles körű banki szolgáltatások árának rögzítése összességében következmé