ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21

A 882/2004 rendeletnek az „Intézkedések a szabályok be nem tartása esetén” című 54. cikke a következőképpen rendelkezik: „(1) Amikor az illetékes hatóság a szabályok be nem tartását állapítja meg, fellép annak biztosítása érdekében, hogy a vállalkozó orvosolja a helyzetet. Annak eldöntése során, hogyan lépjen fel, az illetékes hatóság figyelembe veszi a szabályok be nem tartásának jellegét, valamint a vállalkozóra vonatkozó korábbi adatokat a szabályok be nem tartásával kapcsolatban. (2) A fenti fellépés adott esetben a következő intézkedésekből állhat: a) közegészségügyi eljárások előírása vagy a takarmányok vagy élelmiszerek biztonságosságának, illetve a takarmány‑ vagy élelmiszerjog, valamint az állategészségügyi és az állatok kíméletére vonatkozó szabályok betartásának biztosításához szükségesnek ítélt bármely egyéb intézkedés; b) a takarmányok, élelmiszerek vagy állatok forgalomba hozatalának, behozatalának vagy kivitelének korlátozása vagy megtiltása; c) nyomon követés és szükség esetén a takarmány vagy élelmiszer visszahívásának, bevonásának és/vagy megsemmisítésének elrendelése; d) a takarmányok vagy élelmiszerek eredeti rendeltetésétől eltérő célra történő felhasználásának engedélyezése; e) az érintett vállalkozás egésze vagy egy része működésének megfelelő időre történő felfüggesztése vagy bezárása; f) a létesítmény engedélyezésének felfüggesztése vagy visszavonása; g) a harmadik országokból származó szállítmányok kapcsán a 19. cikkben említett intézkedések; h) bármely más intézkedés, amelyet az illetékes hatóság helyénvalónak ítél. (3) Az illetékes hatóság az érintett vállalkozót vagy annak egy képviselőjét: a) írásban értesíti az (1) bekezdéssel összhangban foganatosítandó intézkedésekkel kapcsolatos döntéséről, a döntés indoklásával együtt; és b) tájékoztatja az ilyen döntések elleni fellebbezési jogáról, valamint az alkalmazandó eljárásról és határidőkről. (4) Az illetékes hatóság adott esetben a küldő tagállam illetékes hatóságát is értesíti döntéséről. (5) Az e cikk alapján felmerülő összes kiadást a felelős takarmány‑ és élelmiszeripari vállalkozó állja.”
14

A 2012. október 10‑én elfogadott European Union (Rights of Passengers when Travelling by Sea and Inland Waterway) Regulations 2012 ([a tengeri és belvízi közlekedést igénybe vevő utasok jogairól szóló] az európai uniós szabályok alapján elfogadott 2012. évi rendelet; a továbbiakban: 2012. évi rendelet) 3. cikkében kijelöli az ír közlekedési hatóságot mint az 1177/2010 rendelet 25. cikkének értelmében a rendelet végrehajtásáért felelős szervet.
25

Először is az EUMSZ 155. cikk (2) bekezdésének szó szerinti értelmezését illetően az EPSU azt állítja, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 49–63. pontjában tévesen alkalmazta a jogot. E tekintetben arra hivatkozik, hogy az e rendelkezés angol nyelvi változatában használt „shall be implemented” kifejezés a Bizottság azon kötelezettségét fejezi ki, hogy az érintett szociális partnerek között létrejött megállapodás uniós szintű végrehajtására vonatkozó határozati javaslatot terjesszen a Tanács elé. Az EPSU azt is előadja, hogy az, hogy a szociális partnerek közötti megállapodás végrehajtásának két, az EUMSZ 155. cikk (2) bekezdése szerinti módszerét ugyanabba a mondatba foglalták, nem csökkenti a második eljárásban az intézmények kötelezettségeinek feltétlen jellegét, mivel a szociális partnerek, és nem az intézmények feladata annak kiválasztása, hogy mely módszert fogadják el.
5

E rendelet 294. cikke a következőképpen szólt: „(1) A vámhatóságok visszamenőleges hatályú engedélyt is kiadhatnak. A (2) és (3) bekezdések sérelme nélkül, a visszamenőleges hatályú engedély a kérelem benyújtásának napjától hatályos. (2) Ha a kérelem azonos jellegű műveletre és árura vonatkozó engedély megújítására irányul, az engedély visszamenőleges hatállyal is megadható az eredeti engedély lejáratának napjától kezdődően. (3) Kivételes körülmények esetén egy engedély visszamenőleges hatálya tovább is kiterjeszthető, de a kérelem benyújtásának napjától számított egy évnél nem hosszabb időre, feltéve hogy bizonyított gazdasági igény áll fenn, és: a) a kérelem nem megtévesztés kísérletével vagy nyilvánvaló gondatlansággal kapcsolatos; b) a kérelmező könyvelése alapján a rendelkezések összes követelménye teljesítettnek tekinthető, és ahol szükséges, a kicserélés elkerülése érdekében az áru azonosítható a szóban forgó időszakra, és az ilyen könyvelés lehetővé teszi a rendelkezések ellenőrzését; c) az áru helyzetét szabályossá tevő összes alakiság végrehajtható, ideértve szükség esetén a vámáru‑nyilatkozat érvénytelenítését.”
9

Ugyanezen irányelv „Az irányelv hatálya” címet viselő 3. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik: „(1) A [z Európai Unióra] átruházott hatáskörök korlátain belül ezt az irányelvet minden személyre alkalmazni kell, mind a köz‑, mind a magánszféra vonatkozásában, beleértve a köztestületeket [helyesen: állami szerveket] is a következőkre tekintettel: a) munkavállaláshoz, önálló vállalkozáshoz, a foglalkozáshoz való hozzájutás feltételei, beleértve a kiválasztási és toborzási feltételeket, bármely tevékenységi ágban és a szakmai hierarchia minden szintjén, beleértve az előmenetelt is; […] c) alkalmazási és munkakörülmények [helyesen: alkalmazási és munkafeltételek], beleértve az elbocsátást és a díjazást; […]”.
66

E tekintetben először is nem vitatott, hogy – amint azt a Törvényszék a megtámadott ítélet 89. pontjában megállapította – a fellebbezőnek, jogi képviselőjével együtt, nemcsak lehetősége volt arra, hogy észrevételeket terjesszen elő, és a 2004. évi általános végrehajtási rendelkezések 5. cikkének megfelelően megbizonyosodjon arról, hogy azok helyesen szerepelnek a szóban forgó meghallgatásról készült jegyzőkönyvben, hanem észrevételeket is tehetett a meghallgatásáról készült jegyzőkönyvre vonatkozóan, és így ezzel kapcsolatos álláspontját a kinevezésre jogosult hatóság tudomására hozza. Ugyanígy a fellebbezőt követően meghallgatott tanúk meghallgatásáról szóló jegyzőkönyveket is megküldték számára annak érdekében, hogy közölhesse esetleges észrevételeit, amit 2015. november 5‑i levelében meg is tett.
31

2018. november 14‑én W. Ż. jogorvoslati kérelmet nyújtott be a vitatott határozattal szemben a Sąd Najwyższy (legfelsőbb bíróság, Lengyelország) előtt, amely bíróságon belül az említett jogorvoslati kérelem vizsgálata a rendkívüli felülvizsgálati és közjogi tanácshoz tartozik. Ebben az összefüggésben azonban W. Ż. kérelmet nyújtott be a rendkívüli felülvizsgálati és közjogi tanácsba beosztott valamennyi bíró kizárása iránt is, azzal az indokkal, hogy kinevezésük módjára tekintettel azok nem biztosítják a függetlenség és pártatlanság megkövetelt garanciáit. E kérelem vizsgálata a három bíróból álló Sąd Najwyższy (Izba Cywilna) (legfelsőbb bíróság [polgári tanács]) feladata.
25

E körülmények között a Consiglio di Stato (államtanács, Olaszország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Köteles‑e az olyan nemzeti bíróság, amelynek határozatai ellen nincs jogorvoslati lehetőség, az EUMSZ 267. cikk alapján az uniós jog értelmezésével kapcsolatos valamely kérdést előzetes döntéshozatal céljából főszabály szerint azokban az esetekben is előterjeszteni, amelyekben a szóban forgó kérdést az eljárásban részt vevő egyik fél az eljárás megindítását vagy a perbe bocsátkozását, illetve azt követően terjeszti elő, hogy a bíróság első alkalommal megkezdi az ügyben való tanácskozást, vagy azt követően is, hogy már egyszer terjesztettek előzetes döntéshozatal iránti kérelmet az Európai Unió Bírósága elé? 2) […] A fentiek alapján összeegyeztethető‑e az uniós joggal (különösen az EUMSZ 4. cikk (2) bekezdésével, az EUMSZ 9. cikkel, az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének e) pontjával, az EUMSZ 106. cikkel, az EUMSZ 151. cikkel – és az abban említett Európai Szociális Chartával, valamint a Szociális Jogok Chartájával –, az EUMSZ 152., EUMSZ 153., EUMSZ 156., EUSZ 2. és EUSZ 3. cikkel, valamint a Charta 28. cikkével) a 163/2006. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 115., 206. és 217. cikkének a közigazgatási ítélkezési gyakorlatban szereplő olyan értelmezése, amely kizárja az árak felülvizsgálatát az úgynevezett különös ágazatokra vonatkozó szerződések esetében, elsősorban azok tekintetében, amelyek tárgya eltér a 2004/17 irányelvben említettektől, de amely eszközként kapcsolódik az utóbbiakhoz? 3) […] A fentiek alapján összeegyeztethető‑e az uniós joggal (különösen a Charta 28. cikkével, az egyenlő bánásmódnak az EUMSZ 26. és EUMSZ 34. cikkben rögzített elvével, valamint a vállalkozás szabadságának a Charta 16. cikke által is elismert elvével) a 163/2006. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 115., 206. és 217. cikkének a közigazgatási ítélkezési gyakorlatban szereplő olyan értelmezése, amely kizárja az árak felülvizsgálatát az úgynevezett különös ágazatokra vonatkozó szerződések esetében, elsősorban azok tekintetében, amelyeknek tárgya eltér a 2004/17 irányelvben említettektől, de amely eszközként kapcsolódik az utóbbiakhoz?”
106

A WDFG először is arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot azon cél meghatározása során, amelyre tekintettel a vitatott intézkedés szelektivitása vizsgálatának második szakaszában el kellett végezni az összehasonlítást. A Törvényszék, amely itt is eltért a vitatott határozatban foglaltaktól, tévesen értelmezte az adójogi jellegű intézkedések által követett cél meghatározására vonatkozó ítélkezési gyakorlatot. Ellentétben azzal, amit a Törvényszék feltételez, nem áll fenn ellentmondás a Bíróság azon kérdéssel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatában, hogy a „szóban forgó intézkedés” által kedvezményezett vállalkozásoknak és az abból kizárt vállalkozásoknak a helyzetét ezen intézkedés céljára vagy „az intézkedés hátterét képező rendszer” céljára tekintettel kell‑e összehasonlítani. A WDFG szerint e céloknak egybe kell esniük, és ha nem ez a helyzet, ez azért van, mert a nemzeti jogalkotó olyan intézkedést vezetett be az adórendszerbe, amely nem felel meg e rendszer logikájának. A jelen ügyben a szabályozás valódi célja, amelyre tekintettel az összehasonlítást el kell végezni, az adósemlegesség, amint azt maga a Bizottság is elismerte a vitatott határozatban. Sokkal általánosabb és logikusabb célról van szó, mint a Törvényszék által hivatkozott, az üzleti és cégérték számviteli és adójogi kezelése közötti párhuzam, amely bánásmódban valamely vállalkozás egy társaságban való részesedésszerzés esetén részesül, mivel főszabály szerint minden társasági adó per definitionem eltér a számviteli eredménytől.
88

A fellebbező először is arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot azon cél meghatározása során, amelyre tekintettel a vitatott intézkedés szelektivitása vizsgálatának második szakaszában el kellett végezni az összehasonlítást. A Törvényszék, amely itt is eltért a vitatott határozatban foglaltaktól, tévesen értelmezte az adójogi jellegű intézkedések által követett cél meghatározására vonatkozó ítélkezési gyakorlatot. Ellentétben azzal, amit a Törvényszék feltételez, nem áll fenn ellentmondás a Bíróság azon kérdéssel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatában, hogy a „szóban forgó intézkedés” által kedvezményezett vállalkozásoknak és az abból kizárt vállalkozásoknak a helyzetét ezen intézkedés céljára vagy „az intézkedés hátterét képező rendszer” céljára tekintettel kell‑e összehasonlítani. A fellebbező szerint e céloknak egybe kell esniük, és ha nem ez a helyzet, ez azért van, mert a nemzeti jogalkotó olyan intézkedést vezetett be az adórendszerbe, amely nem felel meg e rendszer logikájának. A jelen ügyben a szabályozás valódi célja, amelyre tekintettel az összehasonlítást el kell végezni, az adósemlegesség, amint azt maga a Bizottság is elismerte a vitatott határozatban. Sokkal általánosabb és logikusabb célról van szó, mint a Törvényszék által hivatkozott, az üzleti és cégérték számviteli és adójogi kezelése közötti párhuzam, amely bánásmódban valamely vállalkozás egy társaságban való részesedésszerzés esetén részesül, mivel főszabály szerint minden társasági adó per definitionem eltér a számviteli eredménytől.
89

A fellebbező először is arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot azon cél meghatározása során, amelyre tekintettel a vitatott intézkedés szelektivitása vizsgálatának második szakaszában el kellett végezni az összehasonlítást. A Törvényszék, amely itt is eltért a vitatott határozatban foglaltaktól, tévesen értelmezte az adójogi jellegű intézkedések által követett cél meghatározására vonatkozó ítélkezési gyakorlatot. Ellentétben azzal, amit a Törvényszék feltételez, nem áll fenn ellentmondás a Bíróság azon kérdéssel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatában, hogy a „szóban forgó intézkedés” által kedvezményezett vállalkozásoknak és az abból kizárt vállalkozásoknak a helyzetét ezen intézkedés céljára vagy „az intézkedés hátterét képező rendszer” céljára tekintettel kell‑e összehasonlítani. A fellebbező szerint e céloknak egybe kell esniük, és ha nem ez a helyzet, ez azért van, mert a nemzeti jogalkotó olyan intézkedést vezetett be az adórendszerbe, amely nem felel meg e rendszer logikájának. A jelen ügyben a szabályozás valódi célja, amelyre tekintettel az összehasonlítást el kell végezni, az adósemlegesség, amint azt maga a Bizottság is elismerte a vitatott határozatban. Sokkal általánosabb és logikusabb célról van szó, mint a Törvényszék által hivatkozott, az üzleti és cégérték számviteli és adójogi kezelése közötti párhuzam, amely bánásmódban valamely vállalkozás egy társaságban való részesedésszerzés esetén részesül, mivel főszabály szerint minden társasági adó per definitionem eltér a számviteli eredménytől.
1

Fellebbezésével a Sigma Alimentos Exterior SL az Európai Unió Törvényszéke 2018. november 15‑iSigma Alimentos Exterior kontra Bizottság ítéletének (T‑239/11, nem tették közzé, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2018:781) hatályon kívül helyezését kéri, amelyben a Törvényszék elutasította a külföldi vállalkozásban való részesedésszerzés esetén Spanyolország által az üzleti és cégértékre alkalmazott adózási amortizációról – C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07) – szóló, 2011. január 12‑i 2011/282/EU bizottsági határozat (HL 2011. L 135., 1. o.; a továbbiakban: vitatott határozat) 1. cikke (1) bekezdésének és másodlagosan a 4. cikkének megsemmisítése iránti keresetét.
41

A 2015/849 irányelv ezenkívül a 4. cikkében előírja, hogy a tagállamok ezt a hatályt azokra a szakmákra és vállalkozáskategóriákra is kiterjeszthetik, amelyeknél különösen valószínű, hogy azokat pénzmosási célra vagy terrorizmus finanszírozására használják fel. Ezenfelül ezen irányelv 5. cikke úgy rendelkezik, hogy a tagállamok az irányelv által szabályozott területen szigorúbb rendelkezéseket is elfogadhatnak e bűncselekményeknek az uniós jog keretein belül történő megelőzése érdekében. Egyébiránt az említett irányelv (6) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a tagállamok számára lehetővé kell tenni, hogy „[a 10000 eurós küszöbértéknél] alacsonyabb küszöbértékeket fogadjanak el, valamint hogy további általános korlátozásokat vezessenek be a készpénzforgalom tekintetében, és szigorítsák a meglévő rendelkezéseket”.
(36)

A foglalkoztatás és a munkavégzés hozzájárul a társadalomba történő beilleszkedéshez, továbbá kulcsfontosságú eleme az esélyegyenlőség biztosításának is. E tekintetben a védett műhelyek jelentős szerepet tölthetnek be. Ugyanez mondható el a többi olyan szociális vállalkozásról is, amelynek fő célja a fogyatékossággal élő vagy hátrányos helyzetű személyek – például a munkanélküliek, a hátrányos helyzetű kisebbségekhez tartozók vagy a más módon a társadalom peremére szorult személyek – szociális és szakmai beilleszkedésének vagy újrabeilleszkedésének az elősegítése. Előfordulhat azonban, hogy ezek a műhelyek vagy vállalkozások az általános versenyfeltételek mellett nem nyernének el közbeszerzést. Következésképpen indokolt előírni, hogy a tagállamok a közbeszerzési szerződések odaítélésére irányuló eljárásokban vagy azok egyes részeiben való részvétel jogát fenntarthatják ilyen műhelyek vagy vállalkozások számára, illetve a szerződések teljesítését a védett munkahely‑teremtési programok keretébe illesztéshez köthetik.”
8

A 2008. szeptember 3‑án aláírt említett szerződés, valamint a 2015. május 4‑i Lov no 575 om anlæg og drift af en fast forbindelse over Femern Bælt med tilhørende landanlæg i Danmark (a Fehmarn‑szoroson áthaladó állandó összeköttetés és a dániai hátországi összeköttetések megépítéséről és üzemeltetéséről szóló 575. sz. törvény) értelmében a projekt végrehajtásával két dán állami vállalkozást bíztak meg. Ezek közül az első, a 2005‑ben alapított Femern A/S feladata az állandó összeköttetés finanszírozása, megépítése és üzemeltetése. A második, a 2009‑ben alapított Femern Landanlæg A/S feladata a dániai hátországi közúti és a vasúti összeköttetések finanszírozása, megépítése és üzemeltetése. A Femern Landanlæg a dán államhoz tartozó Sund & Bælt Holding A/S leányvállalata. A Femern azt követően, hogy létrehozták a Femern Landanlæget, ez utóbbi vállalkozás leányvállalatává vált.
54

Feltételezve, hogy e 46. cikk – amelynek értelmében az említett engedély megadásának feltétele egyrészt a „rendkívüli, teljes mértékben előreláthatatlan és elkerülhetetlen események miatt bekövetkezett vis maior helyzetet előidéző, külső körülmények” felmerülése „ideértve az orvosi jellegű körülményeket” is, amelyeket az illetékes intézmény által készített jelentésben kell kifejteni, másrészt az, hogy az ilyen körülmények között igénybe vett orvosi ellátás árát nem fizették meg – alkalmazandó az olyan helyzetre, mint amely az alapügyben is felmerült, amikor a biztosított személy előre tervezetten a lakóhelye szerinti tagállamtól eltérő tagállamba utazott orvosi ellátás igénybevétele céljából; amint azt a kérdést előterjesztő bíróság maga is kimondta, e körülmény egyáltalán nem változtat azon a megállapításon, amely szerint a 883/2004 rendelet 20. cikke szerinti engedély kiadásának a biztosított személy lakóhelye szerinti tagállam állami egészségbiztosítási rendszeréhez tartozó orvos által kiadott orvosi jelentés benyújtásától való függővé tétele az EUMSZ 56. cikkben kimondott szolgáltatásnyújtás szabadsága aránytalan korlátozásának minősül, amely ráadásul gyakorlatilag megakadályozza az illetékes intézményt annak ellenőrzésében, hogy tiszteletben tartották‑e ezen engedély kötelező kiadásának feltételeit, ahogyan az a jelen ítélet 45. és 46. pontjában megállapításra került.
106

A Santander és a Santusa először is arra hivatkozik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot azon cél meghatározása során, amelyre tekintettel a vitatott intézkedés szelektivitása vizsgálatának második szakaszában el kellett végezni az összehasonlítást. A Törvényszék, amely itt is eltért a vitatott határozatban foglaltaktól, tévesen értelmezte az adójogi jellegű intézkedések által követett cél meghatározására vonatkozó ítélkezési gyakorlatot. Ellentétben azzal, amit a Törvényszék feltételez, nem áll fenn ellentmondás a Bíróság azon kérdéssel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatában, hogy a „szóban forgó intézkedés” által kedvezményezett vállalkozásoknak és az abból kizárt vállalkozásoknak a helyzetét ezen intézkedés céljára vagy „az intézkedés hátterét képező rendszer” céljára tekintettel kell‑e összehasonlítani. A Santander és a Santusa szerint e céloknak egybe kell esniük, és ha nem ez a helyzet, ez azért van, mert a nemzeti jogalkotó olyan intézkedést vezetett be az adórendszerbe, amely nem felel meg e rendszer logikájának. A jelen ügyben a szabályozás valódi célja, amelyre tekintettel az összehasonlítást el kell végezni, az adósemlegesség, amint azt maga a Bizottság is elismerte a vitatott határozatban. Sokkal általánosabb és logikusabb célról van szó, mint a Törvényszék által hivatkozott, az üzleti és cégérték számviteli és adójogi kezelése közötti párhuzam, amely bánásmódban valamely vállalkozás egy társaságban való részesedésszerzés esetén részesül, mivel főszabály szerint minden társasági adó per definitionem eltér a számviteli eredménytől.
76

A luxemburgi kormány a harmadik kérdés elfogadhatóságát illetően is kétségeinek ad hangot. Egyrészt úgy véli, hogy jóllehet a 2014. november 25‑i törvénynek az alapeljárásra alkalmazandó változata szerinti 6. cikke (1) bekezdése értelmében az információk birtokában lévő személy csak az információszolgáltatásra kötelező határozat be nem tartása miatt kiszabott szankciót megállapító határozattal szemben rendelkezett jogorvoslati joggal, a 2019. március 1‑jei törvény az előbbi határozattal szemben benyújtható megsemmisítés iránti keresetet vezetett be.
18

Ezen indokolásból következik, hogy a Hamásznak az e jegyzékeken való további szerepeltetésekor a Tanács egyrészt a Secretary of State for the Home Department (az Egyesült Királyság belügyminisztere) 2001. március 29‑i határozatára (a továbbiakban: az Egyesült Királyság belügyminiszterének 2001. évi határozata), másrészt pedig az Amerikai Egyesült Államok hatóságai által 1995. január 23‑án, 1997. október 8‑án és 2001. október 31‑én elfogadott három határozatra (a továbbiakban: az Egyesült Államok hatóságainak határozatai) támaszkodott. Az indokolás fő részében a Tanács, miután külön‑külön megvizsgálta az e nemzeti határozatokban szereplő információkat, jelezte, hogy mindegyikük elegendő indokot szolgáltatott a Hamász említett jegyzékekbe való felvételének igazolására. E tekintetben a Tanács pontosította, hogy ugyanezen nemzeti határozatok a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében a hatáskörrel rendelkező hatóságok által hozott határozatoknak minősülnek, és e határozatok továbbra is hatályosak. Ezt követően hangsúlyozta, hogy a Hamász ugyanezen jegyzékekbe való felvételét igazoló indokok továbbra is érvényesek, ezért a Hamász nevét továbbra is szerepeltetni kell e jegyzékeken.
16

Először is, a kérdést előterjesztő bíróságnak kétségei vannak azzal kapcsolatban, hogy az ezen ügyekben határozatot hozó ítélkező testületek összetétele összeegyeztethető‑e az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdésével, tekintettel arra, hogy ezekben az ügyekben az igazságügyi miniszternek a rendes bíróságok szervezetéről szóló törvény 77. cikkének 1. §‑a alapján hozott határozata értelmében vett kirendelt bíró is részt vesz, amely kirendelt bíró, az említett ügyek némelyikében akár kerületi bíróságról azaz alacsonyabb szintű bíróságról is származhat.
42

Végül az eljárás kimenetele akkor is eltérő lehetett volna, ha az AW‑nak lehetősége lett volna észrevételeket tenni a 6. mellékletben előírt, rejtett használati díj rendszerének állítólagosan rövid távú jellegével kapcsolatban, többek között e megfontolásnak az e melléklet 4. cikkével való ellentmondásos jellegére hivatkozva. Ugyanis, noha a vitatott határozat nem tesz említést az említett megfontolásról, a Bizottság arra az elsőfokú eljárásban is hivatkozott, hangsúlyozva, hogy a 6. mellékletben előírt, rejtett használati díj rendszerének állítólagos rövid távú jellege miatt az inflációs vagy árfolyamkockázat korlátozott jelentőséggel bír. Márpedig, mivel a Törvényszék előtti tárgyaláson e tekintetben semmilyen más megfontolást nem hozott fel, meg kell állapítani, hogy a Bizottság ugyanezen megfontolást már a közigazgatási szakaszban is kifejtette.
80

Ebben az esetben a Bíróság rendelkezésére álló információkból úgy tűnik, hogy a DEHSt átvette a Bizottság által közzétett adatgyűjtési modellt, amely a korrigált kvótára az „»EnergyFlows« – Data on Energy Input, Measurable Heat and Electricity” („»Energiaáramok« – Az energiabevitelre, a mérhető hőre és a villamos energiára vonatkozó adatok”) című E lapján a „Complete balance of measurable heat at the installation”(„A létesítményben mérhető hő teljes mérlege”) című II.2. szakaszának j) pontjában hivatkozik.