Keywords

Summary



Keywords

1. Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – A Bíróság hatásköre – Büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés

(EU 34. cikk, (2) bekezdés, b) pont és EU 35. cikk, (1) bekezdés)

2. Európai Unió – Büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés – A törvényi és rendeleti rendelkezések közelítése az igazságügyi együttműködés terén

(EU 34. cikk, (2) bekezdés; 2002/584 tanácsi kerethatározat, 31. cikk, (1) bekezdés)

3. Európai Unió – Büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés – Az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló kerethatározat

(2002/584 tanácsi kerethatározat, 1. cikk, (3) bekezdés és 2. cikk, (2) bekezdés)

4. Európai Unió – Büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés – Az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló kerethatározat

(2002/584 tanácsi kerethatározat, 2. cikk, (2) bekezdés)

Summary

1. Az EU 35. cikk (1) bekezdése értelmében a Bíróság az e cikkben előírt feltételek mellett hatáskörrel rendelkezik többek között a kerethatározatok érvényességére és értelmezésére vonatkozó előzetes döntések meghozatalára, ami szükségképpen magában foglalja annak lehetőségét, hogy a Bíróság kifejezett erre irányuló felhatalmazás nélkül is értelmezheti az elsődleges jogba tartozó olyan rendelkezéseket, mint az EU 34. cikk (2) bekezdésének b) pontja, ha – mint az alapügyben is – annak értékelésére kérik fel, hogy jogszerű volt‑e a kerethatározat e rendelkezés alapján történő elfogadása.

(vö. 18. pont)

2. Az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló 2002/584 tanácsi kerethatározat – amely a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítését írja elő a büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködés terén, konkrétabban az elítéltek vagy gyanúsítottak nemzeti hatóságok közötti, büntetőítélet végrehajtása vagy büntetőeljárás lefolytatása céljából történő átadásának feltételeire, eljárására és hatásaira vonatkozó jogszabályok közelítését – elfogadása nem sérti az EK 34. cikk (2) bekezdésének b) pontját.

Ugyanis az EU 34. cikk (2) bekezdése, amikor általános megfogalmazással élve felsorolja és meghatározza az Unió EU‑Szerződés VI. címében megfogalmazott „céljainak megvalósítása” érdekében használható jogi eszközök különböző fajtáit, nem értelmezhető úgy, mint amely kizárja, hogy a tagállamok törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezéseinek közelítése az EU 31. cikk (1) bekezdésének e) pontjában említetteken kívül más területeken, közelebbről az európai elfogatóparancs területén az említett (2) bekezdés b) pontjában szereplő kerethatározat elfogadása által valósulhasson meg.

Emellett az EU 34. cikk (2) bekezdése fontossági sorrendet sem állít fel az e rendelkezésben felsorolt eszközök között. Noha az európai elfogatóparancsot egyezménnyel is lehetett volna szabályozni, a Tanács mérlegelési jogkörébe tartozik, hogy előnyben részesíti‑e a kerethatározatot mint jogi eszközt, ha e jogi aktus elfogadásának feltételei teljesülnek.

Ez utóbbi következtetést nem rontja le az a körülmény, hogy a kerethatározat 31. cikkének (1) bekezdése szerint 2004. január 1‑jétől ez a kerethatározat lép a tagállamok közötti viszonylatban a kiadatás terén alkalmazandó korábbi, e rendelkezésben felsorolt egyezmények megfelelő rendelkezéseinek helyébe. Minden ettől eltérő értelmezés, amelyeket nem támaszt alá sem az EU 34. cikk (2) bekezdése, sem az EU‑Szerződés egyéb rendelkezése, azzal a kockázattal jár, hogy a korábban nemzetközi egyezménnyel szabályozott területek vonatkozásában a Tanács részére biztosított, kerethatározat elfogadására irányuló hatáskör elveszti hatékony érvényesülésének lényegét.

(vö. 28–29., 37–38., 41–43. pont)

3. A büntetések jogszerűségének elve (nullum crimen, nulla poena sine lege), amelyet több nemzetközi szerződés, többek között az emberi jogokról szóló európai egyezmény 7. cikkének (1) bekezdése is elismert, a közösségi jog általános jogelvei közé tartozik, és a tagállamok közös alkotmányos hagyományainak alapját képezi. Ez az elv azt jelenti, hogy a törvénynek világosan meg kell határoznia a jogsértéseket és a hozzájuk kapcsolódó büntetéseket. E feltétel akkor teljesül, ha a jogalany – a releváns rendelkezés megfogalmazásából, szükség esetén a bíróságok által nyújtott értelmezés segítségével – megtudhatja, hogy mely cselekmények és mulasztások vonják maguk után a büntetőjogi felelősségét.

E tekintetben az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló 2002/584 tanácsi kerethatározat 2. cikke (2) bekezdésének az a része, amely az e rendelkezésben felsorolt bűncselekményfajták esetében kiiktatja a kettős büntethetőség követelményének vizsgálatát, nem sérti a bűncselekmények és büntetések törvényességének elvét, és ezért nem érvénytelen. Ugyanis a kerethatározatnak nem célja a kérdéses bűncselekmények tényállási elemeinek és a hozzájuk kapcsolódó büntetéseknek a harmonizálása. Noha e 2. cikk (2) bekezdése az e rendelkezésben felsorolt bűncselekményfajták esetében kiiktatja a cselekmény kettős büntethetőségének vizsgálatát, azok törvényi tényállásának és az alkalmazandó büntetéseknek a meghatározására továbbra is a kibocsátó tagállam joga irányadó, amely tagállam, amint az egyébként e kerethatározat 1. cikkének (3) bekezdésében is szerepel, köteles tiszteletben tartani az EU 6. cikkben biztosított alapvető jogokat és alapvető jogelveket, így a bűncselekmények és büntetések törvényességének elvét is.

(vö. 49–50., 52–54. pont)

4. Az európai elfogatóparancsról és a tagállamok közötti átadási eljárásokról szóló 2002/584 tanácsi kerethatározat 2. cikke (2) bekezdésének azon része, amely az e rendelkezésben felsorolt bűncselekményfajták esetében kiiktatja a kettős büntethetőség követelményének vizsgálatát, nem sérti az egyenlőség elvét, valamint a hátrányos megkülönböztetés tilalmát, és ezért nem érvénytelen.

Ugyanis ami egyrészt az e rendelkezésben felsorolt 32 bűncselekményfajta kiválasztását illeti, a Tanács álláspontja – a kölcsönös elismerés elve alapján és a tagállamok közti nagyfokú bizalomra és szolidaritásra tekintettel – az lehetett, hogy az érintett bűncselekményfajták, akár már csupán jellegüknél fogva, akár a legalább három évig terjedő kiszabható szabadságvesztés büntetés miatt, azok közé tartoznak, amelyek olyan súlyosan sértik a közrendet és a közbiztonságot, hogy ez igazolja a cselekmény kettős büntethetősége vizsgálata előírásának elmaradását. Ezért tehát a különbségtétel – még ha el is fogadnánk, hogy a kerethatározat 2. cikkének (2) bekezdésében szereplő bűncselekmény elkövetésével gyanúsított vagy amiatt elítélt személy helyzete összehasonlítható az e rendelkezésben fel nem sorolt bűncselekmény elkövetésével gyanúsított vagy amiatt elítélt személy helyzetével – mindenképpen objektíve igazolt.

Másrészt azon körülménnyel kapcsolatban, hogy a kérdéses bűncselekményfajták pontos meghatározásának hiánya esetleg a kerethatározat eltérő végrehajtását vonhatja maga után az egyes nemzeti jogrendszerekben, elegendő emlékeztetni arra, hogy a kerethatározat célja nem a tagállamok anyagi büntetőjogának harmonizálása, illetve arra, hogy az EU‑Szerződés VI. címének nincs egyetlen olyan rendelkezése sem, amely az európai elfogatóparancs alkalmazását a tagállamok büntetőjogi szabályainak az érintett bűncselekmények területén történő harmonizációjától tenné függővé.

(vö. 57–60. pont)