T‑151/07. sz. ügy

Kone Oyj és társai

kontra

Európai Bizottság

„Verseny – Kartellek – Felvonók és mozgólépcsők beépítésének és karbantartásának piaca – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat – Közbeszerzési eljárások manipulálása – A piacok felosztása – Az árak rögzítése”

Az ítélet összefoglalása

1. Verseny – Bírságok – Bírságkiszabási iránymutatás – Jogi jelleg

(98/C 9/03 bizottsági közlemény)

2. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A több vállalkozással szemben kiszabott összegek közötti koherencia

(EK 81. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1. A. pont)

3. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – A piacra gyakorolt tényleges hatás figyelembevételének kötelezettsége – Hiány – A jogsértés jellegén alapuló szempont elsődleges szerepe

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1. A. pont)

4. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Az engedékenységi közlemény alkalmazása – A Bizottság mérlegelési jogköre

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 2002/C 45/03 bizottsági közlemény)

5. Verseny – Közigazgatási eljárás – A Bizottság vizsgálati jogköre – Vizsgálatot elrendelő határozat – Indokolási kötelezettség – Terjedelem

(EK 81. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 20. cikk, (4) bekezdés)

6. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Az eljárás alá vont vállalkozás együttműködése miatt a bírság alóli mentesítésről vagy a bírság csökkentéséről szóló bizottsági közlemény – A Bizottság számára kötelező jelleg

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 2002/C 45/03 bizottsági közlemény)

7. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Az egyenlő bánásmód elvének megsértése – Feltételek – A helyzetek összehasonlíthatósága

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 2002/C 45/03 bizottsági közlemény)

8. Verseny – Közigazgatási eljárás – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – Iratbetekintés – Terjedelem – Iratbetekintés megtagadása – Következmények – Az érintett vállalkozásra háruló bizonyítási teher keretében a terhelő és mentő dokumentumok közötti megkülönböztetés szükségessége

9. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A vállalkozás hozzáállása a közigazgatási eljárás során

(EK 81. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 18. cikk, (1) bekezdés és 20. cikk, (3) bekezdés)

10. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A bírság alóli mentesítés vagy a bírság csökkentése az eljárás alá vont vállalkozás együttműködése miatt – Az engedékenységi közlemény alkalmazása – Az említett közlemény hatókörén kívüli, vitatástól való tartózkodás címén való csökkentés

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 96/C 207/04 és 2002/C 45/03 bizottsági közlemény)

11. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – A bírság alóli mentesítés vagy a bírság csökkentése az eljárás alá vont vállalkozás együttműködése miatt – A tények vitatásától való tartózkodás címén való csökkentés – Feltételek

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 96/C 207/04 bizottsági közlemény, D. cím, 2. pont)

12. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A vállalkozás hozzáállása a közigazgatási eljárás során – A Bizottság ténymegállapításait kifejezetten el nem ismerő vállalkozásoknak nyújtott bírságcsökkentés jogellenessége

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk)

1. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás ugyan nem minősül olyan jogszabálynak, amelyet a közigazgatásnak mindenképpen kötelezően be kell tartania, mégis olyan, a gyakorlatban követendő magatartási szabályt tartalmaz, amelytől a közigazgatás egyes esetekre nézve nem térhet el anélkül, hogy olyan indokolást ne adna, amely összeegyeztethető az egyenlő bánásmód elvével. A Bizottság – mivel ilyen magatartási szabályokat fogadott el, és azok közzétételével kijelentette, hogy ezentúl alkalmazni fogja e szabályokat az általuk érintett esetekre – korlátozza magát mérlegelési jogköre gyakorlásában, és nem térhet el e szabályoktól anélkül, hogy ne tenné ki magát egyes esetekben felelősségre vonásnak az általános jogelveknek, mint az egyenlő bánásmód vagy a bizalomvédelem elvének a megsértése címén. Ezenkívül az említett iránymutatás általánosan és elvont módon meghatározza azt a módszert, amelyet a Bizottság a maga számára előírt a bírságok összegének megállapítására, következésképpen garantálja a vállalkozások jogbiztonságát.

(vö. 34–36. pont)

2. Még ha feltételezzük is, hogy a Bizottságnak, amikor egy és ugyanazon határozatban több különösen súlyos jogsértést állapít meg, figyelnie kell arra, hogy a bírságok általános kiindulási összegei és a különböző érintett piacok mérete között arányos viszony legyen, semmi nem utal arra, hogy a valamely tagállamban létrehozott kartell miatt megállapított ilyen összeg a más tagállamokban létrehozott kartellek vonatkozásában megállapított általános kiindulási összegekhez képest aránytalan, amennyiben a Bizottság ésszerű és koherens módon állapítja meg a kiindulási összegeket, anélkül azonban, hogy pontos matematikai képletet alkalmazna, amire egyébként nem köteles.

(vö. 54–55. pont)

3. Az uniós versenyjogi jogsértések súlyát számos tényező függvényében kell értékelni, úgymint például az ügy sajátos körülményei, háttere és a bírságok elrettentő hatása, anélkül azonban, hogy létezne kötelezően figyelembe veendő szempontok kötött vagy kimerítő listája. E tekintetben az érintett piac mérete főszabály szerint nem egy kötelezően figyelembe veendő tényező, hanem csupán egyike azon tényezőknek, amelyek a jogsértés súlyának értékelése szempontjából relevánsak, mivel a Bizottság egyébként nem köteles az érintett piac lehatárolására vagy méretének megállapítására, amennyiben a kérdéses jogsértésnek versenyellenes célja van.

A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás ugyanis nem írja elő, hogy a bírságok összegét a teljes forgalom vagy a vállalkozások által az érintett piacon elért forgalom alapján kell kiszámítani. Az iránymutatás ugyanakkor nem is zárja ki azt, hogy a bírság összegének meghatározásakor e forgalmakat figyelembe vegyék az uniós jog általános elveinek tiszteletben tartása érdekében, és amikor a körülmények ezt megkövetelik.

Ebben az összefüggésben, amennyiben a Bizottság a valamely tagállamban elkövetett jogsértés miatti bírság általános kiindulási összegét nem az érintett piac méretére támaszkodva állapította meg, hanem határozatát e jogsértés jellegére és földrajzi kiterjedésére alapította, azon megfontolás, miszerint az e tagállamban létrehozott kartell miatt kiszabott bírság általános kiindulási összegének az érintett piac állítólagosan kisebb méretét kellene tükröznie, téves előfeltevésen alapszik, és a Bizottság határozata nem sérti az arányosság elvét.

Ugyanez a helyzet a jogsértés piacra gyakorolt hatásának figyelmen kívül hagyása esetén is. Az említett iránymutatás 1. A. pontjának első bekezdése szerint ugyanis a jogsértés súlyának értékelése keretében a Bizottságnak a piacra gyakorolt tényleges hatást kizárólag akkor kell megvizsgálnia, ha e hatás mérhetőnek tűnik. E hatás értékelése során a Bizottságnak figyelembe kell vennie, hogy milyen lett volna a verseny a jogsértés nélkül. Amikor azonban a Bizottság úgy véli, hogy lehetetlen felmérni a jogsértés piacra gyakorolt pontos hatásait, és az érintett vállalkozások nem bizonyítják ennek ellenkezőjét, a Bizottság a jogsértés súlyos jellegére és földrajzi kiterjedésére alapíthatja határozatát.

Valamely versenyellenes magatartás hatása a jogsértés súlyának értékelésekor ugyanis nem meghatározó kritérium. A szándékkal összefüggő tényezők nagyobb jelentőséggel bírhatnak, mint az említett hatásokkal kapcsolatos tényezők, különösen, amikor lényegét tekintve olyan súlyos jogsértésekről van szó, mint a piacok felosztása. Így tehát a jogsértés jellege elsődleges szerepet játszik különösen a jogsértések „különösen súlyosnak” minősítésénél. A különösen súlyos jogsértéseknek az említett iránymutatásban található leírásából következik, hogy a piacok felosztására irányuló megállapodások, illetve összehangolt magatartások pusztán a jellegük alapján „különösen súlyosnak” minősülhetnek, anélkül hogy e magatartások sajátos hatását vagy földrajzi kiterjedését meg kellene határozni. E következtetést alátámasztja az a tény, hogy míg a súlyos jogsértések leírása kifejezetten megemlíti a piacra és a közös piac kiterjedt területeire gyakorolt hatást, a különösen súlyos jogsértések leírása nem említ semmilyen követelményt a piacra gyakorolt tényleges hatásra, illetve adott földrajzi területre gyakorolt hatásra vonatkozóan.

E körülmények között a Bizottság valamely határozatában megállapított, az uniós versenyszabályokba ütköző jogsértések jellegüknél fogva az EK 81. cikk legsúlyosabb megsértései közé tartoznak, amennyiben az a céljuk, hogy a versenytársak között titkos összejátszást hozzanak létre annak érdekében, hogy az új felvonók és/vagy mozgólépcsők értékesítésére és beépítésére vonatkozó projektek elosztása révén felosszák a piacokat, illetve befagyasszák a piaci részesedéseket, és hogy a felvonók és mozgólépcsők karbantartását és korszerűsítését illetően egymással ne lépjenek versenybe. E kartellek a verseny súlyos megzavarásán kívül, amely a velejárójuk, a piacok elszigetelését is okozzák azzal, hogy a feleket elkülönülő, gyakran államhatárok által lehatárolt piacok tiszteletben tartására kötelezik, és így ellentétesek a Szerződés fő céljával, vagyis a közös piac egységesítésével. Ezért is minősülnek az ilyen jellegű jogsértések, különösen ha horizontális kartellekről van szó, különösen súlyosnak vagy nyilvánvaló jogsértésnek.

(vö. 32., 46–47., 56., 61–62., 64., 67–69. pont)

4. A kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közlemény olyan norma, amely – a magasabb szintű jogszabályok tiszteletben tartása mellett – azon feltételeket kívánja meghatározni, amelyeket a Bizottság az uniós versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírságok megállapításakor a mérlegelési jogkörének gyakorlása során alkalmazni szándékozik. Ez e jogkör önkorlátozását eredményezi, amely azonban nem összeegyeztethetetlen azzal, hogy a Bizottság továbbra is jelentős mérlegelési mozgástérrel bír.

Így a Bizottság széles mérlegelési mozgástérrel rendelkezik akkor, amikor azt kell értékelnie, hogy az engedékenységi közlemény kedvezményében részesülni kívánó vállalkozás által szolgáltatott bizonyítékok az említett közlemény 21. pontja értelmében jelentős hozzáadott értéket képviselnek‑e.

Ugyanígy a Bizottság, miután megállapította, hogy a bizonyítékok az engedékenységi közlemény 21. pontja értelmében jelentős hozzáadott értéket képviselnek, mérlegelési mozgástérrel rendelkezik akkor is, amikor azt kell meghatároznia, hogy az érintett vállalkozás esetében pontosan mennyivel csökkentse a bírság összegét. Az engedékenységi közlemény 23. pontja b) alpontjának első bekezdése ugyanis tartományokat ír elő az említett vállalkozások különböző kategóriái esetében a bírság összegének csökkentéséhez. Az említett mérlegelési mozgástérre tekintettel az uniós bíróság kizárólag e mozgástér nyilvánvaló túllépését kifogásolhatja.

Ahhoz, hogy az engedékenységi közlemény 8. pontjának b) alpontja alapján bírságmentességet kapjon, a vállalkozásnak elsőként kell olyan bizonyítékot szolgáltatnia, amely a Bizottság szerint lehetővé teszi az EK 81. cikk megsértésének megállapítását.

Egyébként a vállalkozás együttműködésének minősége az, amely meghatározza, hogy a vállalkozás e rendelkezés alapján ilyen mentességben részesülhet‑e. Az ugyanis nem elegendő, hogy e vállalkozás olyan információt és bizonyítékokat szolgáltatott, amelyek lehetővé tették a jogsértés hatékony kivizsgálását. Kétségtelenül nem szükséges, hogy a rendelkezésre bocsátott bizonyítékok a jogsértés teljes körű, illetve minden részletre kiterjedő bizonyításához elegendők legyenek, mégis jellegüket, pontosságukat és bizonyító erejüket tekintve elegendőnek kell lenniük ahhoz, hogy a Bizottság számára lehetővé tegyék az EK 81. cikkbe ütköző jogsértés megállapítását.

E tekintetben az érintett vállalkozás vezetői által emlékezetből tett nyilatkozatok, amelyekkel kapcsolatban nem zárható ki, hogy pontatlanságokat tartalmaznak, és az egyoldalú nyilatkozatok nem lehetnek elegendők a jogsértés megállapításához, ha azokat nem támasztják alá pontos és egybevágó okirati bizonyítékok. A Bizottságnak ugyanis határozatában pontos és egybevágó bizonyítékokat kell szolgáltatnia azon szilárd meggyőződésének alátámasztására, hogy a jogsértést elkövették.

E körülmények között a Bizottság nem lépi túl nyilvánvalóan mérlegelési mozgásterét, amikor megtagadja a bírságmentességet egy olyan vállalkozástól, amely korlátozott bizonyító erővel bíró és nem a jogsértés időszakából származó olyan bizonyítékokat szolgáltatott, amelyek egy része nem dátumozott. Azon körülmény, hogy e vállalkozás más tagállamokban elkövetett ugyanolyan típusú jogsértés vonatkozásában megkapta e mentességet, e tekintetben nem bír jelentőséggel, mivel a szolgáltatott információk jellege és pontossága mindegyik esetben eltért.

A Bizottság akkor sem lépi túl nyilvánvalóan mérlegelési mozgásterét, amikor a kiszabott bírság összegének csökkentése érdekében a vállalkozás együttműködésének értékelése során megállapítja, hogy a nem az érintett időszakból származó bizonyítékok, amelyek tagadják a kartell versenyellenes célját, és amelyek kétértelműek, nem bírnak elegendő pontossággal ahhoz, hogy az említett engedékenységi közlemény 21. pontja értelmében vett jelentős hozzáadott értéket lehessen nekik tulajdonítani. Amikor ugyanis az a vállalkozás, amely engedékenység iránti kérelmében nem ad át a Bizottságnak az érintett időszakból származó bizonyítékokat, közöl bizonyos információkat a Bizottsággal, amelyekről annak korábban nem volt tudomása, ezen információk csak akkor tekinthetők úgy, mint amelyek jelentős mértékben segítik a Bizottságot a kartell bizonyításában, ha az érintett vállalkozás kimutatja az ezen információk és az említett kartell létezése közötti összefüggést, mivel a vállalkozás hozzájárulásának ténylegesen segítenie kell a Bizottságot a jogsértés bizonyításában. Így a Bizottság által kiszabott bírság összege bármilyen csökkentésének tükröznie kell a vállalkozásnak a jogsértés Bizottság által történő megállapításához való tényleges hozzájárulását.

(vö. 80–81., 83–84., 91., 94., 97–99., 100., 102–103., 108., 111–113, 117–119., 122–124., 162., 165., 169., 174–176., 179. pont)

5. A vizsgálatokat elrendelő határozatok esetében a Bizottságnak egyértelműen meg kell jelölnie, mely feltételezéseket kívánja kivizsgálni. Nem szükséges azonban, hogy a vizsgálatot elrendelő határozatban szerepeljen az érintett piac pontos meghatározása, a feltételezett jogsértések pontos jogi minősítése és e jogsértések elkövetésének időszaka.

(vö. 116. pont)

6. A kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény jogos elvárásokat teremt, amelyekre azok a vállalkozások hivatkoznak, amelyek valamely kartell létezéséről kívánják tájékoztatni a Bizottságot. Tekintetbe véve a jogos bizalmat, amely e közlemény alapján a Bizottsággal együttműködni kívánó vállalkozásokban kialakulhat, a Bizottság köteles a közleménynek eleget tenni, amikor a valamely vállalkozásra kirótt bírság összegének meghatározása során értékeli annak együttműködését. E tekintetben a gazdasági szereplő főszabály szerint pusztán a Bizottság hallgatására nem alapozhat jogos bizalmat a bírságmentesség megadását illetően.

(vö. 127., 130., 186. pont)

7. A Bizottság a kartell tagjai által nyújtott együttműködés értékelése keretében nem hagyhatja figyelmen kívül az egyenlő bánásmód elvét. Az említett elv nem sérül, mivel a két helyzet nem hasonlítható össze, amikor a Bizottság egyrészről bírságmentességet nyújt azon vállalkozásnak, amelynek az információi lehetővé tették az első vizsgálatok elvégzését, másrészről pedig megtagadja azt egy olyan másik vállalkozástól, amely az követően nyújtott információkat, hogy a Bizottság ezen első vizsgálatokat elvégezte.

(vö. 135., 137–138., 140. pont)

8. A védelemhez való jog tiszteletben tartása minden olyan eljárásban, amely szankció, különösen bírság vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezethet, az uniós jog alapelvét képezi, amelyet a közigazgatási eljárás során is érvényesíteni kell.

Versenyügyekben az iratbetekintésnek különösen az a célja, hogy lehetővé tegye a kifogásközlés címzettjei számára, hogy megismerjék a Bizottság aktájában szereplő bizonyítékokat, azért, hogy e bizonyítékok alapján megfelelően ki tudják fejteni a véleményüket azokról a következtetésekről, amelyekre a Bizottság a kifogásközlésében jutott. Az iratbetekintés ennélfogva a védelemhez való jog biztosítására és különösen a meghallgatáshoz való jog hatékony gyakorlására vonatkozó eljárási garanciák közé tartozik.

A Bizottság tehát köteles az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazására vonatkozó eljárásban érintett vállalkozások részére betekintést engedni a vizsgálat során általa összegyűjtött terhelő és mentő iratok összességébe, a többi vállalkozás üzleti titkainak, az intézmény belső iratainak, valamint egyéb bizalmas információknak a sérelme nélkül.

Egyébiránt valamely terhelő dokumentum közlésének egyszerű hiánya csak akkor minősül a védelemhez való jog megsértésének, ha az érintett vállalkozás bizonyítani tudja, hogy a Bizottság ezen iratra támaszkodott a jogsértés fennállásával kapcsolatos kifogásának alátámasztására, és hogy e kifogást csak az említett iratra hivatkozással lehetett bizonyítani.

Valamely mentő irat közlésének elmaradását illetően viszont az érintett vállalkozásnak csak azt kell bizonyítania, hogy e dokumentum hozzáférhetővé tételének hiánya a hátrányára befolyásolhatta az eljárás lefolyását és a Bizottság határozatának tartalmát. Elegendő tehát, ha a vállalkozás bebizonyítja, hogy az említett mentő dokumentumokat fel tudta volna használni a védelméhez, abban az értelemben, hogy amennyiben a közigazgatási eljárás során ezekre támaszkodhatott volna, olyan tényezőkre tudott volna hivatkozni, amelyek nem egyeztek a Bizottság által e szakaszban levont következtetésekkel, tehát valamilyen módon befolyásolhatta volna a Bizottság által – adott esetben – a határozatban elfogadott értékelést, legalábbis az e vállalkozásnak felrótt magatartás súlyát és időtartamát, és ebből következően a bírság szintjét illetően.

(vö. 143–147., 151. pont)

9. Az uniós versenyszabályok megsértése miatt kiszabandó bírság összegének meghatározásakor a bírság összegének a közigazgatási eljárás során való együttműködés alapján történő csökkentése csak akkor igazolt, ha az érintett vállalkozás magatartása lehetővé tette a Bizottság számára a jogsértés könnyebb megállapítását, és adott esetben annak megszüntetését. Ezenkívül, amennyiben valamely vállalkozás kifejezetten úgy nyilatkozik, hogy nem vitatja azon ténymegállapításokat, amelyekre a Bizottság a kifogásait alapítja, úgy tekinthető, hogy a vállalkozás hozzájárult a Bizottság azon feladatának megkönnyítéséhez, amely az uniós versenyszabályok megsértésének megállapításából és megtorlásából áll.

Egyébiránt az 1/2003 rendelet 18. cikke (1) bekezdésének és 20. cikke (3) bekezdésének alapján a vállalkozások kötelesek a tájékoztatáskérésnek eleget tenni, és magukat a vizsgálatoknak alávetni. Márpedig az a vizsgálat során tanúsított együttműködés, amely nem haladja meg azt, amelyre a vállalkozások e rendelkezések szerint amúgy is kötelesek, nem indokolja a bírság összegének csökkentését.

Ezenkívül, ha egy vállalkozás az általa a Bizottsággal közölni kívánt információk bizalmas kezelésére vonatkozó kérések tekintetében állítólagosan rugalmasságot mutat, ez nem tekinthető úgy, hogy megkönnyítette a Bizottság feladatát. E tekintetben a vizsgálatot a bizalmasság iránti ésszerű kérelmek nem gátolják, és egyébként pedig az érintett vállalkozásnak kell azon adatok bizalmas kezelését kérnie, amelyek harmadik személyek számára való hozzáférhetővé tételét el kívánja kerülni.

Ebből következik, hogy az ilyen korlátok között megvalósult együttműködés nem kelthet jogos bizalmat a bírság összegének csökkentését illetően.

(vö. 204., 222. pont)

10. A bizalomvédelemhez való jog minden olyan magánszemélyre kiterjed, akinek a helyzete akként jellemezhető, hogy az uniós közigazgatás konkrét biztosítékok adásával megalapozott elvárásokat keltett benne. Ezzel szemben senki nem hivatkozhat a bizalomvédelem elvének megsértésére, akinek a közigazgatás nem adott konkrét biztosítékokat. Ilyen biztosítéknak minősül a feljogosított és megbízható forrásból származó pontos, feltétlen és egybehangzó tájékoztatás.

Az uniós versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírság összegének meghatározása keretében az, hogy a Bizottság a kifogásközlésben bejelenti, hogy szándékában áll a bírság összegét csökkenteni a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közlemény hatókörén kívül, az érintett vállalkozásoknak adott esetben nyújtott csökkentés terjedelmét vagy mértékét illetően nem tekinthető konkrét biztosítéknak. Ennélfogva egy ilyen állítás e tekintetben semmiképpen nem kelthet jogos bizalmat.

A Bizottság korábbi határozathozatali gyakorlata sem kelthet az érintett vállalkozásokban jogos bizalmat a bírság csökkentésének mértékét illetően.

Mindenesetre a gazdasági szereplők nem bízhatnak alappal az olyan fennálló helyzet fennmaradásában, amelyet az intézmények mérlegelési jogkörük keretein belül módosíthatnak. Ily módon az uniós versenyszabályok hatékony alkalmazása megkívánja, hogy a Bizottság a bírságok mértékét bármikor e politika igényeihez tudja igazítani.

(vö. 206–208, 210., 212. pont)

11. Annak érdekében, hogy valamely vállalkozás a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közlemény D. címe 2. pontjának második francia bekezdése alapján a bírság összegének a tények vitatásától való tartózkodásra tekintettel történő csökkentése kedvezményéből részesülhessen, a kifogásközlés megismerését követően köteles a Bizottságot kifejezetten tájékoztatni arról, hogy a tények valóságtartalmát nem kívánja vitatni. E tekintetben az olyan általános jellegű nyilatkozat, miszerint az érintett vállalkozás nem vitatja, hogy az összejátszás, amennyiben azt a Bizottság aktájában foglalt tények alátámasztják, egységes és folyamatos jogsértésre vonatkozott, nem tekinthető úgy, hogy megkönnyítette a Bizottság azon feladatát, amely az uniós versenyszabályok megsértésének megállapításából és megtorlásából áll. Ugyanez a helyzet akkor is, ha a vitatástól való tartózkodás kizárólag formai és az egyértelműséget nélkülöző, és a tényállás bizonyítására semmilyen pozitív hatása nincs, mivel az érintett vállalkozás megelégedett azzal, hogy részvételét vagy teljesen hipotetikusan, vagy pedig a jogsértő megállapodások versenyellenes hatásait jelentéktelennek feltüntetve írja le.

(vö. 227., 230–231. pont)

12. Az uniós versenyszabályok megsértése miatt kiszabandó bírság összegének meghatározásakor a Bizottság a kartell tagjai által tanúsított együttműködés értékelése keretében nem hagyhatja figyelmen kívül az egyenlő bánásmód elvét. Ugyanakkor az egyenlő bánásmód elvének betartását összhangba kell hozni a jogszerűség elvének betartásával, miszerint senki sem hivatkozhat valamely harmadik személy javára elkövetett jogellenes magatartásra előnyök szerzése végett.

E tekintetben, amennyiben valamely vállalkozás kifejezetten úgy nyilatkozik, hogy nem vitatja azon ténymegállapításokat, amelyekre a Bizottság a kifogásait alapítja, úgy tekinthető, hogy a vállalkozás hozzájárult a Bizottság azon feladatának megkönnyítéséhez, amely az uniós versenyszabályok megsértésének megállapításából és megtorlásából áll. Az e szabályokba ütköző jogsértést megállapító határozataiban a Bizottság az ilyen magatartást a ténymegállapítások elismerésének, ezáltal pedig a szóban forgó megállapítások megalapozottsága bizonyítékának tekintheti. Ennélfogva az ilyen magatartás igazolhatja a bírság összegének csökkentését.

Más a helyzet akkor, ha a vállalkozás a válaszában e megállapítások lényegét vitatja. A vállalkozás ugyanis azzal, hogy a közigazgatási eljárás során ilyen magatartást tanúsít, nem járul hozzá a Bizottság feladatának megkönnyítéséhez.

(vö. 234–235. pont)

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (nyolcadik tanács)

2011. július 13.( )

„Verseny – Kartellek – Felvonók és mozgólépcsők beépítésének és karbantartásának piaca – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat – Közbeszerzési eljárások manipulálása – A piacok felosztása – Az árak rögzítése”

A T‑151/07. sz. ügyben,

a Kone Oyj (székhelye: Helsinki [Finnország]),

a Kone GmbH (székhelye: Hannover [Németország]),

a Kone BV (székhelye: Voorburg [Hollandia])

(képviselik őket: T. Vinje solicitor, D. Paemen, J. Schindler, B. Nijs, A. Tomtsis ügyvédek, J. Flynn QC és D. Scannell barrister)

felpereseknek

az Európai Bizottság (képviselik: É. Gippini Fournier és R. Sauer, meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen,

az [EK] 81. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E‑1/38.823 – „felvonók és mozgólépcsők”‑ügy) 2007. február 21‑én hozott C (2007) 512 végleges bizottsági határozat megsemmisítése, illetve másodlagosan a felperesekkel szemben kiszabott bírságok összegének csökkentése iránti kérelem tárgyában,

A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács),

tagjai: M. E. Martins Ribeiro elnök (előadó), N. Wahl és A. Dittrich bírák,

hivatalvezető: K. Andová tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. október 16‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

1 A jelen ügy tárgya az [EK] 81. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E‑1/38.823 – „felvonók és mozgólépcsők”‑ügy) 2007. február 21‑én hozott C (2007) 512 végleges bizottsági határozat (a továbbiakban: megtámadott határozat) megsemmisítése iránti kérelem, amely határozat összefoglalóját az Európai Unió Hivatalos Lapjának 2008. március 26‑i számában (HL C 75., 19. o.) tették közzé, illetve másodlagosan a felperesekkel szemben kiszabott bírságok összegének csökkentése iránti kérelem.

2 A megtámadott határozatban az Európai Közösségek Bizottsága megállapította, hogy a következő társaságok megsértették az EK 81. cikket:

– a Kone Belgium SA, a Kone GmbH (a továbbiakban: Kone Németország), a Kone Luxembourg Sàrl, a Kone BV Liften en Roltrappen (a továbbiakban: Kone Hollandia) és a Kone Oyj (a továbbiakban: KC) (a továbbiakban együtt vagy külön: Kone);

– az Otis SA, az Otis GmbH & Co. OHG (a továbbiakban: Otis Németország), a General Technic‑Otis Sàrl, a General Technic Sàrl, az Otis BV (a továbbiakban: Otis Hollandia), az Otis Elevator Company (a továbbiakban: OEC) és a United Technologies Corporation (a továbbiakban: UTC) (a továbbiakban együtt vagy külön: Otis);

– a Schindler SA, a Schindler Deutschland Holding GmbH (a továbbiakban: Schindler Németország), a Schindler Sàrl, a Schindler Liften BV (a továbbiakban: Schindler Hollandia) és a Schindler Holding Ltd (a továbbiakban: Schindler Holding) (a továbbiakban együtt vagy külön: Schindler);

– a ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV, a ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (a továbbiakban: TKA), a ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH (a továbbiakban: TKF), a ThyssenKrupp Elevator AG (a továbbiakban: TKE), a ThyssenKrupp AG (a továbbiakban: TKAG), a ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl és a ThyssenKrupp Liften BV (a továbbiakban: TKL) (a továbbiakban együtt vagy külön: ThyssenKrupp); és

– a Mitsubishi Elevator Europe BV (a továbbiakban: MEE).

3 A KC, amely a jelen ügy felpereseinek egyike, finnországi illetőségű, multinacionális karbantartó és gépipari vállalkozás, amely felvonókat és mozgólépcsőket, valamint automata épületajtókat értékesít, gyárt, épít be és korszerűsít. A KC a mozgólépcsők és a felvonók területén nemzeti leányvállalatokon keresztül folytatja tevékenységeit. Ezek többek között Németországban a Kone Németország, Hollandiában pedig a Kone Hollandia (a megtámadott határozat (15), (18) és (20) preambulumbekezdése).

A közigazgatási eljárás

A Bizottság vizsgálata

4 A Bizottság 2003 nyarán információkat kapott arról, hogy feltehetően kartell áll fenn a négy fő, felvonókat és mozgólépcsőket gyártó, az Unióban üzleti tevékenységet folytató európai társaság, azaz a Kone, az Otis, a Schindler és a ThyssenKrupp között (a megtámadott határozat (3) és (91) preambulumbekezdése).

Németország

5 A Bizottság 2004. január 28‑tól és 2004 márciusában az [EK 81.] és az [EK 82.] cikk végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 14. cikkének (3) bekezdése alapján vizsgálatokat folytatott többek között az Otis és a ThyssenKrupp leányvállalatainak helyiségeiben Németországban (a megtámadott határozat (104) és (106) preambulumbekezdése).

6 A Kone 2004. február 12‑én és 18‑án Németországra vonatkozó információkkal egészítette ki a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény (HL 2002. C 45, 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. o.) (a továbbiakban: 2002. évi engedékenységi közlemény) alapján 2004. február 2‑án Belgiumra vonatkozóan benyújtott kérelmét. Ugyanígy az Otis 2004 márciusa és 2005 februárja között Németországra vonatkozó információkkal egészítette ki a Belgiumra vonatkozóan benyújtott kérelmét. A Schindler 2004. november 25‑én az említett közlemény alapján Németországra vonatkozó információkat tartalmazó kérelmet nyújtott be, amelyet 2004 decembere és 2005 februárja között kiegészített. Végül 2005 decemberében a ThyssenKrupp szintén e közlemény alapján Németországra vonatkozó kérelmet nyújtott be a Bizottsághoz (a megtámadott határozat (105), (107), (112) és (114) preambulumbekezdése).

7 A Bizottság továbbá 2004 szeptembere és novembere között [az EK] 81. és [az EK] 82. [cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 18. cikke alapján tájékoztatáskérést küldött a Németországban elkövetett jogsértésben részt vevő vállalkozásoknak, több, e tagállamban lévő ügyfélnek, valamint a VDMA, a VFA és a VMA szövetségnek (a megtámadott határozat (110), (111) és (113) preambulumbekezdése).

Hollandia

8 Az Otis 2004 márciusában a 2002. évi engedékenységi közlemény alapján Hollandiára vonatkozó kérelmet nyújtott be, amelyet később kiegészített. A ThyssenKrupp 2004 áprilisában e közlemény alapján kérelmet nyújtott be, amelyet később szintén többször kiegészített. Végül a Kone 2004. július 19‑én Hollandiára vonatkozó információkkal egészítette ki a Belgiumra vonatkozóan 2004. február 2‑án benyújtott kérelmét (a megtámadott határozat (127), (129) és (130) preambulumbekezdése).

9 Az említett közlemény 8. pontjának a) alpontja alapján az Otis 2004. július 27‑én feltételes mentességet kapott (a megtámadott határozat (131) preambulumbekezdése).

10 A Bizottság 2004. április 28‑tól a 17. rendelet 14. cikkének (3) bekezdése alapján vizsgálatokat folytatott többek között a Kone, a Schindler, a ThyssenKrupp és az MEE leányvállalatainak helyiségeiben, Hollandiában, valamint a Boschduin szövetség helyiségeiben (a megtámadott határozat (128) preambulumbekezdése).

11 A Bizottság 2004 szeptemberében az 1/2003 rendelet 18. cikke alapján tájékoztatáskérést küldött a Hollandiában elkövetett jogsértésben részt vevő vállalkozásoknak, több, e tagállamban lévő ügyfélnek, valamint a VLR és a Boschduin szövetségnek (a megtámadott határozat (133) és (134) preambulumbekezdése).

A kifogásközlés

12 A Bizottság 2005. október 7‑én kifogásközlést fogadott el, amelyet többek között a fenti 2. pontban említett társaságoknak címzett. A kifogásközlés valamennyi címzettje a Bizottság által megfogalmazott kifogásokra válaszolva írásbeli észrevételeket tett (a megtámadott határozat (135) és (137) preambulumbekezdése).

13 Meghallgatásra nem került sor, mivel a kifogásközlés egyetlen címzettje sem terjesztett elő erre vonatkozó kérelmet (a megtámadott határozat (138) preambulumbekezdése).

A megtámadott határozat

14 A Bizottság 2007. február 21‑én elfogadta a megtámadott határozatot, amelyben megállapította, hogy a határozat címzett társaságai négy, az EK 81. cikk (1) bekezdésébe ütköző egységes, összetett és folyamatos jogsértésben vettek részt négy tagállamban, mivel felosztották egymás között a piacokat úgy, hogy megegyeztek a felvonók és mozgólépcsők értékesítésével, beépítésével, karbantartásával és korszerűsítésével összefüggő ajánlati felhívások és szerződések elosztásában, illetve azt összehangolták (a megtámadott határozat (2) preambulumbekezdése).

15 A megtámadott határozat címzettjeit illetően a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az érintett vállalkozások Belgiumban, Németországban, Luxemburgban és Hollandiában lévő leányvállalatainak felelősségén túl meg kell állapítani az említett leányvállalatok anyavállalatainak egyetemleges felelősségét a leányvállalataik által elkövetett, az EK 81. cikkbe ütköző jogsértésekért, mivel a jogsértés időtartama alatt meghatározó befolyást gyakorolhattak azok üzletpolitikájára, és vélelmezhető, hogy e lehetőséggel éltek is (a megtámadott határozat (608), (615), (622) (627) és (634)–(641) preambulumbekezdése). Az MEE anyavállalatainak a leányvállalatuk magatartásáért való egyetemleges felelősségét nem állapították meg, mivel nem lehetett bebizonyítani, hogy a leányvállalat magatartására meghatározó befolyást gyakoroltak (a megtámadott határozat (643) preambulumbekezdése).

16 A Bizottság a megtámadott határozatban a bírságok összegének kiszámításakor a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az [ESZAK 65. cikk] (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: 1998. évi iránymutatás) kifejtett módszert alkalmazta. Megvizsgálta azt is, hogy az érintett vállalkozások megfelelnek‑e a 2002. évi engedékenységi közleményben megállapított követelményeknek, és ha igen, mennyiben.

17 A Bizottság a jogsértéseket „különösen súlyosnak” minősítette a jellegükre, és azon tényre tekintettel, hogy mindegyik valamely tagállam (Belgium, Németország, Luxemburg, illetve Hollandia) egész területére kiterjedt, még akkor is, ha tényleges hatásukat nem lehetett felmérni (a megtámadott határozat (671) preambulumbekezdése).

18 Az érintett vállalkozások arra vonatkozó tényleges gazdasági képességének figyelembevétele érdekében, hogy a versenyben jelentős kárt okozzanak, a Bizottság a felvonók és/vagy mozgólépcsők piacán – ideértve adott esetben a karbantartási és korszerűsítési szolgáltatások piacát is – elért forgalom alapján a vállalkozásokat minden egyes ország vonatkozásában különböző kategóriákba sorolta (a megtámadott határozat (672) és (673) preambulumbekezdése).

19 Ami a Németországban megvalósult kartellt illeti, a Konét, az Otist és a ThyssenKruppot az első kategóriába sorolták a bírság 70 000 000 eurós kiindulási összegével. A Schindlert a második kategóriába sorolták a bírság 17 000 000 eurós kiindulási összegével (a megtámadott határozat (676)–(679) preambulumbekezdése). Az Otisszal szemben kiszabandó bírság kiindulási összegére 1,7‑es szorzótényezőt, a ThyssenKrupp bírságának kiindulási összegére pedig 2‑es szorzótényezőt alkalmaztak a méretük és összesített forrásaik figyelembevétele érdekében, ily módon a bírságuk kiindulási összegét 119 000 000 euróban, illetve 140 000 000 euróban állapították meg (a megtámadott határozat (690) és (691) preambulumbekezdése). Mivel a Kone, az Otis és a ThyssenKrupp által elkövetett jogsértés nyolc évig és négy hónapig (1995. augusztus 1‑jétől 2003. december 5‑ig) tartott, a Bizottság e vállalkozások esetében 80%‑kal növelte a bírság kiindulási összegét. Mivel a Schindler által elkövetett jogsértés öt évig és négy hónapig (1995. augusztus 1‑jétől 2000. december 6‑ig) tartott, a Bizottság e vállalkozás esetében 50%‑kal növelte a bírság kiindulási összegét. A bírság alapösszegét így a Kone esetében 126 000 000 euróban, az Otis esetében 214 200 000 euróban, a Schindler esetében 25 500 000 euróban, a ThyssenKrupp esetében pedig 252 000 000 euróban állapította meg (a megtámadott határozat (693) és (696) preambulumbekezdése). A Bizottság úgy vélte, hogy a ThyssenKruppot visszaesőnek kell tekinteni, és e súlyosító körülmény címén 50%‑kal növelte a bírságának összegét (a megtámadott határozat (697)–(707) preambulumbekezdése). Az érintett vállalkozások javára semmilyen enyhítő körülményt nem állapított meg (a megtámadott határozat (727)–(729), (735), (736), (742)–(744), (749), (750) és (753)–(755) preambulumbekezdése). A Kone egyrészről a 2002. évi engedékenységi közlemény 23. pontja b) alpontja első bekezdésének első francia bekezdése alapján a bírság összegének 50%‑os maximális csökkentésében, másrészről pedig a tények vitatásától való tartózkodás miatt a bírság összegének 1%‑os csökkentésében részesült. Az Otis egyrészről az említett közlemény 23. pontja b) alpontja első bekezdésének második francia bekezdése szerinti tartományban a bírság összegének 25%‑os csökkentésében, másrészről pedig a tények vitatásától való tartózkodás miatt a bírság összegének 1%‑os csökkentésében részesült. A Schindler egyrészről e közlemény 23. pontja b) alpontja első bekezdésének harmadik francia bekezdése szerinti tartományban a bírság összegének 15%‑os csökkentésében, másrészről pedig a tények vitatásától való tartózkodás miatt a bírság összegének 1%‑os csökkentésében részesült. A ThyssenKrupp a tények vitatásától való tartózkodás miatt a bírság összegének 1%‑os csökkentésében részesült (a megtámadott határozat (778)–(813) preambulumbekezdése).

20 Ami a Hollandiában megvalósult kartellt illeti, a Konét az első kategóriába sorolták a bírság 55 000 000 eurós kiindulási összegével. Az Otist a második kategóriába sorolták a bírság 41 000 000 eurós kiindulási összegével. A Schindlert a harmadik kategóriába sorolták a bírság 24 500 000 eurós kiindulási összegével. A ThyssenKruppot és az MEE‑t a negyedik kategóriába sorolták a bírság 8 500 000 eurós kiindulási összegével (a megtámadott határozat (684) és (685) preambulumbekezdése). Az Otisszal szemben kiszabandó bírság kiindulási összegére 1,7‑es szorzótényezőt, a ThyssenKrupp bírságának kiindulási összegére pedig 2‑es szorzótényezőt alkalmaztak a méretük és összesített forrásaik figyelembevétele érdekében, ily módon a bírságuk kiindulási összegét 69 700 000 euróban, illetve 17 000 000 euróban állapították meg (a megtámadott határozat (690) és (691) preambulumbekezdése). Mivel az Otis és a ThyssenKrupp által elkövetett jogsértés öt évig és tíz hónapig (1998. április 15‑től 2004. március 5‑ig) tartott, a Bizottság e vállalkozások esetében 55%‑kal növelte a bírság kiindulási összegét. Mivel a Kone és a Schindler által elkövetett jogsértés négy évig és kilenc hónapig (1999. június 1‑jétől 2004. március 5‑ig) tartott, a Bizottság e vállalkozások esetében 45%‑kal növelte a bírság kiindulási összegét. Mivel az MEE által elkövetett jogsértés négy évig és egy hónapig (2000. január 11‑től 2004. március 5‑ig) tartott, a Bizottság e vállalkozás esetében 40%‑kal növelte a bírság kiindulási összegét. A bírság alapösszegét így a Kone esetében 79 750 000 euróban, az Otis esetében 108 035 000 euróban, a Schindler esetében 35 525 000 euróban, a ThyssenKrupp esetében 26 350 000 euróban, az MEE esetében pedig 11 900 000 euróban állapította meg (a megtámadott határozat (695) és (696) preambulumbekezdése). A Bizottság úgy vélte, hogy a ThyssenKruppot visszaesőnek kell tekinteni, és e súlyosító körülmény címén 50%‑kal növelte a bírságának összegét (a megtámadott határozat (697), (698) és (715)–(720) preambulumbekezdése). Az érintett vállalkozások javára semmilyen enyhítő körülményt nem állapított meg (a megtámadott határozat (724)–(726), (731), (732), (737), (739)–(741), (745)–(748) és (751)–(755) preambulumbekezdése). A 2002. évi engedékenységi közlemény alapján az Otis teljes bírságmentességben részesült. A ThyssenKrupp egyrészről az említett közlemény 23. pontja b) alpontja első bekezdésének első francia bekezdése szerinti tartományban a bírság összegének 40%‑os csökkentésében, másrészről pedig a tények vitatásától való tartózkodás miatt a bírság összegének 1%‑os csökkentésében részesült. A Schindler és az MEE a tények vitatásától való tartózkodás miatt a bírság összegének 1%‑os csökkentésében részesült (a megtámadott határozat (836)–(855) preambulumbekezdése).

21 A megtámadott határozat rendelkező része a következőképpen szól:

„1. cikk

[…]

(2) Németországot illetően a következő vállalkozások megsértették az [EK] 81. cikket, mivel a jelzett időszakokban nemzeti szinten a felvonókra és mozgólépcsőkre vonatkozó megállapodások és összehangolt magatartások keretében rendszeresen és közösen megegyeztek a piacok felosztásában, és abban, hogy az értékesítés és a beépítés vonatkozásában előzetesen megállapodásban rögzített részesedéseknek megfelelően elosztják egymás között a nyilvános és meghívásos ajánlati felhívásokat, valamint egyéb szerződéseket:

– a Kone: [a KC] és [a Kone Németország]: 1995. augusztus 1‑jétől 2003. december 5‑ig;

– az Otis: [az UTC], [az OEC] és [az Otis Németország]: 1995. augusztus 1‑jétől 2003. december 5‑ig;

– a Schindler: a Schindler Holding […] és [a Schindler Németország]: 1995. augusztus 1‑jétől 2000. december 6‑ig; és

– a ThyssenKrupp: [a TKAG], [a TKE], [a TKA] és [a TKF]: 1995. augusztus 1‑jétől 2003. december 5‑ig.

[...]

(4) Hollandiát illetően a következő vállalkozások megsértették az [EK] 81. cikket, mivel a jelzett időszakokban nemzeti szinten a felvonókra és mozgólépcsőkre vonatkozó megállapodások és összehangolt magatartások keretében rendszeresen és közösen megegyeztek a piacok felosztásában, abban, hogy az értékesítés és a beépítés vonatkozásában előzetesen megállapodásban rögzített részesedéseknek megfelelően elosztják egymás között a nyilvános és meghívásos ajánlati felhívásokat, valamint egyéb szerződéseket, továbbá tartózkodnak attól, hogy a karbantartási és korszerűsítési szerződések területén egymással versenybe lépjenek:

– a Kone: [a KC] és [a Kone Hollandia]: 1999. június 1‑jétől 2004. március 5‑ig;

– az Otis: [az UTC], [az OEC] és [az Otis Hollandia]: 1998. április 15‑től 2004. március 5‑ig;

– a Schindler: a Schindler Holding […] és [a Schindler Hollandia]: 1999. június 1‑jétől 2004. március 5‑ig;

– a ThyssenKrupp: [a TKAG] és [a TKL]: 1998. április 15‑től 2004. március 5‑ig; és

– [az MEE]: 2000. január 11‑től 2004. március 5‑ig.

2. cikk

[…]

(2) A Németországban elkövetett, az 1. cikk (2) bekezdésében említett jogsértések miatt a következő bírságok kerülnek kiszabásra:

– a Kone: [a KC] és [a Kone Németország], egyetemlegesen: 62 370 000 EUR;

– az Otis: [az UTC], [az OEC] és [az Otis Németország], egyetemlegesen: 159 043 500 EUR;

– a Schindler: a Schindler Holding […] és [a Schindler Németország], egyetemlegesen: 21 458 250 EUR; és

– a ThyssenKrupp: [a TKAG], [a TKE], [a TKA] és [a TKF], egyetemlegesen: 374 220 000 EUR.

[…]

(4) A Hollandiában elkövetett, az 1. cikk (4) bekezdésében említett jogsértések miatt a következő bírságok kerülnek kiszabásra:

– a Kone: [a KC] és [a Kone Hollandia], egyetemlegesen: 79 750 000 EUR;

– az Otis: [az UTC], [az OEC] és [az Otis Hollandia], egyetemlegesen: 0 EUR;

– a Schindler: a Schindler Holding […] és [a Schindler Hollandia], egyetemlegesen: 35 169 750 EUR;

– a ThyssenKrupp: [a TKAG] és [a TKL], egyetemlegesen: 23 477 850 EUR; és

– [az MEE]: 1 841 400 EUR.

[…]”

Az eljárás és a felek kérelmei

22 A Törvényszék Hivatalához 2007. május 8‑án benyújtott keresetlevelükkel a felperesek, a KC, a Kone Németország és a Kone Hollandia, előterjesztették a jelen keresetet.

23 Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (nyolcadik tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott, és az eljárási szabályzatának 64. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében írásban kérdést tett fel a felpereseknek, a feleket pedig dokumentumok benyújtására kérte fel. A felperesek a Törvényszék kérdésére a kitűzött határidőn belül nem adtak választ. 2009. szeptember 10‑i levelükben azonban válaszoltak arra. Az említett levélben és a 2009. szeptember 28‑i levélben a felperesek hangsúlyozták bizonyos adatok bizalmas jellegét, és ezen adatok elhagyását kérték a Törvényszék általi közzétételből. A felek a dokumentumok benyújtására vonatkozó kérésnek a kitűzött határidőn belül eleget tettek.

24 A Törvényszék a 2009. október 16‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és az általa feltett szóbeli kérdésekre adott válaszaikat.

25 A Törvényszék a 2009. október 14‑i végzésével az eljárási szabályzat 65. cikke b) pontjának, 66. cikke 1. §‑ának és 67. cikke 3. §‑a második bekezdésének megfelelően felszólította a Bizottságot arra, hogy nyújtson be olyan dokumentumokat, amelyek tekintetében a Bizottság azok bizalmas jellegére hivatkozott. A Bizottság ennek a kitűzött határidőn belül eleget tett. Mivel a Törvényszék úgy ítélte meg, hogy az említett dokumentumok a jogvita eldöntéséhez nem szükségesek, azokat – a felpereseknek való megküldésüket mellőzve ‑ visszaszolgáltatta a Bizottságnak, a szóbeli szakaszt pedig lezárta.

26 A felperesek azt kérik, hogy a Törvényszék:

– semmisítse meg a megtámadott határozat 2. cikkének (2) bekezdését annyiban, amennyiben az a KC‑vel és a Kone Németországgal szemben bírságot szab ki, valamint mellőzze bírság kiszabását, vagy a megtámadott határozatban megállapított összegnél kisebb összegű bírságot állapítson meg;

– semmisítse meg a megtámadott határozat 2. cikkének (4) bekezdését annyiban, amennyiben az a KC‑vel és a Kone Hollandiával szemben bírságot szab ki, valamint a megtámadott határozatban megállapított összegnél kisebb összegű bírságot állapítson meg;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

27 A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

– a keresetet utasítsa el;

– a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről

28 A felperesek egyrészt vitatják a megtámadott határozat 2. cikke (2) bekezdésének jogszerűségét, amely az érintett vállalkozásokkal szemben a Németországban elkövetett jogsértések miatt szab ki bírságokat, másrészt pedig a megtámadott határozat 2. cikke (4) bekezdésének jogszerűségét, amely az érintett vállalkozásokkal szemben a Hollandiában elkövetett jogsértések miatt szab ki bírságokat.

29 E tekintetben a felperesek három jogalapra hivatkoznak. Az első jogalap az 1998. évi iránymutatásnak és az arányosság elvének a bírságok kiindulási összegének megállapítása során történő megsértésén alapul. A második jogalap a 2002. évi engedékenységi közleménynek, továbbá a bizalomvédelem és az egyenlő bánásmód elvének, valamint a védelemhez való jognak a megsértésén alapul. A harmadik jogalap a bírságoknak a 2002. évi engedékenységi közlemény hatókörén kívüli együttműködés miatt való csökkentése összegének meghatározása során a bizalomvédelem és az egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkozik.

Az 1998. évi iránymutatásnak és az arányosság elvének a bírságok kiindulási összegének megállapítása során történő megsértésére alapított jogalapról

30 A felperesek azt állítják, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta az 1998. évi iránymutatást, és megsértette az arányosság elvét a Németországban és Hollandiában elkövetett jogsértések miatt kiszabott bírságok kiindulási összegeinek megállapítása során.

31 Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a Bizottság a bírságok kiszámításának módszerét illetően széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik. Ezen, az 1998. évi iránymutatásban meghatározott számítási módszer különböző rugalmassági tényezőket tartalmaz, amelyek lehetővé teszik a Bizottság számára, hogy a mérlegelési jogkörét az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdése rendelkezéseinek megfelelően gyakorolhassa (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑322/07. P., C‑327/07. P. és C‑338/07. P. sz., Papierfabrik August Koehler és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2009. szeptember 3‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑7191. o.] 112. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

32 Az uniós versenyjogi jogsértések súlyát számos tényező függvényében kell értékelni, úgymint például az ügy sajátos körülményei, háttere és a bírságok elrettentő hatása, anélkül azonban, hogy létezne kötelezően figyelembe veendő szempontok kötött vagy kimerítő listája (a Bíróság C‑510/06. P. sz., Archer Daniels Midland kontra Bizottság ügyben 2009. március 19‑én hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑1843. o.] 72. pontja, valamint C‑534/07. P. sz., Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 3‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑7415. o.] 54. pontja).

33 Amint a fenti 16. pontban kifejtésre került, a Bizottság a jelen ügyben az 1998. évi iránymutatásban meghatározott módszert alkalmazva határozta meg a bírságok összegét.

34 Az 1998. évi iránymutatás ugyan nem minősül olyan jogszabálynak, amelyet a közigazgatásnak mindenképpen kötelezően be kell tartania, mégis olyan, a gyakorlatban követendő magatartási szabályt tartalmaz, amelytől a közigazgatás egyes esetekre nézve nem térhet el anélkül, hogy olyan indokolást ne adna, amely összeegyeztethető az egyenlő bánásmód elvével (lásd a Bíróság C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P–C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑5425. o.] 209. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a Törvényszék T‑73/04. sz., Carbone‑Lorraine kontra Bizottság ügyben 2008. október 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑2661. o.] 70. pontját).

35 A Bizottság – mivel ilyen magatartási szabályokat fogadott el, és azok közzétételével kijelentette, hogy ezentúl alkalmazni fogja e szabályokat az általuk érintett esetekre – korlátozza magát mérlegelési jogköre gyakorlásában, és nem térhet el e szabályoktól anélkül, hogy ne tenné ki magát egyes esetekben felelősségre vonásnak az általános jogelveknek, mint az egyenlő bánásmód vagy a bizalomvédelem elvének a megsértése címén (lásd a fenti 34. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 211. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a fenti 34. pontban hivatkozott Carbone‑Lorraine kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 71. pontját).

36 Ezenkívül az 1998. évi iránymutatás általánosan és elvont módon meghatározza azt a módszert, amelyet a Bizottság a maga számára előírt a bírságok összegének megállapítására, következésképpen garantálja a vállalkozások jogbiztonságát (a fenti 34. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 211. és 213. pontja).

37 Végül emlékeztetni kell arra, hogy az 1998. évi iránymutatás először is rendelkezik magának a jogsértés súlyának az értékeléséről, amelynek alapján meghatározható egy általános kiindulási összeg (az 1. A. pont második bekezdése). Másodszor, a súlyosságot az elkövetett jogsértések jellegére és az érintett vállalkozás sajátosságaira, többek között a méretére és az érintett piacon elfoglalt helyzetére tekintettel értékeli, ami a kiindulási összeg súlyozásához, a vállalkozások kategóriákba sorolásához és egyéniesített kiindulási összeg megállapításához vezethet (az 1. A. pont harmadik–hetedik bekezdése).

38 A jelen ügyben, ami a jogsértés súlyának a megtámadott határozatban szereplő értékelését illeti, a Bizottság párhuzamosan vizsgálta a megtámadott határozat 1. cikkében megállapított négy jogsértést, „[m]ivel [azok] […] közös jellemzőkkel bírnak”(a megtámadott határozat (657) preambulumbekezdése).

39 Mindenekelőtt a jogsértések jellegét illetően a Bizottság a megtámadott határozat (658) és (659) preambulumbekezdésében kifejti:

„(658) A jelen határozat tárgyát képező jogsértések elsősorban abban álltak, hogy a versenytársak között titkos összejátszást hozzanak létre annak érdekében, hogy az új felvonók és/vagy mozgólépcsők értékesítésére és beépítésére vonatkozó projektek elosztása révén felosszák a piacokat, illetve befagyasszák a piaci részesedéseket, és hogy a felvonók és mozgólépcsők karbantartását és korszerűsítését illetően egymással ne lépjenek versenybe (kivéve Németországban, ahol a karbantartási és korszerűsítési tevékenység nem képezte a kartell tagjai közötti megbeszélések tárgyát). Az ilyen horizontális korlátozások jellegüknél fogva az [EK] 81. cikk legsúlyosabb megsértései közé tartoznak. Az ezen ügyben szóban forgó jogsértések mesterségesen megfosztották az ügyfeleket azon előnyöktől, amelyekkel versenyfeltételek mellett megvalósuló ajánlati felhívás esetén számolhattak volna. Érdekes megjegyezni továbbá, hogy bizonyos manipulált projektek adókból finanszírozott, és éppen annak érdekében kiírt közbeszerzési szerződések voltak, hogy versengő, különösen pedig jó minőség/ár arányt kínáló ajánlatokat kapjanak.

(659) A jogsértés súlyának értékelése során a jogsértés céljára vonatkozó elemek általában jelentősebbek, mint a hatásaira vonatkozók, különösen, amikor – amint ezen ügyben is – a megállapodások különösen súlyos jogsértésekre vonatkoznak, úgymint az árak rögzítése vagy a piac felosztása. A megállapodás hatásai általában nem jelentenek döntő kritériumot a jogsértés súlyának értékelésekor.”

40 A Bizottság azt állítja, hogy „nem próbálta meg a jogsértés pontos hatásait bizonyítani, mivel lehetetlen [volt] meghatározni kellő bizonyossággal, hogy a jogsértések nélkül milyenek lettek volna az alkalmazandó versenytényezők (ár, kereskedelmi feltételek, minőség, innováció és egyéb tényezők)” (a megtámadott határozat (660) preambulumbekezdése). Mindazonáltal úgy véli, „[n]yilvánvaló […], hogy a jogsértéseknek tényleges hatása volt”, és e tekintetben kifejti, hogy „[a]zon tény, hogy a különböző versenyellenes megállapodásokat a kartell tagjai végrehajtották, önmagában a piacra gyakorolt hatásra utal, még akkor is, ha a tényleges hatás nehezen mérhető, mivel nem lehet tudni különösen, hogy más projektek is képezték‑e tárgyát az ajánlatok manipulálásának – és ha igen, mennyi projekt képezte azt –, továbbá azt sem, mennyi projekt képezhette a kartell tagjai közötti elosztás tárgyát anélkül, hogy szükség lett volna a tagok közötti kapcsolatfelvételre” (a megtámadott határozat (660) preambulumbekezdése). Ugyanezen preambulumbekezdésben a Bizottság hozzáteszi, hogy „[a] versenytársak jelentős összesített piaci részesedései valószínű versenyellenes hatásokra utalnak, és [hogy] e piaci részesedéseknek a jogsértések teljes időtartama alatti viszonylagos stabilitása e hatásokat támasztja alá”.

41 Ezt követően a megtámadott határozat (661)–(669) preambulumbekezdésében a Bizottság a felperesek által a közigazgatási eljárásban annak bizonyítása érdekében felhozott érvekre válaszol, hogy a jogsértések korlátozott hatással voltak a piacra.

42 Az érintett földrajzi piac kiterjedését illetően a Bizottság a megtámadott határozat (670) preambulumbekezdésében megállapítja, hogy „[a megtámadott] határozat tárgyát képező kartellek Belgium, Németország, Luxemburg, illetve Hollandia egész területére kiterjedtek”, és hogy „[a]z ítélkezési gyakorlatból világosan kitűnik, hogy a valamely tagállam egészére kiterjedő nemzeti földrajzi piac már önmagában a közös piac jelentős részét jelenti”.

43 Végül a megtámadott határozat (671) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapítja, hogy „minden egyes címzett az EK 81. cikkbe ütköző egy vagy több különösen súlyos jogsértést követett el […] [a] jogsértések jellegére, és azon tényre tekintettel, hogy mindegyik valamely tagállam (Belgium, Németország, Luxemburg, illetve Hollandia) egész területére kiterjedt”. A Bizottság megállapítja, hogy „e tényezők miatt a jogsértéseket különösen súlyosnak kell tekinteni, még akkor is, ha tényleges hatásuk nem mérhető”.

44 Először is, a németországi jogsértést illetően a felperesek azt állítják, hogy a megtámadott határozat nem veszi figyelembe magának a Bizottságnak azon megállapításait, amelyek szerint a németországi kartell nem minden felvonóprojektet érintett. Ily módon az érintett piac kizárólag az egymillió eurót meghaladó értékű felvonóprojektekből tevődik össze, vagyis megközelítőleg a teljes piac 20–30%‑át teszi ki, amit mentesség iránti kérelmében a Kone, az Otis és a ThyssenKrupp is megerősített (a megtámadott határozat (281) és (664) preambulumbekezdése). Válaszukban a felperesek arra is kitérnek, hogy egyrészt a németországi jogsértésre vonatkozóan meghatározott általános kiindulási összeg, másrészt pedig a belgiumi és a hollandiai jogsértésekre vonatkozóan meghatározott általános kiindulási összegek közötti összehasonlítás a németországi jogsértésre vonatkozóan meghatározott kiindulási összeg aránytalanságát erősíti meg, hiszen a németországi kartellel ellentétben a belgiumi és a hollandiai kartell a felvonópiac egészét érintette.

45 E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a felperesek nem vitatják az 1998. évi iránymutatás 1. A. pontjában kifejtett, a bírság általános kiindulási összegének meghatározására vonatkozó módszer jogszerűségét. Márpedig az említett módszer átalányt alkalmazó logikát követ, miszerint a bírságnak a jogsértés súlya alapján meghatározott általános kiindulási összege a jogsértés jellegét és földrajzi kiterjedését, valamint a jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatását – amennyiben ez mérhető – figyelembe véve kerül kiszámításra (a Törvényszék T‑15/02. sz., BASF kontra Bizottság ügyben 2006. március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑497. o.] 134. pontja és T‑116/04. sz., Wieland‑Werke kontra Bizottság ügyben 2009. május 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., II‑1087. o.] 62. pontja).

46 Ezenkívül az érintett piac mérete főszabály szerint nem egy kötelezően figyelembe veendő tényező, hanem csupán egyike azon tényezőknek, amelyek a jogsértés súlyának értékelése szempontjából relevánsak, mivel a Bizottság egyébként az ítélkezési gyakorlat szerint nem köteles az érintett piac lehatárolására vagy méretének megállapítására, amennyiben a kérdéses jogsértésnek versenyellenes célja van (lásd ebben az értelemben a fenti 32. pontban hivatkozott Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 55. és 64. pontját, valamint a Törvényszék T‑161/05. sz., Hoechst kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., II‑3555. o.] 109. pontját). Így a Bizottság a bírság kiindulási összegének meghatározása érdekében, anélkül hogy erre köteles lenne, figyelembe veheti a jogsértés tárgyát képező piac értékét (lásd ebben az értelemben a fenti 45. pontban hivatkozott BASF kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 134. pontját és a fenti 45. pontban hivatkozott Wieland‑Werke kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 63. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Az 1998. évi iránymutatás ugyanis nem írja elő, hogy a bírságok összegét a teljes forgalom vagy a vállalkozások által az érintett piacon elért forgalom alapján kell kiszámítani. Az iránymutatás ugyanakkor nem is zárja ki azt, hogy a bírság összegének meghatározásakor e forgalmakat figyelembe vegyék az uniós jog általános elveinek tiszteletben tartása érdekében, és amikor a körülmények ezt megkövetelik (a Törvényszék T‑224/00. sz., Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2597. o.] 187. pontja).

47 A felperesek azon érve tehát, miszerint a németországi kartell miatt kiszabott bírság általános kiindulási összegének az érintett piac állítólagosan kisebb méretét kellene tükröznie, téves előfeltevésen alapszik, és azt el kell utasítani.

48 A jelen ügyben, amint az a fenti 38–43. pontban említést nyert, a Bizottság a jogsértés súlyának meghatározása során figyelembe vette a jogsértés jellegét és az érintett piac földrajzi kiterjedését.

49 A felperesek állításával ellentétben a megtámadott határozat (664) preambulumbekezdéséből – amelyben a Bizottság egyébként a Konénak és az Otisnak a jogsértés állítólagosan kisebb hatására vonatkozó állítására válaszol – kitűnik, hogy a németországi megállapodások nem kizárólag a mozgólépcsőkre és az egymillió euró értéket meghaladó felvonóprojektekre voltak hatással, mivel a Bizottság valószínűnek tartotta, „hogy az egymillió euró értéket meghaladó felvonóprojektekre irányuló kartelltevékenységek, amelyek a gyorsfelvonókra és a nagy értékű felvonókra is kiterjedtek, a felvonópiac többi részének működését is befolyásolták”. Az említett preambulumbekezdésben a Bizottság arra is kitért, hogy elsődlegesen nem a felvonók darabszáma és típusa, hanem a projektek összértéke számít, hogy nem lehet kimutatni a jogsértés pontos hatásait, és hogy a tények egyértelműen bizonyították, hogy a felek szándéka nem az volt, hogy egyes terméktípusokat kizárjanak, hanem az, hogy azon projektekről egyezzenek meg, amelyek esetében a verseny a legkönnyebben kiküszöbölhető volt.

50 Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy a 2002. évi engedékenységi közlemény alapján Németországra vonatkozóan benyújtott kérelmében maga a Kone is kifejezetten azt nyilatkozta, hogy [bizalmas]( ) (lásd a megtámadott határozat (256) preambulumbekezdését is), ami inkább arra enged következtetni, hogy a kartell célja a piaci részesedéseknek a felvonópiac egészén történő befagyasztása volt. Márpedig, amint azt a Bizottság hangsúlyozza, az egymillió euró értéket meghaladó projektek szintjén történő kifejezett összejátszás összeegyeztethetetlen a kisebb értékű projektekért folytatott agresszív versennyel. Ezenkívül, amint az a megtámadott határozat (241) preambulumbekezdéséből kitűnik – amelyet a felperesek nem vitattak –, a ThyssenKrupp szintén azt nyilatkozta, hogy kivételesen kisebb projekteket is megvizsgálnak. Ebből következik, hogy a felperesek azon érvét, miszerint a felvonók vonatkozásában a kartell a német piacnak csupán 20–30%‑át érintette, el kell utasítani.

51 Ezenkívül a németországi kartellt illetően meg kell jegyezni, hogy bár a Bizottság nem próbálta meg a jogsértés pontos hatásait bizonyítani (a megtámadott határozat (660) preambulumbekezdése), ugyanakkor csökkentett kiindulási összeget állapított meg annak érdekében, hogy az érintett vállalkozások javára figyelembe vegye azt, hogy a kartellek esetleg nem érintették közvetlenül a felvonók piacának egészét. Ennek megfelelően, ahogy – a kartell néhány résztvevőjének azon érveire válaszolva, miszerint a kartell a felvonókat illetően csak a gyorsfelvonókat érintette – a Bizottság is rámutat a megtámadott határozat (664) preambulumbekezdésében, a bírság kiindulási összegének meghatározásánál ténylegesen „figyelembe [vette], hogy a kartell tevékenységei esetleg nem érintették közvetlenül a felvonók piacának egészét”. Nyilvánvaló ugyanis, hogy a németországi kartell tekintetében a bírság kiindulási összegét alacsonyabb szinten állapították meg, amikor azt a piac teljes méretének százalékában fejezték ki, mint a megtámadott határozatban szereplő többi kartell tekintetében alkalmazott kiindulási összegeket (lásd az alábbi 55. pontot).

52 Ezen túlmenően, még ha feltételezzük is, hogy a felvonók vonatkozásában a németországi kartell csak az egymillió eurót meghaladó összegű felvonóprojekteket érintette – amit a felperesek nem bizonyítottak, és amit egyébként a ThyssenKrupp bizonyos kijelentései cáfolnak (lásd a fenti 50. pontot) –, a bírság kiindulási összege akkor is indokolt marad, ha azt a többi kartell tekintetében megállapított összegekkel hasonlítjuk össze. E tekintetben fontos hangsúlyozni, hogy a németországi kartell által érintett földrajzi piac egyértelműen kiterjedtebb volt, mint a többi kartell által érintett földrajzi piacok.

53 Egyébként hangsúlyozni kell, hogy a kérdéses termékek piacának viszonylag kis mérete, még ha bizonyított is, kisebb jelentőségű, mint a jogsértés súlyát bizonyító – a megtámadott határozat (657)–(671) preambulumbekezdésében szereplő és a fenti 38–43. pontban említett – egyéb tényezők összessége (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑322/01. sz., Roquette Frères kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3137. o.] 151. pontját).

54 Végül, még ha feltételezzük is, hogy a Bizottságnak, amikor egy és ugyanazon határozatban több különösen súlyos jogsértést állapít meg, figyelnie kell arra, hogy az általános kiindulási összegek és a különböző érintett piacok mérete között arányos viszony legyen, a jelen ügyben semmi nem utal arra, hogy a németországi kartell miatt megállapított általános kiindulási összeg a belgiumi és a hollandiai kartell vonatkozásában megállapított általános kiindulási összegekhez képest aránytalan.

55 A releváns adatok vizsgálata ugyanis azt mutatja, hogy a Bizottság az érintett piacok méretére tekintettel ésszerű és koherens módon állapította meg az érintett tagállamokban elkövetett jogsértésekre vonatkozó kiindulási összegeket, anélkül azonban, hogy pontos matematikai képletet alkalmazott volna, amire egyébként nem volt köteles (lásd a fenti 45–47. pontot). Egyrészt, az egyértelműen legjelentősebb piacot, azaz az 576 millió eurót kitevő németországi piacot illetően az általános kiindulási összeget 70 millió euróban állapította meg. Másrészt, a méret tekintetében ezt követő két másik piacot, azaz a holland és belga piacot illetően, amelyek 363 millió eurót, illetve 254 millió eurót tesznek ki, az általános kiindulási összeget 55 millió euróban, illetve 40 millió euróban állapította meg.

56 E körülmények között, és tekintettel az 1998. évi iránymutatás 1.A. pontjában kifejtett módszer alapjául szolgáló, átalányt alkalmazó logikára, amely szerint a Bizottság a bírság általános kiindulási összegének meghatározásakor nem köteles figyelembe venni az érintett piac méretét, illetve még kevésbé köteles ezen összeget a piac összesített forgalmának rögzített százalékában meghatározni (lásd ebben az értelemben a fenti 45. pontban hivatkozott BASF kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 134. pontját), a németországi jogsértésre vonatkozóan meghatározott általános kiindulási összeg a belgiumi, illetve a hollandiai jogsértésre vonatkozóan meghatározott kiindulási összegekhez viszonyítva nem tekinthető aránytalannak.

57 Másodszor, ami a hollandiai jogsértés súlyát illeti, a Kone emlékeztet arra, hogy a Bizottságnak figyelembe kell vennie a jogsértés jellegét, a piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető, valamint az érintett földrajzi piac kiterjedését.

58 A felperesek azt állítják, hogy a Bizottság tévesen jutott arra a következtetésre, hogy a hollandiai jogsértés ugyanolyan jellegű volt, mint a Belgiumban, Németországban, illetve Luxemburgban elkövetett jogsértés, ami nyilvánvaló mérlegelési hibának és az egyenlő bánásmód elve megsértésének minősül. E tekintetben a felperesek előadják, hogy először is e tagállamokban a megállapodásokat általában a legfelső vezetés szintjén kötötték. Másodszor, a projektelosztások a résztvevők között előzetesen megállapodásban rögzített piacfelosztáson alapultak, céljuk pedig e piaci részesedések befagyasztása volt. Harmadszor, projektlisták készültek. Egyébként a résztvevők szélsőséges lépéseket tettek jogellenes magatartásuk leplezése érdekében. Negyedszer, Belgiumban és Luxemburgban a jogsértések valamennyi projektet és/vagy szerződést, Németországban pedig egy bizonyos összeget meghaladó értékű valamennyi projektet érintették. Ötödször, Belgiumban a „szolgáltatási” részleg vonatkozásában kompenzációs mechanizmus működött. Mindezen körülmények a hollandiai jogsértés esetében hiányoztak.

59 Meg kell állapítani, hogy e körülmények, még ha bizonyítottak is, nem alkalmasak arra, hogy megkérdőjelezzék a Bizottság által a megtámadott határozat (658) preambulumbekezdésében a Hollandiában megállapított jogsértés jellegére vonatkozóan adott értékelést. A Hollandiában elkövetett jogsértés ugyanis, akárcsak a Belgiumban, Németországban és Luxemburgban elkövetett jogsértések, elsősorban abban állt, hogy a versenytársak között titkos összejátszást hozzanak létre annak érdekében, hogy az új felvonók és/vagy mozgólépcsők értékesítésére és beépítésére vonatkozó projektek elosztása révén felosszák a piacokat, illetve befagyasszák a piaci részesedéseket, és hogy a felvonók és mozgólépcsők karbantartását és korszerűsítését illetően egymással ne lépjenek versenybe (kivéve Németországban, ahol a karbantartási és korszerűsítési tevékenység nem képezte a kartell tagjai közötti megbeszélések tárgyát). Az ilyen horizontális korlátozások jellegüknél fogva az EK 81. cikk legsúlyosabb megsértései közé tartoznak (a megtámadott határozat (658) preambulumbekezdése), ami az 1998. évi iránymutatás 1.A. pontjából, amely az ilyen típusú jogsértést „különösen súlyosnak” minősíti, kifejezetten kitűnik.

60 A felperesek szerint továbbá a hollandiai jogsértésnek a piacra gyakorolt hatása kevésbé volt jelentős, mint a belgiumi, németországi és luxemburgi kartelleknek. A Bizottság állításával ellentétben lehetséges általánosságban – az érintett projektek értékét a piac összesített értékével összehasonlítva – felmérni a piacra gyakorolt hatást. Ezenkívül az Otis, a ThyssenKrupp és a Kone mindannyian 10%‑nál kisebbre becsülik azt a piaci részesedést, amelyet a jogsértés érinthetett. Másodlagosan a Kone azt állítja, hogy a bizonyítékok, valamint a jogsértés jellege és hatása tükrében a Bizottságnak a hollandiai jogsértést nem „különösen súlyosnak”, hanem „súlyosnak” kellett volna minősítenie, következésképpen pedig a hollandiai jogsértésre vonatkozó bírság alapösszegét csökkentenie kellett volna.

61 Az 1998. évi iránymutatás 1.A. pontjának első bekezdése szerint a jogsértés súlyának értékelése keretében a Bizottságnak a piacra gyakorolt tényleges hatást kizárólag akkor kell megvizsgálnia, ha e hatás mérhetőnek tűnik (lásd a fenti 32. pontban hivatkozott Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 74. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot; a Törvényszék fenti 46. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 143. pontját, valamint T‑279/02. sz., Degussa kontra Bizottság ügyben 2006. április 5‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑897. o.] 216. pontját).

62 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatásának értékelése során a Bizottságnak figyelembe kell vennie, hogy milyen lett volna a verseny a jogsértés nélkül (lásd a fenti 34. pontban hivatkozott Carbone‑Lorraine kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 83. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

63 A jelen ügyben a Bizottság a megtámadott határozat (660) preambulumbekezdésében azt állítja, hogy „nem próbálta meg a jogsértés pontos hatásait bizonyítani, mivel lehetetlen [volt] meghatározni kellő bizonyossággal, hogy a jogsértések nélkül milyenek lettek volna az alkalmazandó versenytényezők (ár, kereskedelmi feltételek, minőség, innováció és egyéb tényezők)”. Még ha a Bizottság a megtámadott határozat (660) preambulumbekezdésében úgy is véli, hogy nyilvánvaló, hogy a kartelleknek tényleges hatása volt, mivel azokat végrehajtották, és még ha a Bizottság a (661)–(669) preambulumbekezdésben el is utasította az érintett vállalkozások arra irányuló érveit, hogy bizonyítsák a kartellek korlátozott hatásait, meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat a jogsértések súlyának értékelésekor nem vette figyelembe a piacra gyakorolt esetleges hatásukat.

64 A Bizottság a megtámadott határozat (671) preambulumbekezdésében így a jogsértések súlyának értékelésére vonatkozó megállapítását kizárólag az említett jogsértések jellegének és földrajzi kiterjedésének figyelembevételére alapítja. A Bizottság ugyanis az említett preambulumbekezdésben megállapítja, hogy „[a] jogsértések jellegére, és azon tényre tekintettel, hogy mindegyik valamely tagállam (Belgium, Németország, Luxemburg, illetve Hollandia) egész területére kiterjedt […], [meg kell állapítani, hogy] minden egyes címzett az EK 81. cikkbe ütköző egy vagy több különösen súlyos jogsértést követett el”.

65 Azon érvet illetően, miszerint lehetséges általánosságban – az érintett projektek értékét a piac összesített értékével összehasonlítva – felmérni a piacra gyakorolt hatást, meg kell állapítani, hogy a felperesek nem adnak pontos információt arra vonatkozóan, hogy a piacra gyakorolt hatást milyen módon kellene kiszámítani. E tekintetben a felperesek válaszukban azon magyarázatokra utalnak, amelyek a Konénak a kifogásközlésre adott válaszában szerepelnek. Anélkül hogy ezen – a keresetlevél mellékletében szereplő – érvelés elfogadhatósága tárgyában dönteni kellene, rá kell mutatni arra, hogy a felperesek csupán arra hivatkoznak, hogy a kartell a holland piacra korlátozott hatást gyakorolt, és ezzel kapcsolatban lényegében az érintett vállalkozások azon kijelentéseire utalnak, amelyek szerint a kartellnek korlátozott számú projekt képezte tárgyát. Márpedig, amint azt a Bizottság megjegyzi, az ilyen kijelentések nem jelentik azt, hogy a jogsértés hatása mérhető volt, hiszen a kartell nagysága nem ismert. Ennek megfelelően a Bizottság például a megtámadott határozat (384) preambulumbekezdésében jelezte – és ezt a felperesek nem vitatták –, hogy „egyáltalán nem volt szükség arra, hogy valamennyi hollandiai projekt elosztására sor kerüljön, hiszen az érintett vállalkozásoknak csak azokról a projektekről kellett egyeztetniük, amelyek valamely meglévő ügyféllel fennálló kapcsolat alapján nem kerültek automatikusan valamelyikükhöz”. Ezenkívül a felperesek érvei nem kérdőjelezhetik meg a Bizottságnak a megtámadott határozat (660) preambulumbekezdésében szereplő következtetését, miszerint lehetetlen volt meghatározni kellő bizonyossággal, hogy a jogsértések nélkül milyenek lettek volna az alkalmazandó versenytényezők (ár, kereskedelmi feltételek, minőség, innováció és egyéb tényezők) (lásd a fenti 62–63. pontot).

66 Mindenesetre meg kell állapítani, hogy a felperesek érvei nem kérdőjelezik meg a hollandiai jogsértés „különösen súlyosnak” minősítését.

67 Ezért ki kell emelni, hogy a megtámadott határozatban megállapított jogsértések jellegüknél fogva az EK 81. cikk legsúlyosabb megsértései közé tartoznak, mivel az volt a céljuk, hogy „a versenytársak között titkos összejátszást hozzanak létre annak érdekében, hogy az új felvonók és/vagy mozgólépcsők értékesítésére és beépítésére vonatkozó projektek elosztása révén felosszák a piacokat, illetve befagyasszák a piaci részesedéseket, és hogy a felvonók és mozgólépcsők karbantartását és korszerűsítését illetően egymással ne lépjenek versenybe (kivéve Németországban, ahol a karbantartási és korszerűsítési tevékenység nem képezte a kartell tagjai közötti megbeszélések tárgyát)” (a megtámadott határozat (658) preambulumbekezdése). E tekintetben az 1998. évi iránymutatás kifejti, hogy a „különösen súlyos” jogsértések közé lényegében az olyan horizontális korlátozások tartoznak, mint az árkartell és a piacfelosztó kvóták alkalmazása, illetve más, a belső piac megfelelő működését veszélyeztető magatartások. Az EK 81. cikk (1) bekezdésének c) pontjában e jogsértések szintén említésre kerülnek az azon kartellekre vonatkozó példák között, amelyeket kifejezetten összeegyeztethetetlennek nyilvánítanak a közös piaccal. Ezen kartellek a verseny súlyos megzavarásán kívül, amely a velejárójuk, a piacok elszigetelését is okozzák azzal, hogy a feleket elkülönülő, gyakran államhatárok által lehatárolt piacok tiszteletben tartására kötelezik, és így ellentétesek az EK‑Szerződés fő céljával, vagyis a közös piac egységesítésével. Ezért is minősíti az ítélkezési gyakorlat az ilyen jellegű jogsértéseket, különösen ha horizontális kartellekről van szó, „különösen súlyosnak” vagy „nyilvánvaló jogsértésnek” (a Törvényszék T‑148/89. sz., Tréfilunion kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑1063. o.] 109. pontja, T‑374/94., T‑375/94., T‑384/94. és T‑388/94. sz., European Night Services és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1998. szeptember 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑3141. o.] 136. pontja, valamint T‑241/01. sz., Scandinavian Airlines System kontra Bizottság ügyben 2005. július 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑2917. o.] 85. pontja).

68 Ezenkívül az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy valamely versenyellenes magatartás hatása a jogsértés súlyának értékelésekor nem meghatározó kritérium. A szándékkal összefüggő tényezők nagyobb jelentőséggel bírhatnak, mint az említett hatásokkal kapcsolatos tényezők, különösen, amikor lényegét tekintve olyan súlyos jogsértésekről van szó, mint a piacok felosztása (a Bíróság C‑194/99. P. sz., Thyssen Stahl kontra Bizottság ügyben 2003. október 2‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑10821. o.] 118. pontja, valamint fenti 32. pontban hivatkozott Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 96. pontja; a Törvényszék T‑45/98. és T‑47/98. sz., Krupp Thyssen Stainless és Acciai speciali Terni kontra Bizottság egyesített ügyekben 2001. december 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑3757. o.] 199. pontja, valamint fenti 61. pontban hivatkozott Degussa kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 251. pontja).

69 Így tehát a jogsértés jellege elsődleges szerepet játszik különösen a jogsértések „különösen súlyosnak” minősítésénél. A különösen súlyos jogsértéseknek az 1998. évi iránymutatásban található leírásából következik, hogy az egyebek mellett – mint a jelen ügyben is – a piacok felosztására irányuló megállapodások, illetve összehangolt magatartások pusztán a jellegük alapján „különösen súlyosnak” minősülhetnek, anélkül hogy e magatartások sajátos hatását vagy földrajzi kiterjedését meg kellene határozni (lásd ebben az értelemben a Bíróság fenti 32. pontban hivatkozott Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 75. pontját, valamint C‑125/07. P., C‑133/07. P., C‑135/07. P. és C‑137/07. P. sz., Erste Bank der österreichischen Sparkassen kontra Bizottság egyesített ügyekben 2009. szeptember 24‑én hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑8681. o.] 103. pontját). E következtetést alátámasztja az a tény, hogy míg a súlyos jogsértések leírása kifejezetten megemlíti a piacra és a közös piac kiterjedt területeire gyakorolt hatást, a különösen súlyos jogsértések leírása nem említ semmilyen követelményt a piacra gyakorolt tényleges hatásra, illetve adott földrajzi területre gyakorolt hatásra vonatkozóan (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑69/04. sz., Schunk és Schunk Kohlenstoff‑Technik kontra Bizottság ügyben 2008. október 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑2567. o.] 171. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

70 Következésképpen a Bizottság megalapozottan tekintette úgy, hogy a hollandiai jogsértés, a céljára figyelemmel, jellegéből adódóan különösen súlyos.

71 A fenti megfontolások összességére tekintettel a jelen jogalapot el kell utasítani.

A 2002. évi engedékenységi közlemény megsértésére, továbbá a bizalomvédelem és az egyenlő bánásmód elvének, valamint a védelemhez való jognak a megsértésére alapított jogalapról

72 A felperesek emlékeztetnek arra, hogy a 2002. évi engedékenységi közlemény alapján mentesség iránti, illetve a bírságok összegének csökkentése iránti kérelmeket nyújtottak be. A Bizottság azonban az együttműködésük minőségének és hasznosságának értékelése során megsértette e közlemény rendelkezéseit. A felperesek szerint a Bizottság ezenkívül megsértette jogos elvárásaikat és védelemhez való jogukat. Végül a felperesek előadják, hogy a Bizottság a bírságok említett közlemény alapján alkalmazható csökkentésének értékelésekor megsértette az egyenlő bánásmód elvét.

A 2002. évi engedékenységi közleményről

73 Ki kell emelni, hogy a Bizottság a 2002. évi engedékenységi közleményben meghatározta, hogy a kartell bizonyítása érdekében vele együttműködő vállalkozások milyen feltételek mellett mentesülhetnek a bírság alól, illetve részesülhetnek az egyébként általuk megfizetendő bírság összegének csökkentésében.

74 Először is a 2002. évi engedékenységi közlemény A. szakaszának 8. pontja kimondja:

„A Bizottság mentességet biztosít egy vállalkozás számára a bírság alól, amelyet egyébként kiszabott volna, ha:

a) a vállalkozás elsőként szolgáltat olyan bizonyítékot, amely a Bizottság szerint lehetővé teszi, hogy határozatot fogadjon el annak érdekében, hogy a 17. rendelet 14. cikkének (3) bekezdése szerint vizsgálatot folytasson a Közösséget érintő állítólagos kartellel kapcsolatban; vagy

b) a vállalkozás elsőként szolgáltat olyan bizonyítékot, amely a Bizottság szerint lehetővé teszi az [EK] 81. cikk megsértésének felfedését a Közösséget érintő állítólagos kartellel kapcsolatban.”

75 Ezt követően a 2002. évi engedékenységi közlemény B. szakaszának 20. pontja kimondja, hogy „[a]zok a vállalkozások, amelyek nem felelnek meg a fenti A. szakasz [bírságmentességhez szükséges] feltételeinek, jogosultak lehetnek annak a bírságnak a csökkentésére, amelyet egyébként kiszabtak volna”, a 21. pontja pedig kimondja, hogy „[a]nnak érdekében, hogy a csökkentésre jogosultságot szerezzen, a vállalkozásnak a Bizottság rendelkezésére kell bocsátania a feltehető jogsértésre vonatkozó olyan bizonyítékait, amelyek jelentős hozzáadott értéket képviselnek a Bizottságnak már rendelkezésére álló bizonyítékok értékéhez képest, és véget kell vetnie a feltehető jogsértésben való részvételének nem később, mint a bizonyíték benyújtása időpontjában”.

76 A hozzáadott érték fogalmát illetően a 2002. évi engedékenységi közlemény 22. pontja kifejti:

„A »hozzáadott érték« fogalma arra vonatkozik, hogy a benyújtott bizonyíték jellege és/vagy részletessége folytán mennyiben segíti a Bizottságot a kérdéses tényállás bizonyításában. Ennek mérlegelésében a Bizottság általában azokat az írásos bizonyítékokat, amelyek abból az időszakból származnak, mint a bizonyítandó tényállás, értékesebbnek tekinti, mint a később keletkezett bizonyítékokat. Ehhez hasonlóan a kérdéses tényállással kapcsolatos közvetlen bizonyítékokat általában nagyobb értékűnek tekinti, mint a közvetett vonatkozásúakat.”

77 A 2002. évi engedékenységi közlemény 23. pontja b) alpontjának első bekezdése a bírságcsökkentéseket három kategóriába sorolja:

„– a 21. pontnak megfelelő első vállalkozás esetében: 30–50%‑os csökkentés;

– a 21. pontnak megfelelő második vállalkozás esetében: 20–30%‑os csökkentés;

– a 21. pontnak megfelelő további vállalkozások esetében: 20%‑ig terjedő csökkentés.”

78 A 2002. évi engedékenységi közlemény 23. pontja b) alpontjának második bekezdése kimondja:

„Annak érdekében, hogy e tartományok mindegyikében meg tudja határozni a csökkentés mértékét, a Bizottság figyelembe veszi a 21. pont feltételeinek megfelelő bizonyíték benyújtásának időpontját és az általa képviselt hozzáadott érték mértékét. Figyelembe veheti még, hogy a benyújtás időpontját követően a vállalkozás milyen mértékben és mennyire folyamatosan működött együtt vele.”

79 Végül a 2002. évi engedékenységi közlemény 23. pontja b) alpontjának utolsó bekezdése kimondja:

„[H]a egy vállalkozás a Bizottság előtt korábban ismeretlen tényekre vonatkozóan szolgáltat bizonyítékot, amely közvetlenül összefügg a feltételezett kartell jelentőségével [helyesen: súlyával] vagy fennállása időtartamával, a Bizottság ezeket a tényezőket nem veszi figyelembe a bizonyítékot szolgáltató vállalkozásra kiszabott bírság megállapításakor.”

A Bizottság mérlegelési mozgásteréről és az uniós bíróság által gyakorolt felülvizsgálatról

80 Emlékeztetni kell arra, hogy az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése, amely az uniós versenyszabályok megsértése esetén a bírságkiszabás jogalapját képezi, a bírságok megállapítása során mérlegelési mozgásteret biztosít a Bizottság számára (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑229/94. sz., Deutsche Bahn kontra Bizottság ügyben 1997. október 21‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑1689. o.] 127. pontját), amely többek között az általa követett általános versenypolitikától függ (a Bíróság 100/80–103/80. sz., Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 1825. o.] 105. és 109. pontja). Ennek keretében a Bizottság a bírságot kiszabó határozatai átláthatóságának és objektív jellegének biztosítása érdekében elfogadta és közzétette a 2002. évi engedékenységi közleményt. Olyan normáról van szó, amely – a magasabb szintű jogszabályok tiszteletben tartása mellett – azon feltételeket kívánja meghatározni, amelyeket a Bizottság mérlegelési jogkörének gyakorlása során alkalmazni szándékozik. Ez e jogkör önkorlátozását eredményezi (lásd analógia útján a Törvényszék T‑214/95. sz., Vlaams Gewest kontra Bizottság ügyben 1998. április 30‑án hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑717. o.] 89. pontját), mivel a Bizottság köteles megfelelni a saját maga számára előírt iránymutatásoknak (lásd analógia útján a Törvényszék T‑380/94. sz., AIUFFASS és AKT kontra Bizottság ügyben 1996. december 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑2169. o.] 57. pontját).

81 A Bizottság mérlegelési jogkörének a 2002. évi engedékenységi közlemény elfogadásából következő önkorlátozása azonban nem összeegyeztethetetlen azzal, hogy a Bizottság továbbra is jelentős mérlegelési mozgástérrel bír (lásd analógia útján a Törvényszék T‑259/02–T‑264/02. és T‑271/02. sz., Raiffeisen Zentralbank Österreich és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2006. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑5169. o.] 224. pontját).

82 A 2002. évi engedékenységi közlemény ugyanis számos rugalmassági tényezőt tartalmaz, amely lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy a diszkrecionális jogkörét az 1/2003 rendelet 23. cikkének rendelkezéseivel összhangban, a Bíróság értelmezését figyelembe véve gyakorolhassa (lásd analógia útján a fenti 81. pontban hivatkozott Raiffeisen Zentralbank Österreich és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 224. pontját).

83 Így ki kell emelni, hogy a Bizottság széles mérlegelési mozgástérrel rendelkezik akkor, amikor azt kell értékelnie, hogy a 2002. évi engedékenységi közlemény kedvezményében részesülni kívánó vállalkozás által szolgáltatott bizonyítékok az említett közlemény 21. pontja értelmében jelentős hozzáadott értéket képviselnek‑e (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑328/05. P. sz., SGL Carbon kontra Bizottság ügyben 2007. május 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑3921. o.] 88. pontját és a Törvényszék T‑410/03. sz., Hoechst kontra Bizottság ügyben 2008. június 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑881. o.] 555. pontját). Az említett közlemény 8. pontjának a) és b) alpontját illetően meg kell állapítani, hogy e jelentős mérlegelési mozgástér magából e rendelkezés szövegéből ered, amely rendelkezés kifejezetten olyan bizonyítékok szolgáltatására utal, amelyek „a Bizottság szerint” lehetővé teszik számára vizsgálatot elrendelő határozat meghozatalát, vagy lehetővé teszik számára a jogsértés megállapítását. A vállalkozás által tanúsított együttműködés minőségének és hasznosságának értékelése ugyanis összetett ténybeli értékelést foglal magában (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott SGL Carbon kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 81. pontját és a fenti 34. pontban hivatkozott Carbone‑Lorraine kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 271. pontját).

84 Ugyanígy a Bizottság, miután megállapította, hogy a bizonyítékok a 2002. évi engedékenységi közlemény 21. pontja értelmében jelentős hozzáadott értéket képviselnek, mérlegelési mozgástérrel rendelkezik akkor is, amikor azt kell meghatároznia, hogy az érintett vállalkozás esetében pontosan mennyivel csökkentse a bírság összegét. E közlemény 23. pontja b) alpontjának első bekezdése ugyanis tartományokat ír elő az említett vállalkozások különböző kategóriái esetében a bírság összegének csökkentéséhez, míg az említett pont második bekezdése megállapítja az e tartományokon belül való csökkentés mértékének meghatározása érdekében a Bizottság által figyelembe veendő kritériumokat.

85 Azon mérlegelési mozgástérre tekintettel, amellyel a Bizottság a 2002. évi engedékenységi közlemény alapján a vállalkozás együttműködésének értékelése során rendelkezik, a Törvényszék kizárólag e mozgástér nyilvánvaló túllépését kifogásolhatja (lásd ebben az értelemben a fenti 83. pontban hivatkozott SGL Carbon kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 81., 88. és 89. pontját, valamint a fenti 83. pontban hivatkozott Hoechst kontra Bizottság ügyben 2008. június 18‑án hozott ítélet 555. pontját).

A Konénak a Németországban elkövetett jogsértés bizonyítása érdekében való együttműködéséről

86 A Kone, amely a Németországban létrehozott kartellt illetően első vállalkozásként nyújtott be kérelmet 2004. február 12‑én a 2002. évi engedékenységi közlemény alapján (a megtámadott határozat (105) preambulumbekezdése), nem részesült e közlemény 8. pontja alapján bírságmentességben (a megtámadott határozat (790) preambulumbekezdése).

87 A Bizottság a megtámadott határozat (783)–(786) preambulumbekezdésében úgy ítélte meg, hogy a 2002. évi engedékenységi közlemény 8. pontjának a) alpontja nem alkalmazható, mivel egy harmadik fél informátor által a rendelkezésére bocsátott információk lehetővé tették számára, hogy már 2004. január 28‑án vizsgálatot folytasson Németországban.

88 Az említett közlemény 8. pontja b) alpontjának alkalmazását a Bizottság úgyszintén kizárta, a megtámadott határozat (787)–(789) preambulumbekezdésében kifejtett következő okokból:

„(787) A Bizottság a [2002. évi] engedékenységi közlemény 8. pontjának b) alpontja alapján akkor ad mentességet, ha a vállalkozás elsőként szolgáltat olyan bizonyítékot, amely a Bizottság szerint lehetővé teheti számára, hogy egy állítólagos kartellel összefüggésben az [EK] 81. cikkbe ütköző jogsértést állapítson meg, ami azt jelenti, hogy a Bizottság azt megelőzően nem rendelkezett elegendő bizonyítékkal az [EK] 81. cikkbe ütköző jogsértés megállapításához, és egyetlen vállalkozás sem részesült korábban a 8. pont a) alpontja alapján feltételes bírságmentességben.

(788) A Konének a [2002. évi engedékenységi közlemény alapján benyújtott] kérelmében tett észrevételei nem egyértelműek, és azokat a Kone saját, emlékezetből felidézett írásbeli nyilatkozatain kívül semmilyen más bizonyíték nem támasztja alá. A Kone elismeri, hogy [bizalmas]. A jelen ügyben a Bizottság már rendelkezett információkkal a feltételezett jogsértésre vonatkozóan, amelyeket más forrásokból, így harmadik felek észrevételeiből és vizsgálatokból szerzett. Ezek az információk a Bizottság által hivatalból indított közigazgatási eljárás keretében meghatározták az ügy fő irányvonalát. Ezért ilyen körülmények között annak a vállalkozásnak, amely a [2002. évi] engedékenységi közlemény 8. pontjának b) alpontja alapján mentességet kíván kapni, olyan információkat kellene a Bizottság rendelkezésére bocsátania, amelyek révén a Bizottság a vizsgálatát jelentős mértékben lerövidíthetné.

(789) A Kone Németországra vonatkozó észrevételei a kartell tevékenységeinek kevésbé pontos leírását tartalmazzák, mint a Belgiumra és Luxemburgra vonatkozó észrevételei, és azokat (a Kone saját nyilatkozatain kívül) nem támasztják alá terhelő okirati bizonyítékok. Következésképpen a Kone nem állíthatja azt, hogy egyrészről a Belgiumra és Luxemburgra, másrészről a Németországra vonatkozó észrevételei »azonos minőségűek«.”

89 Ugyanakkor a Kone a 2002. évi engedékenységi közlemény 23. pontja b) alpontja első bekezdésének első francia bekezdése alapján a németországi kartellre vonatkozó együttműködésével összefüggésben a vele szemben kiszabott bírság összegének 50%‑os csökkentésében részesült (a megtámadott határozat (793) preambulumbekezdése).

90 A felperesek először is azt állítják, hogy a Kone a németországi jogsértést illetően megfelelt a 2002. évi engedékenységi közlemény 8. pontjának b) alpontja szerinti mentesség megszerzésére vonatkozó feltételeknek, mivel a Bizottság a megtámadott határozatban a Kone 2004. február 12‑i és 18‑i észrevételeire alapozva bizonyította e jogsértés valamennyi tényállási elemét. Hangsúlyozzák azt a tényt, hogy a Bizottság akkor még nem rendelkezett elegendő bizonyítékkal a németországi jogsértés bizonyításához, amikor a Kone e közlemény alapján a kérelmét benyújtotta, és hogy a Kone volt az első vállalkozás, amely e jogsértéssel kapcsolatban információkat szolgáltatott.

91 Emlékeztetni kell arra, hogy az egyik feltétele annak, hogy a 2002. évi engedékenységi közlemény 8. pontjának b) alpontja alapján mentességet biztosítsanak, az, hogy a vállalkozás elsőként szolgáltasson olyan bizonyítékot, amely a Bizottság szerint lehetővé teszi az EK 81. cikk megsértésének megállapítását a Közösséget érintő állítólagos kartellel kapcsolatban.

92 Meg kell jegyezni, hogy amikor 2004. február 12‑én a Kone benyújtotta Németországra vonatkozó kérelmét, a Bizottság az ekkor rendelkezésére álló információk alapján már feltételezte, hogy a felvonó‑ és mozgólépcső‑ágazatban Németországban kartell működik. Harmadik fél informátor által közölt információk nyomán ugyanis 2004. január 28‑án már vizsgálatokat folytatott a ThyssenKrupp és egyes leányvállalatai helyiségeiben, Németországban (a megtámadott határozat (104) preambulumbekezdése).

93 Kétségtelenül nem vitatott, hogy amikor a Kone a 2002. évi engedékenységi közlemény alapján a kérelmét benyújtotta, a Bizottság még nem rendelkezett elegendő bizonyítékkal ahhoz, hogy a németországi jogsértést megállapítsa, és hogy a Kone volt az első olyan vállalkozás, amely az említett jogsértést illetően ilyen kérelmet nyújtott be (a megtámadott határozat (105) preambulumbekezdése).

94 Azonban a felperesek állításával ellentétben e körülmények önmagukban nem elegendők ahhoz, hogy a 2002. évi engedékenységi közlemény 8. pontjának b) alpontja alapján bírságmentességre lehessen igényt tartani. Ugyanis a vállalkozás – úgymint a Kone – együttműködésének minősége az, amely meghatározza, hogy a vállalkozás e rendelkezés alapján bírságmentességben részesülhet‑e. Az ugyanis nem elegendő, hogy a Kone olyan információt és bizonyítékokat szolgáltatott, amelyek lehetővé tették a jogsértés hatékony kivizsgálását. Kétségtelenül nem szükséges, hogy a rendelkezésre bocsátott bizonyítékok a jogsértés teljes körű, illetve minden részletre kiterjedő bizonyításához elegendők legyenek, mégis jellegüket, pontosságukat és bizonyító erejüket tekintve elegendőnek kell lenniük ahhoz, hogy a Bizottság számára lehetővé tegyék az EK 81. cikkbe ütköző jogsértés megállapítását.

95 Tekintettel a Bizottság azon mérlegelési mozgásterére, amellyel a vállalkozás együttműködésének a 2002. évi engedékenységi közlemény alapján történő értékelésekor rendelkezik, a jelen ügyben meg kell vizsgálni, hogy a Bizottság nyilvánvalóan túllépte‑e ezt a mérlegelési mozgásteret, amikor úgy ítélte meg, hogy a Kone által szolgáltatott bizonyítékok nem olyan jellegűek voltak, hogy lehetővé tették volna számára a németországi kartellel kapcsolatban az EK 81. cikkbe ütköző jogsértés megállapítását (lásd ebben az értelemben a fenti 83. pontban hivatkozott Hoechst kontra Bizottság ügyben 2008. június 18‑án hozott ítélet 555. pontját).

96 Először is emlékeztetni kell arra, hogy a Kone által a 2002. évi engedékenységi közlemény alapján Németországra vonatkozóan benyújtott kérelme keretében szolgáltatott bizonyítékok szerepelnek 2004. február 12‑i észrevételeiben, amelyeket 2004. február 18‑i észrevételei egészítettek ki és helyesbítettek. A 2004. február 12‑i észrevételekhez csatolták a Kone vezetőinek két nyilatkozatát, az egyik a német felvonópiaci kartell leírását [bizalmas], a másik pedig a német mozgólépcső‑piaci kartell leírását [bizalmas] tartalmazta.

97 A Kone 2004. február 12‑i és 18‑i észrevételei mellékletben tartalmaznak néhány okirati bizonyítékot. A Kone vezetői által a Konénak ugyanazon közlemény alapján benyújtott kérelme céljára emlékezetből felidézett dokumentumokon kívül, amelyek a kartell keretében megtartott egyes találkozók időpontját és helyszínét [bizalmas], valamint az ott megtárgyalt projekteket [bizalmas] jelölték meg, a Kone a 2004. február 12‑i észrevételeihez a Schindlertől származó faxüzenetet [bizalmas] és dátumot nem tartalmazó projektlistákat [bizalmas] csatolt. A 2004. február 18‑i észrevételekhez ezenkívül szállodai számlákat is mellékelt [bizalmas].

98 Másodszor, ami a rendelkezésre bocsátott bizonyítékok értékét illeti, a 2004. február 12‑i észrevételek vonatkozásában meg kell állapítani, hogy a Kone nyilatkozatait vezetői emlékezetből tették. Nem zárható ki tehát, hogy azok pontatlanságokat tartalmaznak. Egyébiránt maga a Kone említi 2004. február 18‑i észrevételeiben, hogy ezen észrevételei közül egyeseknek a pontossága nem garantálható teljes mértékben.

99 Mindenesetre egy vállalkozás egyoldalú nyilatkozatai nem lehetnek elegendők a jogsértés megállapításához, ha azokat nem támasztják alá pontos és egybevágó okirati bizonyítékok. A Bizottságnak ugyanis határozatában pontos és egybevágó bizonyítékokat kell szolgáltatnia azon szilárd meggyőződésének alátámasztására, hogy a jogsértést elkövették (a Bíróság 29/83. és 30/83. sz., Compagnie royale asturienne des mines és Rheinzink kontra Bizottság egyesített ügyekben 1984. március 28‑án hozott ítéletének [EBHT 1983., 1679. o.] 20. pontja, a Törvényszék T‑36/05. sz., Coats Holdings és Coats kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 12‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 71. pontja, valamint T‑450/05. sz., Peugeot és Peugeot Nederland kontra Bizottság ügyben 2009. július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2009., II‑2533. o.] 175. pontja).

100 A 2004. február 12‑i és 18‑i észrevételekhez csatolt bizonyítékokat illetően meg kell állapítani, hogy azok bizonyító ereje korlátozott, mivel vagy a Kone állította össze azokat a 2002. évi engedékenységi közlemény alapján benyújtott kérelme céljából, és azok nem a jogsértés időszakából származnak [bizalmas], vagy pedig azok önmagukban nem olyan jellegűek, hogy lehetővé tennék a Bizottság számára az EK 81. cikkbe ütköző jogsértés megállapítását [bizalmas]. A 2004. február 12‑i észrevételekhez mellékelt projektlisták [bizalmas], amelyek egyébként nem dátumozottak, a németországi kartell bizonyítása szempontjából – a Kone észrevételeiben közölt magyarázatok nélkül – semmilyen saját értékkel nem bírnak, mivel nem tartalmaznak az említett projektek versenytársak közötti jogellenes elosztására utaló ténykörülményt. Ugyanez igaz a 2004. február 18‑i észrevételekhez csatolt szállodai számlákra [bizalmas], amelyek csupán a Kone bizonyos vezetőinek egy adott időpontban valamely szállodában való tartózkodását és egy tárgyalóterem foglalását erősítik meg, anélkül azonban, hogy a felvonó‑ és mozgólépcső‑ágazatbeli versenyellenes magatartásra utaló ténykörülményeket tartalmaznának.

101 A Kone észrevételeihez csatolt egyetlen olyan bizonyíték, amely versenyellenes magatartásra utaló ténykörülményt tartalmaz, a Schindler faxüzenete [bizalmas]. Ugyanakkor, még ha a Bizottság a kifogásközlés 283. pontjában hivatkozott is erre a faxüzenetre, mivel az nem vitatott, hogy a Schindler ekkor már nem vett részt a németországi kartellben (lásd a megtámadott határozat 1. cikkének (2) bekezdését), e bizonyíték a németországi jogsértés bizonyítása szempontjából csekély értékkel bír.

102 A fenti elemzésből kitűnik, hogy a Konénak a 2004. február 12‑i és 18‑i észrevételeiben tett egyoldalú nyilatkozatait nem támasztották alá pontos és egybevágó okirati bizonyítékok.

103 E körülmények között, még ha feltételezzük is, hogy a Bizottságnak a megtámadott határozat (788) preambulumbekezdésében szereplő állításával ellentétben a Kone észrevételei nem nélkülözik az egyértelműséget, és azo