Ideiglenes változat

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (kibővített kilencedik tanács)

2020. október 5.( )

„Verseny – Kartellek – Közigazgatási eljárás – Helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat – Az 1/2003/EK rendelet 20. cikkével kapcsolatos jogellenességi kifogás – Hatékony jogorvoslathoz való jog – Fegyveregyenlőség – Indokolási kötelezettség – A magánlakás sérthetetlenségéhez fűződő jog – Kellően komoly valószínűsítő körülmények – Arányosság”

A T‑249/17. sz. ügyben,

a Casino, Guichard‑Perrachon (székhelye: Saint‑Étienne [Franciaország]),

az Achats Marchandises Casino SAS (AMC), korábban EMC Distribution (székhelye: Vitry‑sur‑Seine [Franciaország])

(képviselik őket: D. Théophile, I. Simic, O. de Juvigny, T. Reymond, A. Sunderland és G. Aubron ügyvédek)

felpereseknek

az Európai Bizottság (képviselik: B. Mongin, A. Dawes és I. Rogalski, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: F. Ninane ügyvéd)

alperes ellen,

támogatja:

az Európai Unió Tanácsa (képviselik: S. Boelaert, S. Petrova és O. Segnana, meghatalmazotti minőségben)

beavatkozó fél,

a Casino, Guichard‑Perrachon‑t, és a közvetlen vagy közvetett irányítása alatt álló valamennyi társaságot az 1/2003/EK tanácsi rendelet 20. cikkének (1) és (4) bekezdése értelmében helyszíni vizsgálat tűrésére kötelező, 2017. február 9‑i C(2017) 1054 final bizottsági határozat (AT.40466 – Tute 1 ügy) megsemmisítése iránt az EUMSZ 263. cikk alapján benyújtott kérelme tárgyában,

A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített kilencedik tanács),

tagjai: S. Gervasoni elnök (előadó), L. Madise, R. da Silva Passos, K. Kowalik‑Bańczyk és C. Mac Eochaidh bírák,

hivatalvezető: M. Marescaux tanácsos,

tekintettel az eljárás írásbeli szakaszára és a 2020. január 29‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

I. Jogi háttér

1 Az [EUMSZ 101.] és [EUMSZ 102. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) „A Bizottság helyszíni vizsgálati jogköre” című 20. cikke a következőképpen rendelkezik:

„(1) A Bizottság az e rendeletben ráruházott feladatok teljesítése érdekében a vállalkozásokkal és a vállalkozások társulásaival kapcsolatos minden szükséges helyszíni vizsgálatot lefolytathat.

(2) A Bizottság által a helyszíni vizsgálat lefolytatására felhatalmazott tisztviselők és egyéb kísérő személyek jogában áll, hogy:

a) a vállalkozásoknak és vállalkozások társulásainak bármely helyiségébe, területére és közlekedési eszközébe belépjenek;

b) az üzletmenethez kapcsolódó könyveket és más feljegyzéseket megvizsgálják, függetlenül attól, hogy milyen eszközön tárolják ezeket;

c) bármilyen formában elkészítsék vagy megszerezzék az ilyen könyvek vagy feljegyzések másolatát vagy kivonatát;

d) a helyszíni vizsgálathoz szükséges időre és mértékben lepecsételjenek bármilyen üzlethelyiségeket és könyveket vagy nyilvántartásokat;

e) magyarázatot kérjenek a vállalkozás vagy a vállalkozások társulásának bármely képviselőjétől vagy dolgozójától az ellenőrzés [helyesen: a helyszíni vizsgálat] céljához és tárgyához kapcsolódó tényről vagy dokumentumról, valamint a választ rögzítsék.

(3) A Bizottság által a helyszíni vizsgálat lefolytatására felhatalmazott tisztviselők és egyéb kísérő személyek jogkörüket írásbeli meghatalmazás felmutatásával gyakorolják, amely meghatározza a helyszíni vizsgálat tárgyát és célját, valamint a 2. cikkben meghatározott büntetéseket [helyesen: szankciókat] arra az esetre, ha az üzlethez kapcsolódó könyvek és egyéb nyilvántartások hiányosak, vagy ha az e cikk (2) bekezdése alapján feltett kérdésekre adott válaszok pontatlanok vagy félrevezetők. A Bizottság a helyszíni vizsgálat előtt megfelelő időben értesítést küld a vizsgálatról azon tagállam versenyhatóságának, amelynek területén a vizsgálatra sor kerül.

(4) A vállalkozások és vállalkozások társulásai kötelesek magukat a Bizottság által határozatban elrendelt helyszíni vizsgálatnak alávetni. A határozat meghatározza a helyszíni vizsgálat tárgyát és célját, megjelöli a vizsgálat kezdetének napját, és feltünteti a 23. és 24. cikkben előírt büntetéseket [helyesen: szankciókat], valamint azt a jogot, hogy a határozat a Bírósággal felülvizsgáltatható. A Bizottság az ilyen határozatot azon tagállam versenyhatóságával történt konzultáció után hozza meg, amelynek területén a helyszíni vizsgálatra sor kerül.

(5) Azon tagállam tisztviselői vagy versenyhatósága által meghatalmazott vagy kijelölt egyéb személyek, amelynek területén a helyszíni vizsgálatra sor kerül, a hatóság vagy a Bizottság kérelmére aktívan segítik a Bizottság által meghatalmazott tisztviselőket és más kísérő személyeket. E célból rendelkezésükre állnak a (2) bekezdésben meghatározott hatáskörök.

(6) Amennyiben a tisztviselők és a Bizottság által meghatalmazott egyéb kísérő személyek megállapítják, hogy valamely vállalkozás az e cikk szerint elrendelt helyszíni vizsgálatot akadályozza, az érintett tagállam megfelelő segítséget nyújt – ha szükséges – a rendőrség vagy azzal egyenértékű végrehajtó hatóság támogatását kérve annak érdekében, hogy a fenti személyek a helyszíni vizsgálatot elvégezhessék.

(7) Amennyiben a (6) bekezdésben előírt segítségnyújtáshoz a nemzeti szabályok szerint bíróság engedélyére van szükség, ezt az engedélyt meg kell kérni. Ez az engedély elővigyázatossági intézkedésként is kérhető.

(8) A (7) bekezdésben említett engedélyre vonatkozó kérelem esetén a nemzeti bíróság ellenőrzi, hogy a Bizottság határozata hiteles‑e, és az előirányzott kényszerítő intézkedések nem önkényesek, illetve túlzottak‑e a helyszíni vizsgálat tárgyának figyelembevételével. A nemzeti bíróság a kényszerítő intézkedések arányosságának ellenőrzése során közvetlenül vagy a tagállam versenyhatóságán keresztül részletes magyarázatot kérhet a Bizottságtól különösen arra vonatkozóan, hogy a Bizottságnak milyen alapon van gyanúja [az EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikk] megsértésére, valamint hogy mennyire komoly a gyanús jogsértés, illetve milyen jelleggel keveredett az ügybe az érintett vállalkozás. Ugyanakkor a nemzeti bíróság nem kérdőjelezheti meg a helyszíni vizsgálat szükségességét, és nem követelheti, hogy bocsássák rendelkezésére a Bizottság irataiban lévő adatokat. A bizottsági határozat jogszerűségét kizárólag a Bíróság vizsgálhatja felül.”

II. A jogvita előzményei

2 A Casino, Guichard‑Perrachon, azaz az elsőrendű felperes (a továbbiakban: Casino) a Casino‑csoport anyavállalata, amely tevékenységét többek között Franciaországban, elsősorban az élelmiszer‑forgalmazási és a nem élelmiszer‑forgalmazási ágazatban folytatja. Leányvállalata, az Achats Marchandises Casino SAS (AMC), korábban EMC Distribution, azaz a másodrendű felperes olyan beszerzési központ, amely a Casino‑csoport franciaországi áruházlánc szállítókkal szemben alkalmazott beszerzési feltételeit tárgyalja meg.

3 Az Európai Bizottság, miután információkat kapott az elsőrendű felperes és más vállalkozások vagy vállalkozások társulásai, többek között a szintén az élelmiszer‑forgalmazási és a nem élelmiszer‑forgalmazási ágazatban tevékenykedő Intermarché közötti információcserékről, 2017. február 9‑én meghozta a C(2017) 1054 final határozatot, amely az 1/2003 rendelet 20. cikkének (1) és (4) bekezdése szerinti helyszíni vizsgálat tűrésére kötelezte a Casino, Guichard‑Perrachon‑t, és a közvetlen vagy közvetett irányítása alatt álló valamennyi társaságot (AT.40466 – Tute 1 ügy) (a továbbiakban: megtámadott határozat).

4 A megtámadott határozat rendelkező részének szövege a következő:

„1. cikk

A Casino […] és a közvetlen vagy közvetett irányítása alatt álló valamennyi társaság köteles tűrni a mindennapi fogyasztási cikkek beszerzési piacán, a márkás termékek gyártói részére nyújtott szolgáltatások értékesítési piacán, valamint a mindennapi fogyasztási cikkek fogyasztói számára történő értékesítések piacán az [EUMSZ] 101. cikkbe ütköző összehangolt magatartásokban való esetleges részvételükre vonatkozó helyszíni vizsgálatot. Ezen összehangolt magatartások a következők:

a) vállalkozások és/vagy vállalkozások társulásai, különösen az ICDC […] és/vagy tagjai, különösen a Casino és az AgeCore és/vagy tagjai, többek között az Intermarché között 2015 óta folytatott információcsere az élelmiszerek, higiéniai és tisztítószerek ágazatában a mindennapi fogyasztási cikkek beszerzési piacán általuk elért árengedményekről, valamint az élelmiszerek, higiéniai és tisztítószerek ágazatában a márkás termékek gyártói részére nyújtott szolgáltatások értékesítési piacán érvényesített árakról, több uniós tagállamban, különösen Franciaországban, valamint

b) legalább 2016 óta a Casino és az Intermarché között folytatott információcsere a jövőbeni kereskedelmi stratégiáikra, különösen az áruválasztékra, az üzletek fejlesztésére, az elektronikus kereskedelemre és promóciós politikára vonatkozóan a mindennapi fogyasztási cikkek beszerzési piacán, valamint a mindennapi fogyasztási cikkek fogyasztói számára történő értékesítések piacain Franciaországban.

E helyszíni vizsgálatra a vállalkozás bármely helyiségében sor kerülhet […]

A Casino engedélyt ad a Bizottság tisztviselőinek és valamennyi általa megbízott személynek, hogy a vizsgálatot elvégezze, valamint engedélyt ad az érintett tagállam versenyhatóságának tisztviselői és általa megbízott vagy erre kijelölt más személyek számára, hogy segítséget nyújtsanak az előbbiek számára, hogy a rendes munkaidőben valamennyi helyiségébe bejussanak és közlekedési eszközét igénybe vegyék. A társaság vizsgálatra bocsátja az üzletmenethez kapcsolódó könyveket és más feljegyzéseket, függetlenül attól, hogy milyen eszközön tárolják ezeket, amennyiben a tisztviselők és más megbízottak ezt kérik, és megengedi számukra ezek helyszíni vizsgálatát, illetve azt, hogy bármilyen formában elkészítsék vagy megszerezzék az ilyen könyvek vagy feljegyzések másolatát vagy kivonatát. Engedélyezi, hogy a helyszíni vizsgálathoz szükséges időre és mértékben lepecsételjenek bármilyen üzlethelyiségeket és könyveket vagy nyilvántartásokat. A helyszínen azonnal szóbeli magyarázatot ad a vizsgálat tárgya és célja vonatkozásában, ha e tisztviselők és személyek ezt kérik, és engedélyezi valamennyi képviselő vagy alkalmazott számára, hogy e magyarázatokat megadja. Azt is engedélyezi, hogy e magyarázatokat bármilyen formában rögzítsék.

2. cikk

A helyszíni vizsgálat 2017. február 20‑án vagy röviddel ezután kezdődhet.

3. cikk

A jelen határozat címzettjei a Casino, és a közvetlen vagy közvetett irányítása alatt álló valamennyi társaság.

Ezt a határozatot közvetlenül a helyszíni vizsgálat előtt közölni kell azzal a vállalkozással, amely az [EUMSZ] 297. cikk (2) bekezdése értelmében annak címzettje.”

5 Miután a Bizottság tájékoztatta e helyszíni vizsgálatról, a francia versenyhatóság a tribunal de grande instance de Créteil (créteil‑i általános hatáskörű elsőfokú bíróság, Franciaország) és a tribunal de grande instance de Paris (párizsi általános hatáskörű elsőfokú bíróság, Franciaország) kényszerintézkedésekről határozó bíráihoz fordult annak érdekében, hogy engedélyt kérjen tőlük a felperesek helyiségeiben történő látogatások és lefoglalások elvégzésére. E kényszerintézkedésekről határozó bírák 2017. február 17‑i végzéseikkel engedélyezték az elővigyázatossági intézkedésként kért látogatásokat és lefoglalásokat. Mivel a helyszíni vizsgálat során hozott egyik intézkedés sem tette szükségessé az 1/2003 rendelet 20. cikke (6)–(8) bekezdésének értelmében vett „kényszerítő jogkörök” gyakorlását, e végzéseket nem közölték a felperesekkel.

6 A helyszíni vizsgálat 2017. február 20‑án kezdődött, amikor a Bizottság ellenőrei a francia versenyhatóság képviselőivel együtt megjelentek a Casino‑csoport párizsi székhelyén, valamint a másodrendű felperes helyiségeiben, és közölték a megtámadott határozatot a felperesekkel.

7 A vizsgálat során a Bizottság részéről többek között az irodák meglátogatására, anyagok, különösen informatikai berendezések (hordozható számítógépek, mobiltelefonok, táblagépek, külső tárolóegységek) begyűjtésére, több személy meghallgatására és az összegyűjtött anyag tartalmának másolására került sor.

8 2017. február 24‑én valamennyi felperes levelet küldött a Bizottságnak, amelyben fenntartásokat fogalmaztak meg a megtámadott határozattal és az annak alapján folytatott helyszíni vizsgálat lefolytatásával kapcsolatban.

III. Az eljárás és a felek kérelmei

9 A Törvényszék Hivatalához 2017. április 28‑án benyújtott keresetlevelükkel a felperesek előterjesztették a jelen keresetet.

10 Az Európai Unió Tanácsa a Törvényszék Hivatalához 2017. július 28‑án benyújtott beadványban kérelmezte, hogy a jelen eljárásba a Bizottság kérelmeinek támogatása végett beavatkozhasson. A Törvényszék kilencedik tanácsának elnöke a 2017. szeptember 22‑i határozatával megengedte e beavatkozást. A Tanács benyújtotta beadványát, és a felek az előírt határidőn belül benyújtották az azzal kapcsolatos észrevételeiket.

11 A felperesek azt kérik, hogy a Törvényszék:

– rendeljen el pervezető intézkedést, amelynek keretében felhívja a Bizottságot arra, hogy nyújtson be minden olyan dokumentumot, iratot és egyéb információt, amelyek alapján úgy vélte, hogy a megtámadott határozat meghozatalának időpontjában kellően komoly valószínűsítő körülmények álltak rendelkezésére ahhoz, hogy igazolják a helyszíni vizsgálatot a helyiségeikben;

– semmisítse meg a megtámadott határozatot;

– a Bizottságot és a Tanácsot kötelezze a költségek viselésére.

12 A Tanács által támogatott Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

– utasítsa el a keresetet;

– a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.

13 A Törvényszék kilencedik tanácsának javaslatára a Törvényszék az eljárási szabályzatának 28. cikke alapján úgy határozott, hogy az ügyet a kibővített kilencedik tanács elé utalja.

14 Az előadó bíró javaslatára a Törvényszék (kibővített kilencedik tanács) az eljárási szabályzat 89. cikkében előírt pervezető intézkedések keretében felhívta a Bizottságot, hogy nyújtsa be a megtámadott határozat meghozatalának időpontjában rendelkezésére álló, feltételezett jogsértésre vonatkozó valószínűsítő körülmények nem bizalmas változatát, és felhívta a felpereseket, hogy foglaljanak állást a benyújtott valószínűsítő körülményekkel kapcsolatban. A Bizottság és a felperesek e felhívásoknak az előírt határidőn belül eleget tettek.

15 A felperesek észrevételeire válaszul a Bizottság azt kérte a Törvényszéktől, hogy rendeljen el az eljárási szabályzat 91. cikke szerinti bizonyításfelvételt, amellyel arra kötelezi, hogy nyújtsa be a fent említett valószínűsítő körülmények bizalmas változatát, azzal a feltétellel, hogy abba csak a felperesek képviselői tekinthetnek bele, korlátozott feltételek mellett és azon bizalmas kezelésre vonatkozó kötelezettségvállalás mellett, amely szerint nem közölhetik ügyfeleikkel a valószínűsítő körülmények bizalmas változatának tartalmát.

16 A felperesek képviselői ellenezték a valószínűsítő körülményekbe való betekintés Bizottság által javasolt feltételeit, úgy ítélve meg, hogy a bizalmas kezelésre vonatkozó ilyen kötelezettségvállalások nem teszik lehetővé ügyfeleik védelmének teljes biztosítását. Azt kérték a Törvényszéktől, hogy a szóban forgó bizonyításfelvétel keretében rendelje el valamennyi felperes legalább egy alkalmazottjának betekintését az érintett dokumentumokba, vagy egy olyan nem bizalmas változat benyújtását, amelyben csak azok az adatok vannak kitakarva, amelyek felfedése lehetővé tenné azon vállalkozások azonosítását, amelyekkel a Bizottság kapcsolatba került, illetve amelyek tekintetében a Bizottság konkrétan igazolja a bizalmas kezelést, és kellően pontos összefoglalót nyújt. Emellett olyan pervezető intézkedés meghozatalát kérték, amely felhívja a Bizottságot, hogy nyújtsa be azokat a bizonyítékokat, amelyek lehetővé teszik egyes közölt valószínűsítő körülmények keletkezése és esetleges módosítása időpontjának vizsgálatát. Végül azt kérték a Törvényszéktől, hogy a kért bizonyításfelvétel terjedelmét és tartalmát illetően a kért bizonyításfelvétel elfogadását megelőzően tartson informális megbeszélést.

17 A Törvényszék a benyújtott valószínűsítő körülményekkel szemben a felperesek által megfogalmazott kifogások folyományaként újabb pervezető intézkedések keretében több kérdést intézett a Bizottsághoz, és felhívta a felpereseket, hogy foglaljanak állást a Bizottság egyes válaszaival kapcsolatban. A Bizottság és a felperesek e felhívásoknak az előírt határidőn belül eleget tettek.

18 Az előadó bíró javaslatára a Törvényszék (kibővített kilencedik tanács) az eljárás szóbeli szakaszának megnyitásáról határozott.

19 A Törvényszék Hivatalához 2019. december 19‑én benyújtott beadványában a Bizottság „kiegészítő választ” nyújtott be a Törvényszék kérdéseire adott egyik korábbi válasza kapcsán. A Törvényszék ezt az iratot – elfogadhatóságát nem érintve – az ügy irataihoz csatolta, és kérte a felpereseket, hogy nyújtsák be az említett aktussal kapcsolatos észrevételeiket, amit a felperesek az előírt határidőn belül meg is tettek, vitatva többek között a Bizottság kiegészítő válaszának elfogadhatóságát.

20 A Törvényszék a 2020. január 29‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a Törvényszék által feltett kérdésekre adott válaszait.

IV. A jogkérdésről

21 Keresetük alátámasztására a felperesek lényegében három jogalapra hivatkoznak. Az első az 1/2003 rendelet 20. cikkével szembeni jogellenességi kifogáson, a második az indokolási kötelezettség megsértésén, a harmadik pedig a magánlakás sérthetetlenségéhez fűződő jog megsértésén alapul.

A. Az 1/2003 rendelet 20. cikkével szembeni jogellenességi kifogáson alapuló első jogalapról

22 A felperesek az 1/2003 rendelet 20. cikkének jogellenességére hivatkoznak, azzal az indokkal, hogy az sérti az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 47. és 48. cikkét, illetve az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, 1950. november 4‑én Rómában aláírt egyezmény (kihirdette: 1993. évi XXXI. törvény; a továbbiakban: EJEE) 6. cikkének (1) bekezdését. E kifogás alátámasztására egy első, a hatékony jogorvoslathoz való jog megsértésére alapított kifogást hoznak fel, míg a második kifogás a fegyveregyenlőség elvének és a védelemhez való jognak a megsértésén alapul.

1. A jogellenességi kifogás elfogadhatóságáról

23 A Bizottság azzal érvel, hogy a felperesek által felhozott jogellenességi kifogás három okból elfogadhatatlan.

24 Először is a Tanács által támogatott Bizottság azt állítja, hogy a felhozott jogalap nem kellően pontos, mivel egyrészt a felperesek nem jelölték meg egyértelműen, hogy az 1/2003 rendelet 20. cikkének mely rendelkezése jogellenes, másrészt pedig nem fejtették ki pontosan, hogy melyek a kifogások e cikkel szemben, amely a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatokra alkalmazandó jogi szabályozást, nem pedig a helyszíni vizsgálatok lefolytatására alkalmazandó jogi szabályozást állapítja meg.

25 Másodszor, a Tanács által szintén támogatott Bizottság szerint hiányzik az összefüggés a megtámadott határozat és a szóban forgó általános hatályú jogi aktus között. A felperesek ugyanis nem bizonyították, hogy az a tény, hogy az 1/2003 rendelet 20. cikke részben vagy egészben nem írja elő a jogorvoslat lehetőségét a helyszíni vizsgálat lefolytatása ellen, mennyiben vonja maga után a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat jogellenességét, amely a helyszíni vizsgálat lefolytatása során hozott aktusoktól elkülönülő aktusnak minősül. A Bizottság a viszonválaszban a Tanácsot követve hozzáteszi, hogy a felperesek által a válaszban tett azon állítás, amely szerint a jogellenességi kifogás az 1/2003 rendelet 20. cikkének egészére vonatkozik, csupán megerősíti e kifogás elfogadhatatlanságát, mivel a megtámadott határozat kizárólag a 20. cikk (1) és (4) bekezdésén alapul. Azt is hangsúlyozza, hogy semmilyen másodlagos jogi aktus nem hoz létre konkrét bírósági jogorvoslati lehetőségeket, mivel a jogorvoslati lehetőségeket kizárólag a Szerződés tartalmazza.

26 Harmadszor, a felperesek az 1/2003 rendelet 20. cikkének egészben vagy részben történő vitatásának leple alatt valójában a Törvényszék és a Bíróság Szerződésben előírt jogorvoslati lehetőségekre vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlatát kifogásolják, amely bizonyos korlátozott eseteken kívül nem teszi lehetővé a helyszíni vizsgálat lefolytatásának vitatását.

27 A felhozott első kifogást illetően emlékeztetni kell arra, hogy az Európai Unió Bírósága alapokmánya 21. cikkének első bekezdése értelmében, amely ugyanezen alapokmány 53. cikkének első bekezdése szerint a Törvényszék előtti eljárásra is irányadó, valamint az eljárási szabályzat 76. cikkének d) pontja értelmében a keresetlevélnek tartalmaznia kell a jogvita tárgyát, továbbá a felhozott jogalapok és érvek, valamint az említett jogalapok rövid ismertetését. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ez a jogellenességi kifogásra alapított jogalapokra is alkalmazandó (lásd ebben az értelemben: 2016. július 14‑i Alesa kontra Bizottság ítélet, T‑99/14, nem tették közzé, EU:T:2016:413, 87–91. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), e megjelölésnek kellően világosnak és pontosnak kell lennie ahhoz, hogy az alperes előkészíthesse védekezését, a Törvényszék pedig dönthessen a keresetről, adott esetben minden további információ nélkül. A jogbiztonság és a gondos igazságszolgáltatás biztosítása érdekében a kereset elfogadhatóságához az szükséges, hogy azok a lényeges ténybeli és jogi körülmények, amelyeken a kereset alapul, legalább kivonatosan, de összefüggően és érthetően kitűnjenek magából a keresetlevél szövegéből (lásd: 2018. január 25‑i BSCA kontra Bizottság végzés ítélet, T‑818/14, EU:T:2018:33, 94. és 95. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

28 A jelen ügyben a felperesek egyértelműen és pontosan kifejtették, hogy miben áll az a két kifogás, amelyeket az 1/2003 rendelet vitatott rendelkezésével szemben terjesztettek elő, megjelölve azok jogszabályi és ítélkezési gyakorlatbeli jogalapját, valamint az azokat alátámasztó részletes érveket, anélkül hogy további információkat kellene kérni. Egyébiránt megállapítható, hogy a Bizottság által az ellenkérelemben és a viszonválaszban előadott érvelésre tekintettel annak nyilvánvalóan módjában állt megérteni a felperesek kifogásait.

29 Ehhez hozzá kell tenni, hogy a jelen ügyben nem kérdőjelezi meg a jogellenességi kifogás pontossága és egyértelműsége követelményének tiszteletben tartását a Bizottság által előadott azon körülmény, hogy az a rendelkezés, amelynek jogellenességére hivatkoznak (és amely a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatok jogi szabályozását rögzíti), nem határozza meg a kifogás által támadott (a helyszíni vizsgálatok lefolytatására vonatkozó) szabályokat (lásd e tekintetben a lenti 35–43. pontot).

30 Egyébiránt meg kell állapítani, hogy a felperesek beadványaikban egyértelműen jelezték, hogy elsődlegesen az 1/2003 rendelet 20. cikke egészének jogellenességére hivatkoznak, és nem róható fel nekik, hogy nem pontosították e cikk érintett bekezdését vagy bekezdéseit. Mivel ugyanis az EUMSZ 277. cikk szövegéből kitűnik, hogy jogellenességi kifogás révén bármely „általános hatállyal bíró jogi aktus” jogszerűsége megkérdőjelezhető (lásd egy két rendelettel szemben felhozott kifogás tekintetében: 1966. július 13‑i Olaszország kontra Tanács és Bizottság ítélet, 32/65, EU:C:1966:42; az Európai Közösségek egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételek valamely cikkével szemben felhozott kifogás tekintetében: 2009. április 30‑i Aayhan és társai kontra Parlament ítélet, F‑65/07, EU:F:2009:43), nem lehet megkövetelni a kifogás előterjesztésének formai követelményeként az ilyen kifogás előterjesztőitől, hogy pontosan jelöljék meg az általános hatályú aktus azon cikkét és bekezdését, amelynek jogellenességére hivatkoznak, ugyanakkor e pontosítás a jogellenességi kifogás egyéb elfogadhatósági feltételeinek a keretében előírható (lásd a lenti 33. és 34. pontot).

31 A jogellenességi kifogással szemben felhozott első elfogadhatatlansági kifogást (lásd a fenti 24. pontot) tehát el kell utasítani.

32 A felhozott két másik elfogadhatatlansági kifogást (lásd a fenti 25. és 26. pontot) illetően előzetesen meg kell állapítani, hogy azok kizárólag a jogellenességi kifogás alátámasztására felhozott első, a hatékony jogorvoslathoz való jog megsértésére alapított kifogás ellen irányulnak.

33 Ami a jogellenességi kifogás alátámasztására felhozott első kifogást illeti, emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az alapkeresetben valamely harmadik jogi aktus jogszerűségének vitatása során az EUMSZ 277. cikk alapján járulékosan felhozott jogellenességi kifogás csak akkor fogadható el, ha összefüggés áll fenn ezen aktus, és azon jogi norma között, amelynek állítólagos jogellenességére hivatkoznak. Mivel az EUMSZ 277. cikknek nem célja az, hogy lehetővé tegye valamely fél számára bármely általános jellegű jogi aktus alkalmazhatóságának valamely kereset érdekében történő vitatását, a jogellenességi kifogás terjedelmét arra kell korlátozni, ami a jogvita megoldásához elengedhetetlen. Ebből következik, hogy annak az általános jogi aktusnak, amelynek a jogellenességét állítják, közvetlenül vagy közvetetten alkalmazandónak kell lennie a kereset tárgyát képező ügyre (lásd: 2015. június 12‑i Health Food Manufacturers’ Association és társai kontra Bizottság ítélet, T‑296/12, EU:T:2015:375, 170. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ebből az is következik, hogy a megtámadott egyedi határozat és a kérdéses általános hatályú jogi aktus között közvetlen jogi kapcsolatnak kell fennállnia. Az ilyen kapcsolat fennállására azonban abból is következtetni lehet, hogy a megtámadott határozat lényegében azon jogi aktus rendelkezésén alapul, amelynek jogszerűségét vitatják, még akkor is, ha ez utóbbi rendelkezés nem kifejezetten képezte a határozat jogalapját (lásd: 2007. november 20‑i Ianniello kontra Bizottság ítélet, T‑308/04, EU:T:2007:347, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

34 Ebből az következik, hogy a jelen ügyben felhozott jogellenességi kifogás csak abban az esetben elfogadható, ha az 1/2003 rendelet 20. cikkének azon rendelkezéseit érinti, amelyek kifejezetten a megtámadott határozat alapjául szolgálnak, vagyis e cikk (4) bekezdését (lásd ebben az értelemben: 2013. szeptember 6‑i Deutsche Bahn és társai kontra Bizottság ítélet, T‑289/11, T‑290/11 és T‑521/11, EU:T:2013:404, 57. és 58. pont), illetve az (1) bekezdést is, amely a Bizottság helyszíni vizsgálatok folytatására vonatkozó általános hatáskörét rögzíti (a továbbiakban: az 1/2003 rendelet 20. cikkének releváns rendelkezései). A jelen helyszíni vizsgálatot ugyanis az e rendelkezések alapján hozott határozat útján rendelték el, és így az nem egy egyszerű meghatalmazás alapján, előzetes határozat nélkül végzett (a 20. cikk (3) bekezdésében szabályozott) helyszíni vizsgálat, és nem is olyan helyszíni vizsgálat, amelyet annak ellenére folytattak le, hogy az érintett vállalkozás azt akadályozza (a 20. cikk (6)–(8) bekezdése).

35 Ily módon a jelen ügyben, ha az 1/2003 rendelet 20. cikkének releváns rendelkezéseit jogellenesnek kellene nyilvánítani, az e rendelkezések alapján elfogadott megtámadott határozat minden jogalapját elveszítené, és azt meg kellene semmisíteni, függetlenül az említett rendelkezések jogellenességének megállapított okától.

36 Ebből következik, hogy sem a második, sem a harmadik elfogadhatatlansági kifogás alátámasztására előadott érvelésből nem lehet arra következtetni, hogy a jogellenességi kifogás alátámasztására felhozott első kifogás elfogadhatatlan.

37 Ezzel az érveléssel ugyanis a Tanács által támogatott Bizottság lényegében a hivatkozott jogellenességi ok – azaz a helyszíni vizsgálatok lefolytatása hatékony bírósági felülvizsgálatának hiánya – és a helyszíni vizsgálatot elrendelő megtámadott határozat közötti kapcsolat hiányát kifogásolja, egyrészt arra hivatkozva, hogy a helyszíni vizsgálatok lefolytatásának bírósági felülvizsgálatára vonatkozó szabályok nem szolgálnak a megtámadott határozat alapjául (második elfogadhatatlansági kifogás), másrészt pedig arra, hogy az ilyen szabályok az EUMSZ 263. cikk ítélkezési gyakorlat által történő értelmezésén alapulnak, és nem szabadna szerepelniük az 1/2003 rendelet 20. cikkében, amelyen a megtámadott határozat alapul (harmadik elfogadhatatlansági kifogás).

38 Mindenesetre, még ha feltételezzük is, hogy a jogellenességi kifogás elfogadhatósága az állítólagos jogellenességi ok és a megtámadott határozat közötti kapcsolat megállapításától függ, nem lehet úgy tekinteni, hogy a jelen ügyben nem áll fenn ilyen kapcsolat.

39 Amint azt a felperesek helytállóan hangsúlyozzák, a hivatkozott jogellenesség nem magukra az 1/2003 rendelet 20. cikkében szabályozott, helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatot követő, e határozat végrehajtására és a helyszíni vizsgálat lefolytatására vonatkozó aktusokra vonatkozik. Az ezen aktusok felülvizsgálatát lehetővé tevő jogorvoslati lehetőségek hiányosságait kifogásolják, amelyek már a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat elfogadásakor is fennálltak, és amelyek a felperesek szerint az 1/2003 rendelet 20. cikke releváns rendelkezéseinek tudhatók be.

40 A Törvényszék által a 2013. szeptember 6‑i Deutsche Bahn és társai kontra Bizottság ítéletben (T‑289/11, T‑290/11 és T‑521/11, EU:T:2013:404, 50. és 108. pont) azzal kapcsolatban megállapítottakhoz hasonlóan, hogy a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat elfogadását megelőzően bírósági felhatalmazást kell beszerezni, a felperesek a jelen ügyben azt kérik, hogy a Törvényszék azonosítson egy olyan új, az ilyen határozat jogszerűségi feltételének minősülő formai követelményt, amely szerint a határozat meghozatalát követően biztosítani kell olyan konkrét jogorvoslati lehetőségeket, amelyek biztosítják az említett határozat alapján hozott intézkedések bírósági felülvizsgálatát, és ennek az 1/2003 rendelet 20. cikkének releváns rendelkezéseiben kell szerepelnie.

41 Ebben a szakaszban nem azon jogorvoslati lehetőségek meghatározásának eltérő kérdéséről van szó, amelyek lehetővé teszik a vizsgálatok lefolytatása és alakszerűsége hatékony bírósági felülvizsgálatának biztosítását az 1/2003 rendelet 20. cikkének keretében, ami a jogellenességi kifogás megalapozottságának vizsgálatához tartozik. A jogellenességi kifogás elfogadhatóságának vizsgálata ugyanis nem foglalja magában annak meghatározását, hogy milyen módon és milyen típusú rendelkezések révén kell kialakítani a helyszíni vizsgálatok lefolytatásának bírósági felülvizsgálatát. E kérdést az 1/2003 rendelet 20. cikke hatékony jogorvoslathoz való joggal való összeegyeztethetőségének vizsgálata, és így a jogellenességi kifogás megalapozottságának vizsgálata keretében kell eldönteni. E tekintetben megjegyzendő, hogy a Bizottság a harmadik elfogadhatatlansági kifogása alátámasztására a jogellenességi kifogás megalapozottságára vonatkozó érvelésére, valamint a 2010. április 28‑i Amann & Söhne és Cousin Filterie kontra Bizottság ítéletre (T‑446/05, EU:T:2010:165, 123–152. pont) hivatkozik, amely az ezen ügyben felhozott jogellenességi kifogást mint megalapozatlant elutasította.

42 Ebből egyébként az következik, hogy közömbös a Bizottság által állított – részben pontatlan – azon körülmény is, amely szerint egyetlen másodlagos jogi aktus sem ír elő különleges jogorvoslati lehetőséget. Szemléltetésképpen, maga az 1/2003 rendelet rögzíti ugyanis a 31. cikkében az európai uniós bíróság korlátlan jogkörét az olyan határozatok felülvizsgálatára, amelyekben a Bizottság bírságot vagy kényszerítő bírságot határozott meg, az említett bírság vagy kényszerítő bírság törlése, csökkentése vagy növelése érdekében. Ugyanígy az európai uniós védjegyről szóló, 2017. június 14‑i (EU) 2017/1001 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2017. L 154., 1. o.) – ugyanúgy, mint az Unió szerveit vagy hivatalait létrehozó más jogi aktusok – rendelkezik az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala (EUIPO) fellebbezési tanácsainak határozataival szemben az uniós bíróság előtt benyújtható keresetekről. Kétségtelen, hogy ezek a jogorvoslatok a Szerződésben foglalt eljárások folyományai, és ebben az értelemben nem olyan önálló jogorvoslati lehetőségek, amelyeket a Szerződés nem ír elő, ami egyébként nem is lehetséges. A jelen ügyben azonban a felperesek nem ilyen önálló jogorvoslati lehetőségek létrehozását kérik. Úgy kell ugyanis tekinteni, hogy a felperesek azt kifogásolják, hogy az 1/2003 rendelet 20. cikke nem tartalmaz olyan rendelkezéseket, amelyek a helyszíni vizsgálat lefolytatásával kapcsolatos intézkedéseket a Szerződés értelmében megtámadható aktusok természetével ruházzák fel, hasonlóan ahhoz, amit az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzatának 90a. cikke az Európai Csaláselleni Hivatal (OLAF) vizsgálati cselekményeire vonatkozóan rögzít, és amelyek előírják e jogorvoslati lehetőség feltüntetését a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatban, ugyanúgy, ahogy az 1/2003 rendelet 20. cikkének (4) bekezdése szerint fel kell tüntetni azt a jogot, hogy magával a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozattal szemben az uniós bíróság előtt jogorvoslattal lehet élni.

43 Ebből következik, hogy a jogellenességi kifogás az annak alátámasztására felhozott első kifogást illetően elfogadható. Ugyanez vonatkozik a jogellenességi kifogás alátámasztására felhozott második kifogásra, amely a fegyveregyenlőség elvének és a védelemhez való jognak a megsértésén alapul, és amelynek elfogadhatósága végeredményben nem vitatott (lásd a fenti 32. pontot). Az 1/2003 rendelet 20. cikke releváns rendelkezéseinek tekintetében az első kifogás keretében a hatékony bírói jogvédelem kapcsán felrótt hiányosságokhoz hasonlóan ugyanis a felperesek a második kifogásukban azt kifogásolják, hogy e rendelkezések nem rendelkeznek a helyszíni vizsgálatot igazoló valószínűsítő körülményeknek a helyszíni vizsgálat alá vont vállalkozással való közléséről; véleményük szerint egyedül ez lenne alkalmas a fegyveregyenlőség elve és az említett vállalkozás védelemhez való joga tiszteletben tartásának biztosítására.

44 A fentiek összességéből következik, hogy a felperesek által felhozott jogellenességi kifogást elfogadhatónak kell nyilvánítani az annak alátámasztására felhozott két kifogás tekintetében, de csak annyiban, amennyiben az az 1/2003 rendelet 20. cikkének releváns rendelkezéseire vonatkozik.

2. A jogellenességi kifogás megalapozottságáról

a) Az első, a hatékony jogorvoslathoz való jog megsértésére alapított jogalapról

45 A felperesek arra hivatkoznak, hogy az 1/2003 rendelet 20. cikke sérti a hatékony jogorvoslathoz való jogot. Az Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban: EJEB) és az uniós bíróságok ítélkezési gyakorlata alapján a felperesek rámutatnak arra, hogy mivel a helyszíni vizsgálatok lefolytatásának bírósági felülvizsgálata csak a Bizottság által az EUMSZ 101. cikk alapján elfogadott, szankciót kiszabó végleges határozat megsemmisítése iránti kereset keretében történhet meg, e lefolytatás vitatásának lehetősége nem biztos, és arra nem kerülhet észszerű határidőn belül sor. A felperesek ebből azt a következtetést vonják le, hogy az 1/2003 rendelet 20. cikke alapján elrendelt helyszíni vizsgálatok lefolytatásának feltételei ellen indított keresetek szabályozása nem biztosít „megfelelő orvoslást” a vizsgálat tárgyát képező vállalkozások számára. Nem volt lehetőségük ugyanis arra, hogy megfelelő időben pártatlan és független bíróság védelmét vegyék igénybe, és így kénytelenek voltak kedvező választ adni az ellenőrök valamennyi felhívására.

46 Emlékeztetni kell arra, hogy a Charta „A hatékony jogorvoslathoz és a tisztességes eljáráshoz való jog” című 47. cikke értelmében:

„Mindenkinek, akinek az Unió joga által biztosított jogait és szabadságait megsértették, az e cikkben megállapított feltételek mellett joga van a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz.

Mindenkinek joga van arra, hogy ügyét a törvény által megelőzően létrehozott független és pártatlan bíróság tisztességesen, nyilvánosan és észszerű időn belül tárgyalja.[…]”

47 Egyébiránt a Chartához fűzött magyarázatokból (HL 2007. C 303., 17. o.), amelyeket a Charta 52. cikkének (7) bekezdése szerint az uniós bíróságoknak kellően figyelembe kell venniük (lásd: 2013. február 26‑i Åkerberg Fransson ítélet, C‑617/10, EU:C:2013:105, 20. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), kitűnik, hogy a Charta 47. cikke az EJEE 6. cikke (1) bekezdésének és 13. cikkének felel meg.

48 Amint azt a Tanács helytállóan hangsúlyozza, a Charta és az EJEE rendelkezéseinek e megfelelése nem jelenti azt, hogy a jelen ügyben elvégzendő jogszerűségi vizsgálatot az EJEE rendelkezéseire tekintettel kell elvégezni. Az ítélkezési gyakorlatból, különösen a Tanács által hivatkozott 2017. szeptember 14‑i K. ítéletből (C‑18/16, EU:C:2017:680, 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) az tűnik ki, hogy jóllehet – amint azt az EUSZ 6. cikk (3) bekezdése megerősíti – az EJEE által biztosított alapvető jogok az uniós jogrend részét képezik mint annak általános elvei, és ugyan a Charta 52. cikkének (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a Chartában foglalt, az EJEE által biztosított jogoknak megfelelő jogok tartalmát és terjedelmét azonosnak kell tekinteni azokéval, amelyek az említett egyezményben szerepelnek, ez az egyezmény nem minősül az uniós jogrendbe szervesen beépülő jogforrásnak addig, amíg az Unió nem csatlakozott hozzá, így a jogszerűség vizsgálatát kizárólag a Chartában biztosított alapvető jogokra tekintettel kell elvégezni.

49 Mindazonáltal mind a Charta 52. cikkéből, mind az e cikkre vonatkozó magyarázatokból az következik, hogy az EJEE rendelkezéseit és az EJEB e rendelkezésekre vonatkozó ítélkezési gyakorlatát figyelembe kell venni a Charta rendelkezéseinek adott ügyben való értelmezése és alkalmazása során (lásd ebben az értelemben: 2010. december 22‑i DEB‑ítélet, C‑279/09, EU:C:2010:811, 35. és 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2013. február 26‑i Melloni ítélet, C‑399/11, EU:C:2013:107, 50. pont). A Charta 52. cikkének (3) bekezdése ugyanis kimondja, hogy amennyiben a Charta olyan jogokat tartalmaz, amelyek megfelelnek az EJEE‑ben biztosított jogoknak, akkor e jogok tartalmát és terjedelmét azonosnak kell tekinteni azokéval, amelyek az EJEE‑ben szerepelnek, és az e cikkre vonatkozó magyarázatok pontosítják, hogy az EJEE által biztosított jogok tartalmát és terjedelmét nemcsak az EJEE és az ahhoz csatolt kiegészítő jegyzőkönyvek szövege határozza meg, hanem az EJEB ítélkezési gyakorlata is.

50 Márpedig az EJEB azon ítélkezési gyakorlatából, amely az EJEE, különösen a 6. és a 13. cikk tiszteletben tartásáról döntött a házkutatásokkal kapcsolatban, és különösen az EJEB felek által hivatkozott és elemzett 2008. február 21‑i Ravon és társai kontra Franciaország ítéletéből (CE:ECHR:2008:0221JUD001849703, a továbbiakban: Ravon ítélet), 2010. december 21‑i Société Canal Plus és társai kontra Franciaország ítéletéből (CE:ECHR:2010:1221JUD002940808, a továbbiakban: Canal Plus ítélet), 2010. december 21‑i Compagnie des gaz de pétrole Primagaz kontra Franciaország ítéletéből (CE:ECHR:2010:1221JUD002961308, a továbbiakban: Primagaz ítélet), valamint 2014. október 2‑i Delta Pekárny a.s. kontra Cseh Köztársaság ítéletéből (CE:ECHR:2014:1002JUD000009711, a továbbiakban: Delta Pekárny ítélet) a következő elvek szűrhetők le:

– fenn kell állnia az érintett határozat vagy intézkedések szabályszerűségének mind ténybeli, mind jogi szempontból hatékony bírósági felülvizsgálatának (Ravon ítélet, 28. pont; Delta Pekárny ítélet, 87. pont) (a továbbiakban: a tényleges érvényesülés feltétele);

– szabálytalanság megállapítása esetén a rendelkezésre álló jogorvoslatnak vagy jogorvoslatoknak lehetővé kell tenniük vagy a művelet végrehajtásának megakadályozását, vagy – amennyiben jogellenes műveletre már sor került – az érdekelt számára a megfelelő orvoslást (Ravon ítélet, 28. pont; Delta Pekárny ítélet, 87. pont) (a továbbiakban: hatékonysági feltétel);

– az érintett jogorvoslatnak biztosan hozzáférhetőnek kell lennie (Canal Plus ítélet, 40. pont; Primagaz ítélet, 28. pont) (a továbbiakban: bizonyossági feltétel);

– a bírósági felülvizsgálatnak észszerű határidőn belül kell megtörténnie (Canal Plus ítélet, 40. pont; Primagaz ítélet, 28. pont) (a továbbiakban: az észszerű határidőre vonatkozó feltétel).

51 Ebből az is kitűnik, hogy a helyszíni vizsgálat lefolytatásának ilyen hatékony bírósági felülvizsgálat tárgyát kell képeznie, és hogy a felülvizsgálatnak a szóban forgó ügy sajátos körülményei között kell hatékonynak lennie (Delta Pekárny ítélet, 87. pont), ami magában foglalja az összes rendelkezésre álló jogorvoslati lehetőség figyelembevételét, és ily módon e jogorvoslatok átfogó elemzését (lásd ebben az értelemben: Ravon ítélet, 29–34. pont; Canal Plus ítélet, 40–44. pont; Delta Pekárny ítélet, 89–93. pont). A jogellenességi kifogás megalapozottságának vizsgálata tehát nem korlátozódhat az 1/2003 rendelet 20. cikke felperesek által kifogásolt hiányosságainak elemzésére, hanem annak a helyszíni vizsgálat tárgyát képező vállalkozás rendelkezésére álló valamennyi jogorvoslati lehetőség figyelembevételén kell alapulnia.

52 Előzetesen meg kell állapítani, hogy a Bizottság és a Tanács állításával ellentétben az EJEB fenti 50. és 51. pontban felidézett ítélkezési gyakorlata nem tekinthető irrelevánsnak a jelen ügyben.

53 Kétségtelen, hogy a Bizottság a jelen ügyben az 1/2003 rendelet 20. cikkének (6)–(8) bekezdése alapján nem élt a nemzeti hatóságok „közhatalmával” vagy „kényszerítő jogkörével”. Ezt támasztja alá többek között az a tény, hogy a francia bíróságok e belépéseket és lefoglalásokat engedélyező, a Bizottság által elővigyázatossági intézkedésként kért végzéseit nem közölték a felperesekkel (lásd a fenti 5. és 34. pontot). Mindazonáltal, amint azt a felperesek helyesen állítják, kötelesek voltak alávetni magukat a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatnak, amely kötelező a címzettekre nézve és amelynek be nem tartása esetén bírságot lehet kiszabni (az 1/2003 rendelet 23. cikke (1) bekezdésének c)–e) pontja), továbbá amely többek között kiterjed a bármely helyiségükbe való belépésre, az üzletmenethez kapcsolódó feljegyzések megvizsgálására és lemásolására (az 1/2003 rendelet 20. cikke (2) bekezdésének a)–d) pontja), ami elegendő ahhoz, hogy megállapítható legyen a helyszíni vizsgálat alá vont vállalkozások magánlakásába való behatolás, ez pedig igazolja a házkutatások által érintett vállalkozások EJEB fenti 50. és 51. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlata által elismert jogainak biztosítását (lásd ebben az értelemben: 2013. szeptember 6‑i Deutsche Bahn és társai kontra Bizottság ítélet, T‑289/11, T‑290/11 és T‑521/11, EU:T:2013:404, 65. pont; EJEB, 2013. március 14., Bernh Larsen Holding AS és társai kontra Norvégia, CE:ECHR:2013:0314JUD002411708, 106. pont). Ennélfogva nem meghatározó, hogy a helyszíni vizsgálatot a jelen ügyben a közhatalom igénybevételét engedélyező bíróság előzetes beavatkozása nélkül folytatták le, sőt még úgy is lehet tekinteni, hogy az előzetes bírósági beavatkozás e hiánya a fortiori igazolja az EJEB ítélkezési gyakorlata által a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat utólagos bírósági felülvizsgálatának szakaszában előírt garanciák szükségszerű tiszteletben tartását (lásd ebben az értelemben: 2013. szeptember 6‑i Deutsche Bahn és társai kontra Bizottság ítélet, T‑289/11, T‑290/11 és T‑521/11, EU:T:2013:404, 66. pont, valamint az EJEB hivatkozott ítélkezési gyakorlata). Ezenfelül hangsúlyozni kell, hogy amikor az uniós bíróság a helyszíni vizsgálat alá vont vállalkozások alapvető jogainak tiszteletben tartásáról határozott, mindig az EJEB ítélkezési gyakorlatára támaszkodott (2015. június 18‑i Deutsche Bahn és társai kontra Bizottság ítélet, C‑583/13 P, EU:C:2015:404, 41–48. pont; 2013. szeptember 6‑i Deutsche Bahn és társai kontra Bizottság ítélet, T‑289/11, T‑290/11 és T‑521/11, EU:T:2013:404, 109–114. pont; 2018. április 10‑i Alcogroup és Alcodis kontra Bizottság ítélet, T‑274/15, nem tették közzé, EU:T:2018:179, 91. pont).

54 Ennélfogva meg kell vizsgálni, hogy a versenyjog területén végzett helyszíni vizsgálat lefolytatásának vitatását lehetővé tevő jogorvoslati lehetőségek szabályozása az EJEB fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatának fényében tiszteletben tartja‑e a hatékony jogorvoslathoz való jogot.

55 Amint az EJEB ítélkezési gyakorlatából következik, és amint azt a fenti 51. pontban a Törvényszék megállapította, e vizsgálatnak azon jogorvoslati lehetőségek átfogó elemzésén kell alapulnia, amelyek a helyszíni vizsgálat keretében hozott intézkedések felülvizsgálatát eredményezhetik. Ennélfogva nincs jelentősége annak, hogy egyedileg egyik ilyen jogorvoslat sem felel meg a hatékony jogorvoslathoz való jog megállapításához szükséges négy feltételnek.

56 A felek hat jogorvoslatra hivatkoztak. A következők tartoznak ide:

– a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat elleni kereset;

– a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatot követően és a vizsgálati eljárás lefolytatása keretében a Bizottság által elfogadott keresettel megtámadható jogi aktussal kapcsolatos, az ítélkezési gyakorlatban kialakított feltételeknek megfelelő bármely aktus – mint például az ügyvédek és ügyfeleik közötti érintkezés bizalmas jellege címén a dokumentumok védelemben részesítésére irányuló kérelmet elutasító határozat – elleni kereset (lásd: 2007. szeptember 17‑i Akzo Nobel Chemicals és Akcros Chemicals kontra Bizottság ítélet, T‑125/03 és T‑253/03, EU:T:2007:287, 46., 48. és 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat);

– az EUMSZ 101. cikk alapján indított eljárást lezáró végleges határozat elleni kereset;

– az ideiglenes intézkedés iránti kérelem;

– a szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti kereset;

– azok a kérelmek, amelyek a meghallgatási tisztviselőhöz intézhetők.

57 Meg kell állapítani, amint azt a felperesek hangsúlyozzák, hogy e jogorvoslatok mindegyike lehetővé teszi a helyszíni vizsgálati művelet kifogásolását bíróság előtt, a meghallgatási tisztviselőhöz intézett kérelmek kivételével – akik nem minősíthetők az EJEE értelmében vett „bíróságnak”, többek között azért, mert e tisztviselő csupán ajánlási jogkörrel rendelkezik (a meghallgatási tisztviselő egyes versenyjogi eljárásokban meglévő feladatáról és megbízatásáról szóló, 2011. október 13‑i 2011/695/EU bizottsági elnöki határozat [HL 2011. L 275., 29. o.] 4. cikke (2) bekezdésének a) pontja).

58 Először ugyanis az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, és azt egyébként a felperesek sem vitatják, hogy a helyszíni vizsgálat lefolytatásának körülményeit az EUMSZ 101. cikk alapján indított eljárást lezáró végleges határozat ellen benyújtott megsemmisítés iránti kereset keretében lehet vitatni (2012. november 14‑i Nexans France és Nexans kontra Bizottság ítélet, T‑135/09, EU:T:2012:596, 132. pont; lásd még: 2018. április 10‑i Alcogroup és Alcodis kontra Bizottság ítélet, T‑274/15, nem tették közzé, EU:T:2018:179, 91. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Azon jogalapok elfogadhatatlanságát kivéve, amelyeket a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozattal szemben kellett volna felhozni (lásd ebben az értelemben: 1999. április 20‑i Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ítélet, T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 és T‑335/94, EU:T:1999:80, 408–415. pont) e végleges határozatok jogszerűségének e felülvizsgálata a hivatkozható jogalapok és így a felülvizsgálat tárgya szempontjából semmilyen korlátozás alá nem esik. A felülvizsgálat lehetővé teszi különösen annak ellenőrzését, hogy a Bizottság tiszteletben tartott‑e minden, a helyszíni vizsgálat lefolytatása során rá vonatkozó korlátozást (lásd ebben az értelemben: 2013. szeptember 6‑i Deutsche Bahn és társai kontra Bizottság ítélet, T‑289/11, T‑290/11 és T‑521/11, EU:T:2013:404, 79–82. pont), és azt úgy tekintették, mint amely biztosítja a helyszíni vizsgálati intézkedések tekintetében az EJEB által megkövetelt hatékony bírósági felülvizsgálat fennállását (2018. április 10‑i Alcogroup és Alcodis kontra Bizottság ítélet, T‑274/15, nem tették közzé, EU:T:2018:179, 91. pont).

59 Másodszor az ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, és azt a jelen kereset is tanúsítja, hogy a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat megsemmisítés iránti kereset tárgyát képezheti (2013. szeptember 6‑i Deutsche Bahn és társai kontra Bizottság ítélet, T‑289/11, T‑290/11 és T‑521/11, EU:T:2013:404, 97. és 111. pont). E felülvizsgálatot egyébként maga az 1/2003 rendelet 20. cikke irányozza elő (a (4) és (8) bekezdés), amely előírja, hogy azt a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatban fel kell tüntetni. Márpedig egyrészt a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat jogszerűségének felülvizsgálata, amely különösen arra vonatkozik, hogy a Bizottság rendelkezésére állnak‑e olyan, kellően komoly valószínűsítő körülmények, amelyek alapján feltételezhető a versenyszabályok megsértése, a jogellenesség megállapítása esetén ahhoz vezethet, hogy a határozat alapján hozott valamennyi intézkedést magát is jogellenesnek kell tekinteni, többek között mint nem szükségeseket (lásd ebben az értelemben: 2018. június 20‑i České dráhy kontra Bizottság ítélet, T‑621/16, nem tették közzé, EU:T:2018:367, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Másrészt, amennyiben a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatot más helyszíni vizsgálatokat követően hozták meg és a korábbi helyszíni vizsgálatok keretében beszerzett információk alapozták meg ezt a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatot, az említett határozat jogszerűségének felülvizsgálata többek között arra irányulhat, hogy korábbi helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatok alapján hozott intézkedések megfelelnek‑e a helyszíni vizsgálat e határozatokban meghatározott terjedelmének (lásd ebben az értelemben: 2013. szeptember 6‑i Deutsche Bahn és társai kontra Bizottság ítélet, T‑289/11, T‑290/11 és T‑521/11, EU:T:2013:404, 138–160. pont), és a megállapított meg nem felelés esetén annak megsemmisítését eredményezhetik (2015. június 18‑i Deutsche Bahn és társai kontra Bizottság ítélet, C‑583/13 P, EU:C:2015:404, 56. és 67–71. pont; lásd még ebben az értelemben: 2018. április 10‑i Alcogroup és Alcodis kontra Bizottság ítélet, T‑274/15, nem tették közzé, EU:T:2018:179, 63. pont).

60 Harmadszor, még ha a felek erről nem is tettek említést, azt is meg kell állapítani, hogy az 1/2003 rendelet alapján szankciót kiszabó határozatokhoz hasonlóan az 1/2003 rendelet 23. cikke (1) bekezdésének c)–e) pontja alapján a helyszíni vizsgálat akadályozását szankcionáló bizottsági határozat megsemmisítés iránti kereset tárgyát képezheti. E kereset alátámasztása érdekében tehát hivatkozni lehet többek között a szankció jogellenes jellegére azon az alapon, hogy a helyszíni vizsgálat során hozott intézkedés, amelynek a szankcionált vállalkozás nem vetette alá magát, például bizalmas irat átadására irányuló felhívás vagy a személyzet valamely tagjától kért magyarázat, maga is jogellenes (lásd ebben az értelemben: 2012. november 14‑i Nexans France és Nexans kontra Bizottság ítélet, T‑135/09, EU:T:2012:596, 126. pont).

61 Negyedszer, a 2007. szeptember 17‑i Akzo Nobel Chemicals és Akcros Chemicals kontra Bizottság ítéletből (T‑125/03 és T‑253/03, EU:T:2007:287, 46., 48. és 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) egyértelműen kitűnik, hogy megtámadható aktusnak minősül a helyszíni vizsgálat során benyújtott, az ügyvédek és ügyfeleik közötti érintkezés bizalmas jellege címén a dokumentumok védelemben részesítésére irányuló kérelmet kifejezetten vagy hallgatólagosan elutasító határozat. Ezt a jogorvoslati lehetőséget éppen azért nyitották meg, mert az uniós bíróság úgy ítélte meg, hogy a vállalkozás számára nyitva álló azon lehetőség, hogy keresetet indítson a versenyjogi szabályok megsértését megállapító végső határozat ellen, nem jelent számára megfelelő jogvédelmet, mivel egyrészt lehetséges, hogy a közigazgatási eljárás nem jut el a jogsértést megállapító határozatig, másrészt pedig az e határozat ellen indítható kereset, ha egyáltalán sor kerül ilyenre, semmiképpen nem megfelelő eszköz arra, hogy a vállalkozás kiküszöbölje azokat a visszafordíthatatlan hatásokat, amelyeket a vállalkozás bizalmas jelleg által védett iratainak szabálysértő közlése vonna maga után (lásd: 2007. szeptember 17‑i Akzo Nobel Chemicals és Akcros Chemicals kontra Bizottság ítélet, T‑125/03 és T‑253/03, EU:T:2007:287, 47. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

62 Ugyanígy, a felperesek állításával ellentétben, noha az uniós bíróság a mai napig nem nyilvánította elfogadhatónak az ilyen keresetet, úgy tekinthető, hogy a Törvényszék elismerte annak lehetőségét, hogy a helyszíni vizsgálat alá vont vállalkozás a személyi állománya tagjainak magánéletük alapján történő védelme iránti kérelmet elutasító határozattal szemben ugyanolyan feltételekkel nyújtson be keresetet. Miután felidézte ugyanis a 2007. szeptember 17‑i Akzo Nobel Chemicals és Akcros Chemicals kontra Bizottság ítéletet (T‑125/03 és T‑253/03, EU:T:2007:287), valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, a Törvényszék „a [magánélet] védelmét megtagadó határozat” lehetőségét megemlítve megállapította, hogy a jelen ügyben nem hoztak ilyen határozatot. Ennek érdekében arra a körülményre támaszkodott, hogy a felperesek az adatok másolatáról szóló határozat elfogadásakor nem hivatkoztak arra, hogy a hozzájuk tartozó dokumentumok az ügyvédek és ügyfeleik közötti érintkezés bizalmas jellegének védelméhez hasonló védelemben részesülnek, és nem azonosítottak konkrét dokumentumokat vagy dokumentumrészeket (2012. november 14‑i Nexans France és Nexans kontra Bizottság ítélet, T‑135/09, EU:T:2012:596, 129. és 130. pont). Egyébiránt megállapítható, hogy a felperesek önmagukban nem a szóban forgó jogorvoslati lehetőség fennállását kérdőjelezik meg, hanem annak korlátozó és az érintett vállalkozásokra nézve kötelező jellegét, mivel e vállalkozásoknak haladéktalanul reagálniuk kell, miközben a helyszíni vizsgálat még folyamatban van, és még azelőtt, hogy a Bizottság bármilyen másolatot készítene (lásd a lenti 72. pontot).

63 Meg kell ugyanis állapítani, hogy sem a Szerződések rendelkezései, sem az 1/2003 rendelet 20. cikkének szövege nem zárja ki annak lehetőségét, hogy a vállalkozás megsemmisítés iránti keresetet nyújtson be a helyszíni vizsgálat lefolytatása keretében végrehajtott ilyen aktusokkal szemben, feltéve hogy megfelel az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdéséből eredő követelményeknek.

64 Ötödször, noha az EUMSZ 278. cikknek megfelelően a fent említett valamennyi kereset főszabály szerint nem halasztó hatályú, ugyanezen rendelkezés értelmében az e keresetek keretében vitatott jogi aktusok végrehajtásának felfüggesztését is el lehet érni. Közelebbről, az ilyen felfüggesztés iránti kérelem a helyszíni vizsgálatok felfüggesztéséhez vezethet, ugyanakkor azzal, hogy amennyiben a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatot főszabály szerint közlik és a helyszíni vizsgálat alá vont vállalkozás tudomására hozzák a helyszíni vizsgálat kezdetének napján, kizárólag az eljárási szabályzat 157. cikkének (2) bekezdésében előírt eljárás alkalmazása teszi lehetővé ennek elérését, amennyiben az ideiglenes felfüggesztés elrendelésének feltételei fennállnak (lásd ebben az értelemben: 2013. szeptember 6‑i Deutsche Bahn és társai kontra Bizottság ítélet, T‑289/11, T‑290/11 és T‑521/11, EU:T:2013:404, 98. pont). A Törvényszék elnöke ugyanis e rendelkezés alapján a Bizottság meghallgatása előtt helyt adhat a felfüggesztés iránti kérelemnek, és ily módon elrendelheti a felfüggesztést, csupán néhány nappal a kérelem benyújtását követően, a helyszíni vizsgálat befejezése előtt.

65 Ehhez hozzá kell tenni, hogy ideiglenes intézkedés iránti kérelmet az ügyvédek és ügyfeleik közötti érintkezés bizalmas jellege címén a védelemben részesítés iránti kérelmet elutasító határozat elleni keresettel párhuzamosan is be lehet nyújtani. Ezt tanúsítja a 2004. szeptember 27‑i Bizottság kontra Akzo és Akcros végzés (C‑7/04 P(R), EU:C:2004:566), valamint a 2003. október 30‑i Akzo Nobel Chemicals és Akcros Chemicals kontra Bizottság végzés (T‑125/03 R és T‑253/03 R, EU:T:2003:287). Úgy lehet ugyanis tekinteni, hogy a Bíróság elnöke e végzésében – miközben hatályon kívül helyezte a Törvényszék elnökének a kért felfüggesztést elrendelő végzését – nem zárta ki, hogy a Bizottság arra vonatkozó kötelezettségvállalásának hiányában, hogy harmadik személyek számára nem enged hozzáférést a szóban forgó dokumentumokhoz, elrendeljék az érintett társaságok és ügyvédeik közötti érintkezés bizalmas jellege címén a védelemben részesítés iránti kérelmet elutasító határozat végrehajtásának felfüggesztését, valamint az érintett bizalmas adatok megőrzését a bíróság hivatalánál az alapkereset elbírálásáig (lásd ebben az értelemben: 2004. szeptember 27‑i Bizottság kontra Akzo és Akcros végzés, C‑7/04 P(R), EU:C:2004:566, 42. pont, valamint rendelkező rész 1. és 2. pont; lásd továbbá ebben az értelemben: 2015. szeptember 17‑i Alcogroup és Alcodis kontra Bizottság végzés, C‑386/15 P(R), EU:C:2015:623, 24. pont). A felperesek állításával ellentétben ennélfogva nem lehet úgy tekinteni, hogy az ideiglenes intézkedés semmilyen lehetséges orvoslást nem kínál a Bizottság által a helyszíni vizsgálat lefolytatása során elkövetett esetleges szabálytalanságok tekintetében, az azt elrendelő határozattól függetlenül.

66 Hatodszor, még a vizsgálati műveletek során keresettel megtámadható jogi aktus elfogadásának hiányában is, ha a helyszíni vizsgálat alá vont vállalkozás úgy véli, hogy a Bizottság a helyszíni vizsgálat során jogsértést követett el, és e jogsértések olyan kárt okoztak neki, amely megalapozhatja az Unió felelősségét, lehetősége van szerződésen kívüli felelősség megállapítása iránti keresetet indítani a Bizottsággal szemben. Ez a lehetőség már a jogsértési eljárást lezáró határozat meghozatala előtt fennáll, még abban az esetben is, ha a helyszíni vizsgálat nem vezet olyan végleges határozathoz, amely megsemmisítés iránti kereset tárgyát képezheti. Az ilyen felelősség megállapítása iránti kereset ugyanis nem tartozik a felperes érdekeit érintő, kötelező joghatásokkal rendelkező uniós jogi aktusok érvényességét felülvizsgáló rendszerbe, hanem akkor áll rendelkezésre, ha valamelyik fél uniós intézmény jogellenes magatartásából kifolyólag kárt szenvedett, még akkor is, ha e magatartást nem megtámadható aktus valósította meg (2012. november 14‑i Nexans France és Nexans kontra Bizottság ítélet, T‑135/09, EU:T:2012:596, 133. pont; 2013. szeptember 6‑i Deutsche Bahn és társai kontra Bizottság ítélet, T‑289/11, T‑290/11 és T‑521/11, EU:T:2013:404, 99. pont; 2018. április 10‑i Alcogroup és Alcodis kontra Bizottság ítélet, T‑274/15, nem tették közzé, EU:T:2018:179, 92. pont).

67 Ezenkívül úgy lehet tekinteni, hogy a helyszíni vizsgálati műveletek lefolytatása felülvizsgálatának a fentiekben ismertetett valamennyi jogorvoslati lehetőségből álló rendszere megfelel a fenti 50. pontban felidézett négy feltételnek.

68 Ami először is a tényleges érvényesülés feltételét illeti, meg kell állapítani, amit egyébként a felperesek sem vitatnak, hogy a fent említett jogorvoslati lehetőségek olyan alapos felülvizsgálatot biztosítanak, amely kiterjed mind a jogkérdésekre, mind pedig a ténykérdésekre (lásd, konkrétan a helyszíni vizsgálat elrendelő határozatokat illetően: 2015. június 18‑i Deutsche Bahn és társai kontra Bizottság ítélet, C‑583/13 P, EU:C:2015:404, 33. és 34. pont; általánosabban az EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásokban hozott bizottsági határozatok kapcsán: 2011. december 8‑i Chalkor kontra Bizottság ítélet, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 62. pont).

69 Ezenkívül ki kell emelni, hogy bár e jogorvoslatok egyenként önmagukban nem teszik lehetővé a helyszíni vizsgálat során hozott valamennyi intézkedés megalapozottságának vizsgálatát, együttes alkalmazásuk, amely nem vet fel elfogadhatósági problémát, lehetővé teszi az ilyen felülvizsgálatot, amint az kitűnik a helyszíni vizsgálatok lefolytatása során hozott különböző intézkedéseknek és a helyszíni vizsgálat alá vont vállalkozások különböző érintett keresetek vizsgálata során vizsgálható különböző jogainak a fenti 57–66. pontban szereplő felsorolásából. Közelebbről a felperesek nem állíthatják megalapozottan, hogy semmilyen jogorvoslat nem fedi le azt az esetet, amikor az ellenőrök másolatot készítenek a helyszíni vizsgálat terjedelmén kívül eső dokumentumokról. A felperesek által hivatkozott esetben ugyanis, amikor a szóban forgó helyszíni vizsgálat nem a jogsértést és szankciót megállapító határozathoz vezet, hanem új vizsgálat megindításához és új helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat elfogadásához, a helyszíni vizsgálat alá vont vállalkozások az említett határozattal szemben megsemmisítés iránti keresetet indíthatnak, vitatva az azt megalapozó valószínűsítő körülmények jogszerűségét, mivel azokat az előző helyszíni vizsgálat során szabálytalanul szerezték meg (lásd a fenti 59. pontot).

70 Ebből következik, hogy nem relevánsak a felpereseknek az EJEB azon ítéleteire alapított állításai, amelyek a hatékony jogorvoslathoz való jog megsértését azon az alapon állapították meg, hogy hiányzik a fent említett egyik jogorvoslati lehetőség. Közelebbről az EJEB által a Delta Pekárny ítéletben (82–94. pont) tett megállapítások nem ültethetők át a jelen ügyre, mivel a szóban forgó cseh szabályozás nem vezetett be a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatok megtámadását lehetővé tevő sajátos jogorvoslati lehetőséget. Kizárólag a versenyhatóság ténymegállapításaival foglalkozó eljárásban lehetett ugyanis előadni a helyszíni vizsgálat alá vont vállalkozások helyszíni vizsgálat jogszerűségére vonatkozó kérdéseit, és ebben az összefüggésben nem lehetett megvizsgálni az olyan kérdéseket, mint a helyszíni vizsgálat szükségessége, időtartama és hatálya, valamint annak arányos jellege (lásd ebben az értelemben: Wahl főtanácsnok Deutsche Bahn és társai kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa, C‑583/13 P, EU:C:2015:92, 37. pont), míg erre sor kerülhetett volna a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozattal szemben indított keresettel összefüggésben.

71 Hasonlóképpen, ellentétben az EJEB 2015. április 2‑i Vinci Construction és GTM Génie Civil et Services kontra Franciaország ítéletének (CE:ECHR:2015:0402JUD006362910) alapjául szolgáló körülményekkel, az uniós bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy van lehetőség arra, hogy a helyszíni vizsgálatok során az ügyvédek és ügyfeleik közötti érintkezés bizalmas jellege tiszteletben tartásának hatékony felülvizsgálatát kérjék (lásd a fenti 61. pontot). Ennek keretében különösen azt kell ellenőrizni, hogy a szóban forgó dokumentumok e bizalmas jelleg tárgyi hatálya alá tartoznak‑e (lásd ebben az értelemben: 2007. szeptember 17‑i Akzo Nobel Chemicals és Akcros Chemicals kontra Bizottság ítélet, T‑125/03 és T‑253/03, EU:T:2007:287, 117–135., 138–140. és 165–179. pont).

72 Ezenkívül meg kell állapítani, hogy nem sérti a hatékony jogorvoslathoz való jogot az, ha azt követelik meg a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozattal érintett vállalkozástól, hogy tegyen meg bizonyos lépéseket a jogainak, és az azon jogorvoslati lehetőségekhez való hozzáférésének védelme érdekében, amelyek lehetővé teszik e jogok tiszteletben tartásának biztosítását, többek között a Bizottságnál benyújtott védelem iránti kérelmek benyújtásával kapcsolatos lépéseket (lásd a fenti 61. és 62. pontot). Ez annál is inkább így van, mivel a Bizottság a másolatok elkészítését megelőzően köteles rövid határidőt biztosítani a vállalkozás számára arra, hogy ügyvédeivel konzultáljon, hogy adott esetben ilyen kérelmeket nyújthasson be (lásd ebben az értelemben: 2013. szeptember 6‑i Deutsche Bahn és társai kontra Bizottság ítélet, T‑289/11, T‑290/11 és T‑521/11, EU:T:2013:404, 89. pont).

73 Másodszor, ami a hatékonysági feltételt illeti, megállapítható, hogy a fent említett jogorvoslatok lehetővé teszik az ideiglenes intézkedés iránti eljárás révén akár a megelőző jellegű felülvizsgálatot is, megakadályozva a helyszíni vizsgálatok befejezését (lásd a fenti 64. pontot), illetve az egyéb jogorvoslatok eredményeként a vizsgálati műveletek végrehajtását követő korrekciós felülvizsgálatot is. E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy az EJEB ítélkezési gyakorlata nem követeli meg az előzetes és utólagos felülvizsgálat együttes fennállását, mivel azokat vagylagosan fogja fel (lásd a fenti 50. pontot). Ily módon, még ha az ideiglenes intézkedés iránti eljárás nem is rendelkezik a megkövetelt hatékonysággal, amint azt a felperesek a jelen ügyben állítják, az utólag benyújtható keresetek mindenképpen megfelelő orvoslást nyújtanak a jogalany számára.

74 Ily módon a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat megsemmisítése esetén a versenyjogi jogsértésekkel kapcsolatos eljárás keretében a Bizottság nem használhatja fel a helyszíni vizsgálat során szerzett dokumentumokat vagy bizonyítékokat (2002. október 22‑i Roquette Frères ítélet, C‑94/00, EU:C:2002:603, 49. pont; 2012. december 12‑i Almamet kontra Bizottság ítélet, T‑410/09, nem tették közzé, EU:T:2012:676, 31. pont). Közelebbről az ilyen megsemmisítés elkerülhetetlenül azon új helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat megsemmisítését vonja maga után, amelyet kizárólag az első szabálytalan helyszíni vizsgálat során lefoglalt dokumentumok alapján fogadtak el (lásd ebben az értelemben: 2018. június 20‑i České dráhy kontra Bizottság ítélet, T‑621/16, nem tették közzé, EU:T:2018:367, 39. és 40. pont).

75 Ehhez hasonlóan, a Bizottság végleges határozata ellen indított keresettel összefüggésben a helyszíni vizsgálat lefolytatása során elkövetett szabálytalanság megállapítása azt eredményezi, hogy a Bizottság a jogsértéssel kapcsolatos eljárás során nem használhatja fel az így megszerzett információkat (lásd: 2015. június 18‑i Deutsche Bahn és társai kontra Bizottság ítélet, C‑583/13 P, EU:C:2015:404, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), ami a jogsértést megállapító és azt szankcionáló határozat megsemmisítéséhez vezethet, ha az érintett bizonyítékok döntőek a megállapítás és a szankcionálás szempontjából.

76 Ezenkívül, még abban az esetben is, ha nem került volna sor a jogsértést megállapító és szankciót kiszabó határozat meghozatalára, emlékeztetni kell arra, hogy még nyitva áll egyrészt a helyszíni vizsgálat során elfogadott bizonyos intézkedések megsemmisítése iránti kérelem (lásd a fenti 61. és 62. pontot), másrészt pedig a kártérítés iránti kérelem (lásd a fenti 66. pontot) lehetősége. Márpedig e két jogorvoslati lehetőség lehetővé teszi a megsemmisített helyszíni vizsgálati intézkedések eltüntetését a jogrendből, illetve az említett intézkedések miatt elszenvedett kár megtérítését már az esetleges későbbi jogsértési eljárás lezárása előtt és attól függetlenül. E tekintetben pontosítani kell, hogy mivel a jogorvoslati lehetőségek és az azok által lehetővé tett orvoslás megfelelő jellegének értékelését átfogóan kell elvégezni (lásd a fenti 51. pontot), és más jogorvoslati lehetőségek megakadályozzák a Bizottságot abban, hogy felhasználja a szabálytalanul lemásolt dokumentumokat, ezért közömbös, hogy a kártérítési jogorvoslat ezt nem éri el. A felperesek állításával ellentétben a Ravon ítéletből közelebbről nem lehet arra következtetni, hogy az EJEB a helyszíni vizsgálati műveletek bírósági felülvizsgálata hatékonyságának megállapítása érdekében azt követeli meg, hogy a szóban forgó jogorvoslatok a beszerzett iratok és tanúvallomások felhasználását megtiltó határozattal záruljanak. Az EJEB ugyanis ebben az ítéletben pusztán a rendelkezésre álló jogorvoslati lehetőségek átfogó értékelési módszerét alkalmazta, amikor úgy ítélte meg, hogy a kártérítési kereset nem elegendő a többi jogorvoslati lehetőség, különösen a szóban forgó francia szabályozás által előírt megsemmisítés iránti keresetek hiányosságainak kompenzálására (Ravon ítélet, 33. pont), amelyek nem rendelkeznek az uniós bíróság előtt lehetséges megsemmisítés iránti keresetek hatékonyságával.

77 Harmadszor, ami a bizonyossági feltételt illeti, azt a felperesek elsődlegesen azzal az indokkal vitatják, hogy nem biztos, hogy olyan jogi aktusokat fogadnak el, amelyek a fent említett különböző jogorvoslati módok útján megtámadhatók. Közelebbről a Bizottság nem feltétlenül hoz jogsértést megállapító és annak elkövetőjét a helyszíni vizsgálatot követően szankcionáló határozatot. Mindazonáltal a bizonyosság feltételét nem úgy kell értelmezni, hogy az minden esetben valamennyi elméletileg lehetséges jogorvoslati lehetőség megnyitását teszi szükségessé, a helyszíni vizsgálatot követően hozott intézkedésektől függetlenül, hanem úgy, hogy az olyan jogorvoslatok megnyitását követeli meg, amelyek alkalmasak arra, hogy vitatni lehessen a helyszíni vizsgálat alá vont vállalkozásra negatív hatásokkal járó intézkedéseket az említett hatások bekövetkezésének időpontjában. Következésképpen abban az esetben, ha az ilyen negatív hatások nem a jogsértést megállapító vagy szankcionáló határozatban nyilvánulnak meg, az e határozattal szembeni jogorvoslati lehetőség hiánya nem tekinthető olyannak, mint amely sérti a helyszíni vizsgálat során hozott intézkedésekkel szembeni biztos jogorvoslat követelményét.

78 A Canal Plus ügyben hozott ítéletből nem lehet ettől eltérő értelmezésre következtetni (lásd a fenti 50. pontot). A felperesek állításával ellentétben ugyanis az EJEB ebben az ítéletben nem mondta ki, hogy a helyszíni vizsgálatot engedélyező határozattal szembeni jogorvoslat elérhetőségét bizonytalanná tették a versenyhatóság érdemi határozatának elfogadását övező bizonytalanságok. Az EJEB többek között annak megállapítására szorítkozott, hogy a francia jogalkotó által bevezetett átmeneti szabályozás sajátos körülményei között az e szabályozás által a házkutatást engedélyező végzéssel szemben megengedett fellépés feltétele az érdemi határozattal szembeni folyamatban lévő jogorvoslat megléte volt, ami olyan feltételrendszert jelentett, amely ténylegesen bizonytalanná tette az említett fellépéshez való hozzáférést (lásd ebben az értelemben: Wahl főtanácsnok Deutsche Bahn és társai ügyre vonatkozó indítványa, C‑583/13 P, EU:C:2015:92, 48. pont). Ezenkívül megállapítható, hogy ilyen feltételrendszer nem létezik a Bizottság helyszíni vizsgálatokkal kapcsolatos jogorvoslati rendszerében. A helyszíni vizsgálatot elrendelő határozattal szembeni kereset benyújtása ugyanis nem függ az EUMSZ 101. cikk szerinti eljárást lezáró határozattal szembeni kereset benyújtásától, és az EUMSZ 263. cikk szerinti keresetindítási határidőre tekintettel egyébként nem is függhetne attól.

79 Negyedszer az észszerű határidőre vonatkozó feltételt illetően meg kell állapítani, hogy a felperesek az e feltétel tiszteletben nem tartására vonatkozó állításukat nem az uniós bíróságok előtti eljárások időtartamára alapozzák, és egyébként elismerik a keresetindítási határidők meglétét is. Kizárólag azt a jelentős időtartamot kifogásolják, amely elválaszthatja a helyszíni vizsgálatot az EUMSZ 101. cikk alapján indított eljárást lezáró végleges határozattól.

80 Márpedig az ilyen, kétségtelenül több évet is elérő időközből nem vonható le az a következtetés, hogy a helyszíni vizsgálatok lefolytatásának uniós bíróság előtti megtámadását lehetővé tevő keresetek nem biztosítanak hatékony bírói jogvédelmet. Egyrészt ugyanis kizárólag azt az időközt kifogásolják, amely a helyszíni vizsgálati intézkedések elfogadását választja el az azok EUMSZ 101. cikk alapján elfogadott végleges határozat ellen indított kereset keretében történő lehetséges megtámadásától, amely csupán egyike az ezen intézkedések vitatását lehetővé tévő jogorvoslati lehetőségeknek. Másrészt és mindenekelőtt azt az időtartamot, amely alatt a szóban forgó helyszíni vizsgálati intézkedéseket fenntartják, azzal a ténnyel kell összevetni, hogy e végleges határozat meghozataláig a Bizottság nem foglal véglegesen állást a jogsértés fennállásáról és a helyszíni vizsgálat alá vont vállalkozás ezt követő szankcionálásáról. Ezzel szemben, ha a helyszíni vizsgálat alá vont vállalkozás számára e határidőn belül más hátrányos következmények is megvalósulnának, mint például a Bizottság károkozó magatartása vagy az összegyűjtött információk alapján az új helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat elfogadása, az említett vállalkozás azonnal és a jogsértési eljárás kimenetelének bevárása nélkül kártérítési keresetet vagy az új helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat megsemmisítése iránti keresetet indíthatna a bíróság előtt.

81 A fentiek összességéből következik, hogy az 1/2003 rendelet 20. cikkével kapcsolatos jogellenességi kifogás alátámasztására felhozott első kifogást mint megalapozatlant el kell utasítani.

b) A második, a fegyveregyenlőség elve és a védelemhez való jog megsértésére alapított kifogásról

82 A felperesek azt állítják, hogy az 1/2003 rendelet 20. cikke sérti a fegyveregyenlőség elvét és a védelemhez való jogot. Ezen alapvető elvekből az következik, hogy az eljárás alá vont személynek jogosultnak kell lennie az eljárás irataiba való betekintésre. Márpedig a helyszíni vizsgálat 1/2003 rendelet 20. cikkében meghatározott jogi kerete, amely nem teszi lehetővé a felek számára, hogy betekintsenek a Bizottság rendelkezésére álló, a helyszíni vizsgálat alkalmazására vonatkozó döntését igazoló iratokba, a felpereseket a Bizottsággal szemben nyilvánvalóan egyenlőtlen helyzetbe hozza, és lehetetlenné teszi számukra a védekezésük előkészítését.

83 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a fegyveregyenlőség elve, amely velejárója magának a tisztességes eljárás fogalmának, és amelynek célja az eljárásban részt vevő felek közötti egyensúly biztosítása, magával vonja, hogy kötelező észszerű lehetőséget biztosítani valamennyi félnek arra, hogy olyan körülmények között ismertesse álláspontját, ideértve annak bizonyítékait is, amelyek alapján nem kerül teljesen előnytelen helyzetbe ellenfelével szemben. Ezen elv célja a bírósági eljárásban részt vevő felek közötti eljárásbeli egyensúly biztosítása, e felek különösen bizonyításfelvételre és a bíróság előtti kontradiktórius vitára vonatkozó szabályokat érintő jogai és kötelezettségei egyenlőségének biztosítása révén (lásd: 2016. július 28‑i Ordre des barreaux francophones et germanophone és társai ítélet C‑543/14, EU:C:2016:605, 40. és 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

84 Noha a felperesek hivatkoznak erre az ítélkezési gyakorlatra, és kizárólag a Charta 47. és 48. cikkére, valamint az EJEE jogalanyok bíróság előtti jogait szabályozó 6. cikkére támaszkodnak a fegyveregyenlőség elve és a védelemhez való jog megsértésére vonatkozó állításuk alátámasztása érdekében, az általuk egyébként hivatkozott ítélkezési gyakorlat (lásd a lenti 94. pontot) arra utal, hogy általános jelleggel a helyszíni vizsgálat alá vont vállalkozás bíróság, illetve a Bizottság előtti védekezéshez való jogára kívánnak támaszkodni.

85 Márpedig a helyszíni vizsgálat alá vont vállalkozással a Bizottsággal szembeni védelemhez való jogának biztosítása érdekében közlendő elemekre vonatkozó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a Bizottság a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatban vagy a helyszíni vizsgálat során nem köteles megjelölni az említett helyszíni vizsgálatot igazoló valószínűsítő körülményeket (lásd ebben az értelemben: 1989. október 17‑i Dow Chemical Ibérica és társai kontra Bizottság ítélet, 97/87–99/87, EU:C:1989:380, 45., 50. és 51. pont; 2008. július 8‑i AC‑Treuhand kontra Bizottság ítélet, T‑99/04, EU:T:2008:256, 48. pont; 2012. november 14‑i Nexans France és Nexans kontra Bizottság ítélet, T‑135/09, EU:T:2012:596, 69. pont; 2014. március 14‑i Cementos Portland Valderrivas kontra Bizottság ítélet, T‑296/11, EU:T:2014:121, 37. pont; 2014. november 25‑i Orange kontra Bizottság ítélet, T‑402/13, EU:T:2014:991, 81. pont; 2018. június 20‑i České dráhy kontra Bizottság ítélet, T‑325/16, EU:T:2018:368, 45. és 46. pont).

86 Ez az ítélkezési gyakorlatbeli megoldás nem a szóban forgó valószínűsítő körülmények bizalmas jellegének elvén alapul, hanem a jogalkotó által az 1/2003 rendelet 20. cikkének megfogalmazása során szintén figyelembe vett azon törekvésen, hogy megőrizze a Bizottság vizsgálatainak hatékonyságát abban a szakaszban, amikor azok épp csak elkezdődtek.

87 Az 1/2003 rendelet szerinti, a Bizottság előtt zajló közigazgatási eljárás ugyanis két külön, egymást követő szakaszra oszlik, amelyek mindegyike saját belső logikának felel meg: vagyis egyrészt egy előzetes vizsgálati szakaszra, másrészt pedig egy kontradiktórius szakaszra. Az előzetes vizsgálati szakasznak, amely során a Bizottság az 1/2003 rendelet által előírt vizsgálati jogköreit alkalmazza, és amely a kifogásközlésig terjed, a célja annak lehetővé tétele, hogy a Bizottság összegyűjthesse a versenyszabályok megsértésének fennállását bizonyító vagy azt cáfoló valamennyi releváns elemet, és előzetesen állást foglalhasson az eljárás irányultságát és későbbi alakulását illetően. A kontradiktórius szakasznak viszont, amely a kifogásközléstől a végleges határozat elfogadásáig tart, lehetővé kell tennie a Bizottság számára, hogy a felrótt jogsértés tekintetében végleges határozatot hozzon (lásd: 2014. november 25‑i Orange kontra Bizottság ítélet, T‑402/13, EU:T:2014:991, 77. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

88 Egyrészt az előzetes vizsgálati szakasz kapcsán e szakasz kezdete az az időpont, amikor a Bizottság az uniós jogalkotó által ráruházott hatáskörében eljárva olyan intézkedést tesz, amelyben kifogásolja a jogsértést és amelyben lehetővé kell tennie az érintett vállalkozás számára, hogy az eljárás alakulását illetően állást foglaljon (2011. szeptember 29‑i Elf Aquitaine kontra Bizottság ítélet, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, 114. pont; 2015. július 15‑i SLM és Ori Martin kontra Bizottság ítélet, T‑389/10 és T‑419/10, EU:T:2015:513, 337. pont). Másrészt az érintett vállalkozás csak a közigazgatási kontradiktórius szakasz kezdetén, a kifogásközlés révén szerez tudomást mindazokról a lényeges bizonyítékokról, amelyekre a Bizottság az eljárás e szakaszában támaszkodik, és e vállalkozásnak csak ekkor áll jogában az aktába is betekinteni a védelemhez való joga hatékony gyakorlásának biztosítása érdekében. Következésképpen az érintett vállalkozás csak a kifogásközlés megküldése után élhet teljes mértékben a védelemhez való jogával. Az ugyanis, ha e jogokat a kifogásközlés megküldését megelőző szakaszra is kiterjesztenék, veszélyeztetné a Bizottság vizsgálatának hatékonyságát, mivel az érintett vállalkozás már az előzetes vizsgálati szakaszban azonosíthatná, mely információk vannak a Bizottság birtokában, és ennélfogva mely információk tarthatók még előtte titokban (lásd: 2014. november 25‑i Orange kontra Bizottság ítélet, T‑402/13, EU:T:2014:991, 78. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

89 Ugyanakkor a Bizottság által az előzetes vizsgálati szakaszban hozott vizsgálati intézkedések, különösen a vizsgálati intézkedések és az információkérés, természetüknél fogva jogsértést kifogásolnak, és jelentős következményekkel járhatnak a gyanúsított vállalkozások helyzetére. Következésképpen el kell kerülni azt, hogy a védelemhez való jog orvosolhatatlanul sérülhessen a közigazgatási eljárás ezen szakaszában, mivel a meghozott vizsgálati intézkedéseknek meghatározó jellege lehet a vállalkozások magatartásának a felelősségük megállapítására alkalmas jogellenes jellege bizonyítása tekintetében (lásd: 2014. november 25‑i Orange kontra Bizottság ítélet, T‑402/13, EU:T:2014:991, 79. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

90 Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy az 1/2003 rendelet 20. cikkének (4) bekezdése által előírt, a helyszíni vizsgálat tárgyának és céljának megjelölésére vonatkozó kötelezettség az érintett vállalkozások védelemhez való jogának alapvető biztosítéka, és ebből következik, hogy a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatok indokolására vonatkozó kötelezettség terjedelme nem korlátozható a vizsgálat hatékonyságával kapcsolatos megfontolások alapján. Ebben a tekintetben, bár a Bizottság az 1/2003 rendelet 20. cikke és az ítélkezési gyakorlat alapján nem köteles a feltételezett jogsértésekről birtokában lévő valamennyi információt közölni az ilyen határozat címzettjével, nem köteles pontosan meghatározni az érintett piacot, és nem köteles e jogsértések pontos jogi minősítésére, továbbá nem köteles megjelölni e jogsértések elkövetésének időszakát sem, a lehető legpontosabban meg kell jelölnie a vizsgálni kívánt feltételezéseket, azaz hogy mit keresnek, és mely elemekre kell a helyszíni vizsgálatnak kiterjednie (lásd: 2014. november 25‑i Orange kontra Bizottság ítélet, T‑402/13, EU:T:2014:991, 80. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

91 E körülmények összességére tekintettel nem lehet a Bizottságot arra kötelezni, hogy az előzetes vizsgálati szakaszban a feltételezett jogsértéseken túl megjelölje azokat a valószínűsítő körülményeket, amelyeket vizsgálni szándékozik, azaz azokat az elemeket, amelyek a Bizottságot arra vezették, hogy számoljon az EUMSZ 101. cikk megsértésének lehetőségével. Ugyanis egy ilyen kötelezettség megkérdőjelezné az ítélkezési gyakorlat által kialakított, a vizsgálat hatékonyságának megőrzése és az érintett vállalkozás védelemhez való jogának megőrzése közötti egyensúlyt (2018. június 20‑i České dráhy kontra Bizottság ítélet, T‑325/16, EU:T:2018:368, 45. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; lásd még a fenti 85. pontot is).

92 Ebből következik, hogy az 1/2003 rendelet 20. cikkének (4) bekezdése nem minősíthető jogellenesnek azzal az indokkal, hogy azáltal, hogy nem írja elő a helyszíni vizsgálatot igazoló valószínűsítő körülményeknek a helyszíni vizsgálat alá vont vállalkozással való közlését, sérti a fegyveregyenlőség elvét és az említett vállalkozás védelemhez való jogát.

93 A felperesek által előterjesztett érvek egyike sem alkalmas e megállapítás megkérdőjelezésére.

94 Ami először is az uniós bíróságok ítélkezési gyakorlatát illeti, rá kell mutatni arra, hogy a fellebbezők nem utalnak a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatra, és azt a fortiori nem is vitatják kifejezetten, és csak a Törvényszék egyetlen ítéletére hivatkoznak azon állításuk alátámasztása érdekében, amely szerint a Törvényszék úgy tekinti, hogy a fegyveregyenlőség elve magában foglalja, hogy az érintett vállalkozások iratbetekintési joggal rendelkezzenek. Ebből az ítéletből kétségtelenül kitűnik, hogy a fegyveregyenlőség általános elve egy versenyjogi ügyben feltételezi, hogy az érintett vállalkozás ugyanolyan ismeretekkel rendelkezzen az eljárásban felhasznált iratokról, mint a Bizottság (1995. június 29‑i ICI kontra Bizottság ítélet, T‑36/91, EU:T:1995:118, 93. és 111. pont). Ugyanakkor, amint azt a Bizottság helytállóan hangsúlyozza, e kijelentés az eljárás kontradiktórius szakaszára, és különösen azon dokumentumokra vonatkozik, amelyeket a kifogásközléssel együtt közölni kellett volna a felperes vállalkozással (az előzetes vizsgálati szakasz és a közigazgatási kontradiktórius szakasz közötti különbségtételt illetően lásd a fenti 87. és 88. pontot).

95 Másodszor, ami az EJEB ítélkezési gyakorlatát illeti – amelynek hivatkozását a fentiekre figyelemmel úgy lehet értelmezni, hogy az az uniós bíróságok ítélkezési gyakorlatának annak megfelelő alakítására vagy az 1/2003 rendelet 20. cikke releváns rendelkezéseinek jogellenességének megállapítására irányuló szándékot fejezi ki –, meg kell állapítani, hogy az nem alkalmas sem az ilyen alakítás, sem pedig az ilyen megállapítás igazolására, függetlenül attól a körülménytől, hogy az EJEB ítéletei, amint azt a Bizottság és a Tanács kiemelte, természetes személyek jogairól szóltak büntetőügyekben. A fegyveregyenlőség elvének az EJEB ezen ítéleteiben megállapított valamennyi megsértését ugyanis azzal az indokkal állapították meg, hogy a vádlottakat anélkül ítélték el, hogy valaha hozzáférhettek volna a felhozott vádakkal kapcsolatos bizonyítékok összességéhez (EJEB, 1997. március 18., Foucher kontra Franciaország, CE:ECHR:1997:0318JUD002220993; 1999. március 25., Pélissier és Sassi kontra Franciaország, CE:ECHR:1999:0325JUD002544494; 2011. július 26., Huseyn és társai kontra Azerbajdzsán, CE:ECHR:2011:0726JUD003548505; 2011. szeptember 20., OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos kontra Oroszország, CE:ECHR:2011:0920JUD001490204), amiből nem lehet az ilyen bizonyítékokhoz való hozzáférés jogát levezetni a vizsgálati szakaszban, a későbbi kontradiktórius szakaszban már elismert jogon kívül. Ami az EJEB azon ítéletét illeti, amelyből kitűnik, hogy a fegyveregyenlőség elve az eljárás valamennyi szakaszára vonatkozik, többek között a vizsgálatra is (EJEB, 1989. március 30., Lamy kontra Belgium, CE:ECHR:1989:0330JUD001044483), és amelyre a felperesek kizárólag a tárgyaláson hivatkoztak, az említett ítéletben a felperes e vizsgálati szakaszban való fogva tartásáról szóló határozat elfogadása miatt született ilyen értelmű döntés. Az EJEB egyébként ebben az ügyben az EJEE fogva tartott személyek bírói jogvédelmére vonatkozó 5. cikke (4) bekezdésének megsértését állapította meg, anélkül hogy állást foglalt volna az EJEE 6. cikkének tiszteletben tartásáról.

96 Harmadszor, ami a felperesek által a tárgyaláson hivatkozott francia jogszabályt illeti, az önmagában nem lehet kötelező az uniós jog szabályainak alkalmazása során (lásd ebben az értelemben: 1984. január 17‑i VBVB és VBBB kontra Bizottság ítélet, 43/82 és 63/82, EU:C:1984:9, 40. pont). Ehhez mindenesetre hozzá lehet tenni, hogy a code de commerce (francia kereskedelmi törvénykönyv) L. 450‑4. cikke szerint a francia kényszerintézkedésekről határozó bíró végzését, amely lehetővé teszi a versenyhatóság látogatásait és lefoglalásait az említett hatóság által előterjesztett információk és valószínűsítő körülmények alapján, csak a látogatás alkalmával közlik az érintett vállalkozással. Így azzal kapcsolatban csak a fellebbviteli bíróság első elnökéhez benyújtott kereset szakaszában kerülhet sor kontradiktórius vitára, amely többek között a benyújtott valószínűsítő körülmények kellően komoly jellegére vonatkozhat.

97 Negyedszer, ami a felperesek által azzal kapcsolatban kifejezett aggodalmakat illeti, hogy nehéz védekezni a Bizottság önkényes és aránytalan beavatkozásának kockázatával szemben, kifejezetten rá kell mutatni arra, hogy a Törvényszék pervezető intézkedések útján felhívhatja a Bizottságot arra, hogy terjessze elő azokat a valószínűsítő körülményeket, amelyek igazolták a helyszíni vizsgálatról szóló döntését (a jelen ügyben ilyen pervezető intézkedés meghozatala tekintetében lásd a fenti 14. pontot). A helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatot igazoló valószínűsítő körülményekhez való ezen hozzáférés a bírósági szakaszban megengedett, mivel ebben a szakaszban a bizottsági vizsgálatok hatékonyságának megóvásának követelménye enyhébb, mivel a helyszíni vizsgálat eddigre fogalmilag befejeződött. Az összes helyszíni vizsgálati művelet elvégzését követően ugyanis már nem kell elkerülni a vizsgálat szempontjából releváns azon információk eltitkolásának veszélyét, amelyeket főszabály szerint a helyszíni vizsgálat során már összegyűjtöttek (lásd a fenti 88. pontot). Ehhez hozzá lehet tenni, hogy a valószínűsítő körülmények bírósági szakaszban történő közlése ezenkívül megfelel a bíróság előtti fegyveregyenlőség elvének, mivel a helyszíni vizsgálat alá vont vállalkozás ebben a szakaszban olyan információkkal rendelkezik, amelyek lehetővé teszik számára annak vitatását, hogy kellően komoly valószínűsítő körülmények álltak a Bizottság rendelkezésére a helyszíni vizsgálat igazolásához (lásd ebben az értelemben: Kokott főtanácsnok Nexans és Nexans France kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa, C‑37/13 P, EU:C:2014:223, 85. és 86. pont), emellett pedig nem igazolja, hogy a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat meghozatalakor hozzáférést biztosítsanak.

98 Ezen indokok összessége miatt a jogellenességi kifogás alátámasztására felhozott második kifogást következésképpen el kell utasítani, ebből következően pedig az 1/2003 rendelet 20. cikkének releváns rendelkezéseivel kapcsolatos jogellenességi kifogást teljes egészében el kell utasítani.

B. Az indokolási kötelezettség megsértésére és a magánlakás sérthetetlenségéhez való jog megsértésére alapított második és harmadik jogalapról

99 A Bizottság előzetesen előadja, hogy a felperesek több, a vitatott helyszíni vizsgálat lefolytatásával kapcsolatos kifogásra hivatkoznak, amelyek elfogadhatatlanok egy helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat ellen irányuló kereset keretében, és ebből a kereset elfogadhatatlanságát vezeti le.

100 Az állandó ítélkezési gyakorlatból ugyanis kitűnik, hogy valamely vállalkozás nem hivatkozhat a helyszíni vizsgálat lefolytatása során elkövetett jogsértésekre annak a határozatnak a megsemmisítésére irányuló kérelme alátámasztására, amely alapján a Bizottság ezt a helyszíni vizsgálatot lefolytatja (1999. április 20‑i Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ítélet, T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 és T‑335/94, EU:T:1999:80, 413. pont; 2007. szeptember 17‑i Akzo Nobel Chemicals és Akcros Chemicals kontra Bizottság ítélet, T‑125/03 és T‑253/03, EU:T:2007:287, 55. pont; 2018. június 20‑i České dráhy kontra Bizottság ítélet, T‑325/16, EU:T:2018:368, 22. pont).

101 Az, hogy a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat ellen irányuló kérelmek alátámasztása érdekében nem lehet a helyszíni vizsgálatok lefolytatását érintő jogellenességre hivatkozni, csupán azt az általános elvet tükrözi, amely szerint valamely aktus jogszerűségét az elfogadásának időpontjában fennálló jogi és ténybeli elemekre tekintettel kell értékelni, vagyis a határozat elfogadását követő aktusok nem befolyásolhatják e határozat érvényességét (2003. október 30‑i Akzo Nobel Chemicals és Akcros Chemicals kontra Bizottság végzés, T‑125/03 R és T‑253/03 R, EU:T:2003:287, 68. és 69. pont; lásd még ebben az értelemben: 2019. október 17‑i Alcogroup és Alcodis kontra Bizottság ítélet, C‑403/18 P, EU:C:2019:870, 45. és 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

102 Ebből következik, hogy ha az érintett kifogásokat – amint azt a Bizottság állítja – el kell utasítani, akkor ezt azok hatástalansága, nem pedig elfogadhatatlan jellege miatt kellene megtenni.

103 A Törvényszék által a tárgyaláson feltett kérdésre válaszolva a Bizottság pontosította – amint az a tárgyalásról készült jegyzőkönyvben rögzítésre került –, hogy egyrészt a Törvényszék mérlegelésére bízza a szóban forgó kifogások elfogadhatatlan vagy hatástalan jellegének megítélését, másrészt pedig, hogy az elfogadhatatlanságra vonatkozó állítása az indokolási kötelezettség megsértésére és a magánlakás sérthetetlenségéhez való jog megsértésére alapított második és harmadik jogalapra mint olyanra vonatkozott.

104 Ebből következik, hogy a keresetlevél nem nyilvánítható elfogadhatatlannak a Bizottság által hivatkozott indok alapján, így a fortiori az is, hogy azt nem kell teljes egészében elutasítani.

105 Ennélfogva meg kell vizsgálni a felperesek által felhozott második és harmadik jogalapot, anélkül hogy a megalapozottságuk vizsgálata céljából figyelembe vennék az azok alátámasztására felhozott azon kifogásokat, amelyek a vitatott helyszíni vizsgálat lefolyásán alapulnak, és amelyeket mint hatástalanokat el kell utasítani.

1. Az indokolási kötelezettség megsértéséről

106 A felperesek úgy érvelnek, hogy a megtámadott határozat indokolása hiányos, mivel nem tartalmaz semmilyen pontosítást vagy akár csak a Bizottság birtokában lévő azon információk ismertetésének kezdeményét, amelyek igazolták a helyszíni vizsgálat lefolytatását. Közelebbről, a megtámadott határozat nem teszi lehetővé a Bizottság rendelkezésére álló információk típusának, jellegének, eredetének és még kevésbé tartalmának azonosítását, és ezáltal megfosztja a felpereseket a védelemhez való joguk alapvető garanciájától. A felperesek ehhez hozzáteszik, hogy a Bizottság rendelkezésére álló iratokra vonatkozó információ teljes hiányát nem orvosolhatja pusztán azon feltételezett jogsértések leírása, amelyeket a Bizottság álláspontja szerint az említett iratok tartalmára alapíthatott.

107 Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az uniós intézmények jogi aktusainak az EUMSZ 296. cikkben megkövetelt indokolásának igazodnia kell a szóban forgó jogi aktus természetéhez, továbbá világosan és egyértelműen ki kell fejtenie a jogi aktust kibocsátó intézmény érvelését úgy, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, és az uniós bíróságok felülvizsgálhassák a hivatkozott indokokat. Az indokolási kötelezettséget ezenkívül az adott ügy körülményei alapján kell értékelni, többek között a jogi aktus tartalma, a felhozott indokok jellege, valamint a címzetteknek vagy egyéb, a jogi aktus által közvetlenül és személyükben érintett személyeknek a magyarázatokhoz fűződő érdekei alapján. Nem szükséges, hogy az indokolás valamennyi jelentőséggel bíró tény‑ és jogkérdésre külön kitérjen, mivel azt, hogy valamely aktus indokolása megfelel‑e az EUMSZ 296. cikk követelményeinek, nem pusztán a szövegére figyelemmel kell megítélni, hanem az összefüggéseire, valamint az érintett tárgyra vonatkozó jogszabályok összességére való tekintettel is (lásd: 2014. június 25‑i Nexans és Nexans France kontra Bizottság ítélet, C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, 31. és 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

108 Ennélfogva figyelembe kell venni a Bizottság vizsgálatának jogi hátterét. Az 1/2003 rendelet 4. és 20. cikke ugyanis olyan helyszíni vizsgálati jogkört ruház a Bizottságra, amely a Bizottság azon feladatát szolgálja, hogy védje a belső piacon belüli torzulásmentes versenyt és szankcionálja az ezen piac versenyszabályainak esetleges megsértését (lásd ebben az értelemben: 2014. június 25‑i Nexans és Nexans France kontra Bizottság ítélet, C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, 33. pont; 2002. október 22‑i Roquette Frères ítélet, C‑94/00, EU:C:2002:603, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

109 Ily módon, ami közelebbről a Bizottság helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatait illeti, az 1/2003 rendelet 20. cikkének (4) bekezdése úgy rendelkezik, hogy e határozatokban meg kell jelölni a helyszíni vizsgálat kezdetének napját, az említett rendelet 23. és 24. cikkében előírt szankciókat, valamint azt a jogot, hogy a határozat a Bírósággal felülvizsgáltatható, valamint a helyszíni vizsgálat tárgyát és célját is.

110 Az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a lehető legpontosabban meg kell jelölnie a vizsgálni kívánt feltételezéseket, azaz hogy mit keresnek, és mely elemekre kell a helyszíni vizsgálatnak kiterjednie. Közelebbről a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatban fel kell tüntetni a feltételezett jogsértés lényegi jellemzőinek leírását, jelezve a vélelmezetten érintett piacot és a feltételezett versenykorlátozások jellegét, a vizsgálat által érintett állítólagos jogsértés által lefedett ágazatokat, valamint azt, hogy a helyszíni vizsgálattal célzott vállalkozás feltételezetten milyen módon érintett a jogsértésben (lásd: 2007. március 8‑i France Télécom kontra Bizottság ítélet, T‑339/04, EU:T:2007:80, 58. és 59. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2013. szeptember 6‑i Deutsche Bahn és társai kontra Bizottság ítélet, T‑289/11, T‑290/11 és T‑521/11, EU:T:2013:404, 75. és 77. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

111 Ezen különös indokolási kötelezettség, amint azt a Bíróság megállapította, alapvető követelménynek minősül, nemcsak azért, hogy az érintett vállalkozások területén tervezett vizsgálat indokoltsága kitűnjön, hanem azért is, hogy e vállalkozások megérthessék együttműködési kötelességük mértékét védelemhez való joguk megtartása mellett. Azon vállalkozások számára, amelyekre nézve a magánszférába való beavatkozást jelentő, és nemteljesítésük esetén súlyos pénzügyi szankciók kiszabásának kockázatát magukban hordozó helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatok kötelezettségeket írnak elő, ugyanis fontos lehetővé tenni e határozatok indokolásának túlzott értelmezési erőfeszítések nélküli megértését azért, hogy hatékonyan és időben gyakorolhassák jogaikat (lásd, az információkérésre irányuló határozatok kapcsán: Wahl főtanácsnok HeidelbergCement kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa, C‑247/14 P, EU:C:2015:694, 42. pont). Ebből egyébiránt az következik, hogy a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatok indokolására vonatkozó, az előző pontban pontosított kötelezettség mértéke főszabály szerint nem korlátozható a vizsgálat hatékonyságával kapcsolatos megfontolások alapján (1989. október 17‑i Dow Benelux kontra Bizottság ítélet, 85/87, EU:C:1989:379, 8. pont; 2012. november 14‑i Nexans France és Nexans kontra Bizottság ítélet, T‑135/09, EU:T:2012:596, 42. pont).

112 Mindazonáltal a helyszíni vizsgálatokra fogalmilag az előzetes szakaszban kerül sor, amelyben a Bizottság még nem rendelkezik olyan pontos információkkal, amelyek lehetővé tennék számára a szóban forgó magatartások jogsértésnek minősítését és amelynek során lehetőség van olyan különféle információk felkutatására, amelyek még nem ismertek, vagy amelyeket nem sikerült teljes mértékben azonosítani (lásd ebben az értelemben: 2014. június 25‑i Nexans France és Nexans kontra Bizottság ítélet, C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, 37. pont; 2010. október 26‑i CNOP és CCG kontra Bizottság ítélet, T‑23/09, EU:T:2010:452, 40. és 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ily módon a helyszíni vizsgálatok hatékony érvényesülésének védelme érdekében és azok jellegéből adódó okok miatt elismerték, hogy a Bizottság nem köteles a feltételezett jogsértésekről birtokában lévő valamennyi információt közölni az ilyen határozat címzettjével, nem köteles pontosan meghatározni az érintett piacot, és nem köteles e jogsértések pontos jogi minősítésére, továbbá nem köteles megjelölni e jogsértések elkövetésének időszakát sem (lásd: 2014. november 25‑i Orange kontra Bizottság ítélet, T‑402/13, EU:T:2014:991, 80. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; Kokott főtanácsnok Nexans és Nexans France kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa, C‑37/13 P, EU:C:2014:223, 48. és 49. pont).

113 Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatban nem köteles megjelölni az említett helyszíni vizsgálatot igazoló valószínűsítő körülményeket (lásd a fenti 85. és 91. pontot).

114 Ebből egyrészt az következik, hogy a Bizottság indokolási kötelezettsége nem terjed ki a feltételezett jogsértésekre vonatkozóan rendelkezésére álló valamennyi információra, másrészt pedig az, hogy a helyszíni vizsgálat lefolytatását igazoló információk közül csak azokat kell a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozatban közölni, amelyek lehetővé teszik annak egyértelművé tételét, hogy a jogsértésre vonatkozó komoly valószínűsítő körülmények állnak a Bizottság rendelkezésére, ugyanakkor a szóban forgó valószínűsítő körülmények felfedése nélkül. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis a Bizottság köteles a vizsgálatot elrendelő határozatban részletesen nyilvánvalóvá tenni, hogy az ügyben olyan jelentős információkkal és tárgyi jellegű valószínűsítő körülményekkel rendelkezik, amelyek alapján feltételezhető, hogy a helyszíni vizsgálattal érintett vállalkozás megsértette a versenyszabályokat (lásd: 2007. március 8‑i France Télécom kontra Bizottság ítélet, T‑339/04, EU:T:2007:80, 60. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat;