T‑279/02. sz. ügy

Degussa AG

kontra

az Európai Közösségek Bizottsága

„Verseny – EK 81. cikk – Kartellek – Metioninpiac – Egyetlen és tartós jogsértés – Bírság – Bírságkiszabási iránymutatás – A jogsértés súlya és időtartama – Együttműködés a közigazgatási eljárásban – A 17/62 rendelet 15. cikkének (2) bekezdése – Az ártatlanság vélelme”

Az ítélet összefoglalása

1. Közösségi jog – Általános jogelvek – Jogbiztonság – A büntetések törvényessége

2. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás

(17 tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03. sz. bizottsági közlemény)

3. Verseny – Bírságok

(EK 81. cikk, EK 82. cikk, EK 83. cikk, (1) és (2) bekezdés, a) és d) pont, EK 202. cikk, 3. francia bekezdés és EK 211. cikk 1. francia bekezdés; 17 tanácsi rendelet)

4. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat

5. Közösségi jog – Elvek – Alapvető jogok – Ártatlanság vélelme

(Egységes Európai Okmány, preambulum; az Európai Unióról szóló szerződés, 6. cikk, (2) bekezdés; az Európai Unió alapjogi chartája, 47. cikk)

6. Verseny – Kartellek – Összehangolt magatartás – Fogalom

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

7. Verseny – Kartellek – Tilalom – Jogsértések

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

8. Verseny – Bírságok – Bírságokat kiszabó határozat

(EK 253. cikk; 17 tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

9. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértések súlya

(17 tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

10. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértések súlya

(17 tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

11. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A bírság elrettentő jellege

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1 A pont, 4., 5. és 6. francia bekezdés)

12. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás

(17 tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1 A pont, 6. francia bekezdés)

13. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértések súlya – Enyhítő körülmények

(17 tanácsi rendelet, 15. cikk)

14. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás

(EK 18. cikk, (1) bekezdés; 17 tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

15. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – A bírság alóli mentesítés vagy a bírság csökkentése az eljárás alá vont vállalkozás együttműködése miatt

(17 tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 96/C 207/04 bizottsági közlemény D. 1. pont)

16. Közösségi jog – Általános jogelvek – A büntetőjogi rendelkezések visszaható hatályának tilalma

(17 tanácsi rendelet, 15. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

17. Verseny – Közigazgatási eljárás – Szolgálati titok

(EK 287. cikk)

1. A büntetések törvényességének elve a jogbiztonság elvéből következik, amely maga a közösségi jog alapelvét képezi, és amely megköveteli többek között, hogy minden közösségi szabályozás, különösen amikor szankciót szab ki vagy enged kiszabni, világos és pontos legyen annak érdekében, hogy az érintett személyek egyértelműen megismerhessék az abból eredő jogaikat és kötelezettségeket, és ennek megfelelően megtehessék intézkedéseiket. Ez a tagállamok alkotmányos hagyományainak részét képező elv, amelyet több nemzetközi egyezmény is megfogalmaz, többek között az emberi jogok európai egyezménye 7. cikke, mind a büntetőjogi jellegű szabályokra, mind pedig a közigazgatási szankciókat kiszabó vagy azt engedélyező, sajátos közigazgatási intézkedésekre kötelező. Nem csupán a bűncselekmény tényállási elemeit megfogalmazó szabályokra alkalmazandó, hanem az előzőek megsértéséből következő következményeket meghatározó szabályokra is. E tekintetben ebből a rendelkezésből következik, hogy a törvénynek világosan meg kell határoznia a bűncselekményeket és az azokat megtorló büntetéseket. Ez a feltétel akkor teljesül, ha a jogalany a vonatkozó rendelkezés szövegéből vagy szükség esetén a bíróságok által nyújtott értelmezés alapján tisztában lehet azzal, hogy mely cselekedetek vagy mulasztások alapozzák meg a büntetőjogi felelősségét.

Az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy e rendelkezés követelményeinek teljesítése érdekében nem szükséges, hogy azon rendelkezések, amelyek értelmében ezeket a szankciókat kiszabják, olyan mértékben meghatározottak legyenek, amelyek teljes bizonyossággal előreláthatóvá teszik az e rendelkezéseket sértő magatartásokból eredő következményeket. Ennek értelmében ugyanis az, hogy a rendelkezés homályos fogalmakat tartalmaz, nem jelenti feltétlenül az emberi jogok európai egyezménye 7. cikkének megsértését, és az, hogy egy törvény mérlegelési jogkört biztosít, önmagában nem ütközik az előreláthatóság követelményébe, feltéve hogy e jogkör gyakorlásának terjedelme és módja kellő pontossággal meghatározott, tekintettel az adott jogos célkitűzésre, annak érdekében, hogy a jogalanyok számára megfelelő védelmet biztosítson a visszaélésekkel szemben. Ebben a vonatkozásban az Emberi Jogok Európai Bírósága magán a törvény szövegén kívül figyelembe veszi az arra a kérdésre adott választ is, hogy az alkalmazott meghatározatlan fogalmakat az állandó és kihirdetett ítélkezési gyakorlat meghatározta‑e. Ugyanakkor a tagállamok közös alkotmányos hagyományainak figyelembe vétele nem vezet a büntetések törvényességének mint a közösségi jog alapelvének más értelmezéséhez.

(vö. 66‑69., 71‑73. pont)

2. Feltételezve, hogy az emberi jogok európai egyezménye 7. cikkének (1) bekezdése alkalmazandó a Bizottság által a közösségi versenyjogi szabályok megsértése miatt kiszabott bírságokra, a 17. rendelet a közösségi versenyjogi szabályokat megsértő vállalkozásokra kiszabott bírságokra vonatkozó 15. cikkének (2) bekezdése nem ellentétes a büntetések törvényességének elvével, tekintettel a következőkre:

a Bizottság nem rendelkezik korlátlan mérlegelési jogkörrel a versenyjogi szabályok megsértése esetén való bírságkiszabást illetően, mivel köteles az érintett vállalkozások üzleti forgalmára tekintettel megállapított legmagasabb összeget tiszteletben tartani és figyelembe venni a jogsértés súlyát és időtartamát;

– a Bizottság a bírság kiszabása során köteles tiszteletben tartani a jogi alapelveket, különösen az egyenlő bánásmód és az arányosság elvét;

– ugyanezek az elvek alkalmazandóak a Bizottság mérlegelési jogköre tekintetében, annak meghatározása során, hogy ki kell‑e szabni bírságot vagy nem;

– a közösségi bíróság által gyakorolt felülvizsgálat lehetővé teszi az állandó és kihirdetett ítélkezési gyakorlat révén a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében található meghatározatlan fogalmak pontosítását;

a Bizottság ismert és hozzáférhető közigazgatási gyakorlatot alakított ki, amely anélkül, hogy a versenyügyekben kiszabott bírságokra vonatkozó jogi hátteret képezne, mindazonáltal referenciaként szolgálhat az egyenlő bánásmód elve tekintetében, tekintettel arra, hogy a bírságok szintjének növelése a fent hivatkozott 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében meghatározott határok között mindig lehetséges marad, ha a közösségi versenyszabályok hatékony alkalmazása szükségessé teszi;

– A Bizottság a bírságok megállapítása tekintetében iránymutatást fogadott el, ennek következtében korlátozza magát mérlegelési jogköre gyakorlásában, hozzájárulva a jogbiztonság biztosításához, és figyelembe kell vennie az egyenlő bánásmód és a bizalomvédelem elvét;

– az EK 253. cikk értelmében a bírságot kiszabó határozatát a Bizottság köteles indokolni.

(vö. 71., 74‑84. pont)

3. Az EK 81. és EK 82. cikk megsértése esetén a bírságkiszabás hatásköre nem tekinthető az eredetileg a Tanácsot megillető olyan hatáskörnek, amelyet az EK 202. cikk harmadik francia bekezdése értelmében a Bizottságra átruházott, vagy amelynek végrehajtására a Bizottságot hatalmazta fel. Az EK 83. cikk (1) bekezdésének és (2) bekezdése a) és d) pontjának, valamint az EK 211. cikk első francia bekezdésének értelmében ez a hatáskör ugyanis a Bizottság saját, a közösségi jog alkalmazása feletti őrködésre vonatkozó feladatkörébe tartozik, amelyet az EK 81. és EK 82. cikk alkalmazása tekintetében a 17. rendelet határozott meg, foglalt keretbe és tett hivatalossá. A bírságkiszabás hatásköre, amellyel e rendelet a Bizottságot felruházza, tehát magából a szerződés rendelkezéseiből ered, és a szóban forgó cikkekben meghatározott tilalmak tényleges érvényre juttatását szolgálja.

(vö. 86‑87. pont)

4. A gazdasági szereplőket megillető jogbiztonság követelménye feltételezi, hogy amennyiben a versenyjogi szabályok sérelmének létrejöttével kapcsolatban merül fel jogvita, a Bizottság, amelyre az általa megállapított jogsértések tekintetében a bizonyítási teher hárul, benyújtja azon bizonyítékokat, amelyek a jogsértés tényállási elemei megvalósulásának jogilag megkövetelt módon történő alátámasztására alkalmasak.

(vö. 114., 153. pont)

5. Az emberi jogok európai egyezménye 6. cikkének (2) bekezdéséből következő ártatlanság vélelmének elve az alapvető jogok közé tartozik, amelyet a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében a közösségi jogrend elismer, és amelyet egyébként az Egységes Európai Okmány preambuluma és az Európai Unióról szóló szerződés 6. cikkének (2) bekezdése, valamint a Charta 47. cikke is megerősít. A szóban forgó jogsértések jellegére, illetve az azokhoz kapcsolódó szankciók súlyának jellegére és fokára tekintettel, az ártatlanság vélelmének elve különösen a vállalkozásokra vonatkozó versenyjogi szabályok megsértésére vonatkozó, a bírság vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezető eljárásban érvényesül.

(vö. 115. pont)

6. Az „összehangolt magatartás” fogalma a vállalkozások közötti egyfajta koordinációt jelent, amely anélkül, hogy egyértelműen a megállapodásnak a megvalósításáig jutna el, tudatosan a közöttük létrejövő gyakorlati együttműködést helyezi a verseny kockázatának helyébe. A koordináció és együttműködés kritériumait, messze attól, hogy valódi „terv” kidolgozását követelnék meg, a Szerződésnek a versenyre vonatkozó rendelkezéseivel vele járó koncepció, illetve felfogás fényénél kell értelmezni, amely szerint minden gazdasági szereplőnek önálló módon kell azt a politikát meghatároznia, amelyet a közös piacon folytatni kíván. Ha igaz is, hogy ez az autonómiakövetelmény nem tiltja meg a gazdasági szereplőknek, hogy okosan alkalmazkodjanak versenytársaik megállapított vagy elvárt magatartásához; mégis szigorúan szemben áll minden ilyen szereplő közötti közvetlen vagy közvetett kapcsolatfelvétellel, amelynek célja vagy hatása egy tényleges vagy potenciális versenytárs piacon tanúsított magatartásának befolyásolása, vagy az ilyen versenytárs előtt annak a magatartásnak a leleplezése, amelyet valaki saját maga határozott el tanúsítani, vagy szándékában áll tanúsítani a piacon.

Az összehangolt magatartás megállapítása érdekében tehát nem szükséges azt bizonyítani, hogy a kérdéses versenytárs egy vagy több versenytárs tekintetében kifejezetten elkötelezte magát valamely magatartás tanúsítása mellett, vagy hogy a versenytársak együttesen meghatározták a jövőbeli piaci magatartásukat. Elegendő, hogy a versenytárs a szándéknyilatkozatán keresztül eloszlatta, de legalábbis lényegesen csökkentette a részéről a jövőben elvárható magatartást illető bizonytalanságot. Másrészt noha a kartell résztvevői részéről a kartell megszüntetésére irányuló kölcsönös szándéknyilatkozat a megszűnésnek nem feltétele, mindazonáltal amennyiben valamely vállalkozás részt vesz – akár anélkül, hogy azt aktívan tenné – a vállalkozások közötti, versenyellenes céllal megtartott találkozókon, és nem határolódik el nyilvánosan azok tartalmától, ezáltal a többi résztvevő számára azt sugallva, hogy a találkozók eredményét elfogadja és ahhoz tartja magát, akkor bizonyítottnak kell tekinteni, hogy az e találkozók eredményeképpen létrejött kartellben részt vesz.

Továbbá, még ha magából az EK 81. cikk (1) bekezdésének rendelkezéseiből következően az összehangolt magatartás a vállalkozások közötti megállapodáson kívül feltételezi is az ennek megfelelő piaci magatartást, és e két tényező között fennálló okozati összefüggést, feltételezni kell az ellenkező bizonyításáig, hogy az érdekelt gazdasági szereplőket terheli annak bizonyítása, hogy a megállapodásban részt vevő, a piacon tevékeny vállalkozások a versenytársaikkal kicserélt információkat figyelembe veszik a piaci magatartásuk meghatározásakor. Fokozottan érvényes ez arra az esetre, ha az összehangolt magatartás rendszeres alapon és hosszú távon valósult meg.

(vö. 132‑134., 136. pont)

7. Az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértése nem csupán egyetlen elkülönült aktussal valósulhat meg, hanem egy cselekménysorral, sőt folytatólagos magatartással is. Ezt az értelmezést nem vonja kétségbe az, hogy e cselekménysor vagy folytatólagos magatartás egy vagy több tényezője önmagában és elkülönülten véve is alkalmas a szóban forgó rendelkezés megsértésére. Amennyiben a különböző cselekmények a közös piacon az azonos versenyellenes cél miatt egy „egységes terv”‑be illeszkednek, a Bizottság jogosult arra, hogy az e cselekményekért való felelősséget a jogsértés egészében való részvétel függvényében állapítsa meg.

(vö. 155. pont)

8. A Bizottság által a közösségi versenyjogi jogsértések esetén kiszabott bírság összegének kiszámítását illetően az indokolási kötelezettségnek a lényeges alaki követelményekben megnyilvánuló követelményét kielégíti, ha a Bizottság a határozatában megjelöli azon mérlegelési tényezőket, amelyek számára lehetővé tették a jogsértés súlyának és időtartamának megállapítását. Másrészt az indokolási kötelezettség a Bizottságot határozatában nem a bírság kiszámításának módjára vonatkozó számszerű tényezők, hanem csakis azon mérlegelési tényezők megjelölésére kötelezi, amelyek lehetővé tették számára a jogsértés súlyának és időtartamának meghatározását.

(vö. 193‑194. pont)

9. A jogsértés súlyának megállapításakor figyelembe kell venni többek között a büntetni rendelt magatartás jogszabályi és gazdasági kereteit. Valamely jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatásának minden lehetséges esetben történő értékelése érdekében a Bizottságnak hivatkoznia kell a jogsértés hiányában szokásos esetben fennálló szabad versenyre. Ebből következik, hogy az árkartell esetében a Bizottság azon megállapítása, hogy a megállapodások az érintett vállalkozások számára lehetővé tették a magasabb tranzakciós árszínvonal elérését, mint amely a kartell hiányában érvényesült volna, felhatalmazza a Bizottságot arra, hogy a bírság összegének megállapításakor figyelembe vegye a jogsértés piacra gyakorolt ártalmas hatásainak jelentőségét, és hogy ezáltal a bírságot a jogsértés súlyára tekintettel magasabb összegben határozza meg, mint azt tenné e megállapítás hiányában. Ezen értékelés keretében a Bizottságnak figyelembe kell vennie az érintett piac minden objektív feltételét, tekintettel az irányadó gazdasági és esetlegesen jogszabályi keretekre. Figyelembe kell venni adott esetben az olyan „objektív gazdasági tényezők” létezését, amelyek arra engednek következtetni, hogy a „szabad verseny” keretében az árszínvonal nem az érvényben lévő árakéval azonos módon alakult volna.

(vö. 216., 222‑224. pont)

10. A jogsértés súlyát a tisztességtelen magatartás jellegére és céljára való hivatkozással lehet megállapítani A magatartás céljából eredő tényezők a bírság összegének megállapítása tekintetében nagyobb jelentőséggel bírhatnak, mint a hatásaival kapcsolatos tényezők. Valamely versenyellenes magatartás hatása a bírság megfelelő összege értékelésének nem döntő feltétele. A szándékosságból eredő tényezők nagyobb jelentőséggel bírhatnak, mint a szóban forgó hatásokkal kapcsolatos tényezők, különösen, amikor lényegét tekintve olyan súlyos jogsértésekről van szó, mint az ármegállapítás vagy a piac felosztása. Másrészt a horizontális árkartellek mindig a közösségi versenyjog legsúlyosabb jogsértései közé tartoztak.

(vö. 250‑252. pont)

11. A versenyjogi jogsértés miatt kiszabott bírság összegének megállapításakor a Bizottságnak nem csupán a jogsértés súlyát és az ügy sajátos körülményeit kell figyelembe vennie, hanem azt a kontextust is, amelyben a jogsértést elkövették, és biztosítania kell azt, hogy intézkedése elérje a szükséges visszatartó hatást, különösen az olyan típusú jogsértések esetében, amelyek különösképpen veszélyeztetik a Közösség célkitűzéseinek elérését.

E tekintetben a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás ugyanakkor meghatározza, hogy a jogsértés sajátos jellegén, annak a piacra gyakorolt tényleges hatásán, illetve a földrajzi piac méretén kívül azt is szükséges figyelembe venni, hogy a jogsértők milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy más piaci szereplőknek, különösen a fogyasztóknak kárt okozzanak, és a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell megállapítania, amely biztosan kellően elrettentő erővel bírjon (1. A. pont negyedik francia bekezdése). Az is figyelembe vehető, hogy a nagy vállalkozások rendszerint olyan jogi és gazdasági ismeretekkel, valamint infrastruktúrával rendelkeznek, amely lehetővé teszi számukra annak könnyebb felismerését, hogy jogsértő magatartást folytatnak, és tudatában legyenek annak, hogy a versenyjog alapján ebből rájuk nézve milyen következmények származnak (1. A. pont ötödik francia bekezdése).

E tényezők közül az elsőt illetően emlékeztetni kell arra, hogy az elrettentő cél, amelyet a Bizottság a bírság összegének megállapításakor szem előtt tarthat, annak biztosítását szolgálja, hogy a vállalkozások tiszteletben tartsák a szerződés által a Közösségen vagy az Európai Gazdasági Térségen belüli tevékenységük végzésére vonatkozó versenyszabályokat. Ez a cél csakis akkor érhető el hatékonyan, ha a vállalkozás helyzetét a bírság kiszabásának napján veszi figyelembe. Meg kell különböztetni ugyanis egyrészt a jogsértés piacra gyakorolt hatásának mértékét és az ebből a kartell egyes résztvevőire háruló felelősségrészt (amire az iránymutatás 1. A. pontjának negyedik és hatodik francia bekezdése vonatkozik), másrészt pedig a bírságkiszabás által biztosítandó elrettentő erőt.

A jogsértés piacra gyakorolt hatásának terjedelmét és az ebből a kartell egyes résztvevőire háruló felelősségrészt illetően a jogsértés tárgyát képező árucikkekből származó üzleti forgalomrész a jellegénél fogva alkalmas arra, hogy pontosan kimutassa a jogsértésnek az érintett piacra gyakorolt hatásának mértékét. Valamely korlátozó magatartás tárgyát képező árukra vonatkozó üzleti forgalom olyan objektív tényezőnek tekinthető, amely mutatja e magatartás szabad versenyre gyakorolt káros hatásának pontos mértékét.

Mindazonáltal a bírság kellő elrettentő ereje biztosításának szükségessége – ha az nem a bírság általános mértékének növelését indokolja a versenypolitika végrehajtása keretében – megköveteli, hogy a bírság összege annak figyelembevételével kerüljön megállapításra, hogy elérje a vállalkozásokkal szemben a kívánt hatást, amelyekre azt kiszabták, annak érdekében, hogy a bírság – különös tekintettel a kérdéses vállalkozás pénzügyi teljesítőképességére – ne legyen elhanyagolható, vagy ellenkezőleg túlzó mértékű, egyrészt a bírság hatékonyságának biztosításából, másrészt pedig az arányosság elvének tiszteletben tartásából eredő követelményeknek megfelelően. Az átruházási vagy összefonódási ügyletek miatt a vállalkozás összforrásai azonban viszonylag rövid időn belül jelentős mértékben változhatnak, csökkenhetnek vagy nőhetnek, különösen a jogsértés megszűnése és a bírságot kiszabó határozat elfogadása közötti időben.

Ebből következik, hogy ezeket a forrásokat az elrettentés céljának pontos elérése érdekében, az arányosság elvének tiszteletben tartásával a bírság kiszabásának napján kell értékelni. Ebben a vonatkozásban hasonló okokból meg kell jegyezni, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése keretében a bírságnak az érintett vállalkozás üzleti forgalmának 10%‑ban meghatározott felső határa a határozatot megelőző éves üzleti forgalomra vonatkozik. Ugyanakkor a bírságnak az elrettentő hatás biztosítása érdekében való esetleges növelésének meghatározása keretében a vállalkozás pénzügyi teljesítőképességét és tényleges forrásait a bírságkiszabás pillanatában, nem pedig a fiktív jellegű, az eredmény-kimutatásban megjelenő, az érintett vállalkozásra vonatkozó számviteli szabályok alkalmazásából eredő pro forma értékelést kell figyelembe venni.

A második tényezőt, vagyis azt illetően, hogy a vállalkozások olyan jogi és gazdasági ismeretekkel, valamint infrastruktúrával rendelkeznek, amely lehetővé teszi számukra annak könnyebb felismerését, hogy jogsértő magatartást folytatnak, elsősorban azokat a nagy vállalkozásokat kívánja büntetni, amelyekről feltételezhető, hogy rendelkeznek a magatartásuk jogsértő jellegének felismeréséhez és esetleges előnyei értékeléséhez szükséges ismeretekkel és strukturális eszközökkel. E célból azon üzleti forgalomnak, amely alapján a Bizottság meghatározza a szóban forgó vállalkozás méretét, és ezáltal a magatartása jellegének és következményeinek felismerésére vonatkozó képességét, a jogsértés elkövetésének pillanatában fennálló helyzetre kell vonatkoznia.

(vö. 95‑96., 272‑274., 278‑280., 283., 285., 289‑290., 302. pont)

12. Az a megközelítés, amely a kiszabott bírságok összegei meghatározása céljából a kartell tagjait több csoportba osztja és amely az azonos csoportba tartozó vállalkozások esetében megállapított alapösszeg átalányosítását vonja maga után, még ha figyelmen kívül is hagyja az ugyanazon csoportba tartozó vállalkozások méretbeli különbségeit, elvben nem kifogásolható. A Bizottság ugyanis a bírságok összegének megállapítása során – feltéve, hogy a bírságot ugyanazon jogsértésben érintett több vállalkozással szemben szabják ki – nem köteles azt biztosítani, hogy a bírságok végösszege az érintett vállalkozások üzleti összforgalma közötti minden különbséget tükrözze.

Csak azt kell biztosítani, hogy e csoportosítás tiszteletben tartsa az egyenlő bánásmód elvét, amely szerint tilos a hasonló helyzeteket eltérő módon, illetve a különböző helyzeteket azonos módon kezelni, kivéve ha ez a bánásmód objektíve igazolható. Ugyanezen szempontból a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 1. A. pontjának hatodik francia bekezdése kimondja, hogy az azonos típusú jogsértéseket elkövető vállalkozások mérete közötti „jelentős” különbség többek között alkalmas a jogsértés súlyának értékelése érdekében való súlyozás igazolására. Másrészt a bírság összegének legalábbis arányban kell állnia a jogsértés súlyának értékelésekor figyelembe vett tényezőkkel. Következésképpen, mivel a Bizottság az érintett vállalkozásokat a bírság összegének megállapítása érdekében csoportokba osztja, az így kialakított egyes csoportok küszöbértékei meghatározásának koherensnek és objektív módon igazolhatónak kell lennie.

Tekintettel a kitűzött célra, vagyis arra, hogy a bírság összegét a vállalkozás összforrásainak és a szóban forgó bírság kifizetése érdekében a szükséges alapok mozgósítása képességének figyelembevételével ki kell igazítani, a bírság kellően elrettentő hatásának biztosítása érdekében az alapösszeg növelése arányának meghatározása inkább a bírság hatékonyságának biztosítására, nem pedig a jogsértés szabad versenyre gyakorolt káros hatásainak, és ezáltal a szóban forgó jogsértés súlyának kifejezésére irányul. Ebből következően a vállalkozások osztályozása módszerének objektív igazolhatóságára vonatkozó követelményt szigorúbban kell értelmezni akkor, ha ezt az osztályozást nem a jogsértés súlya alapján kiszabott bírság összegének megállapítása, hanem az alapösszegnek a kiszabott bírság kellő elrettentő hatásának biztosítása miatt való növelésének megállapítása érdekében alkalmazzák.

A bírság alapösszegének a jogsértés súlya alapján való megállapítása keretében, még ha a csoportokba való osztás miatt egyes vállalkozások tekintetében – bár a méretük különböző – azonos alapösszeget alkalmaznak is, ezt a bánásmódbeli különbséget objektíve igazolhatja az, hogy a jogsértés súlyának meghatározásakor a jogsértés jellege nagyobb jelentőséget kap, mint a vállalkozások mérete. Ez az igazolás azonban nem arra szolgál, hogy a bírság kellően elrettentő hatásának biztosítása érdekében való növelése arányának meghatározására legyen alkalmazandó, tekintettel arra, hogy ez a növelés alapvetően és objektíve a vállalkozások méretén és forrásain, nem pedig a jogsértés jellegén alapul.

(vö. 323‑325., 328‑331. pont)

13. A versenyjogi szabályok megsértéséért kiszabott bírság összegének meghatározása keretében még ha valóban lényeges is, hogy egy vállalkozás az alkalmazottai jövőbeli ismételt közösségi versenyjogi jogsértése elkövetésének meggátolására irányuló intézkedéseket fogadott el, ez a tény semmit nem változtat a megállapított jogsértés tényén. Ebből következően csupán az, hogy bizonyos esetekben a Bizottság határozathozatali gyakorlata során enyhítő körülményként vette figyelembe az összehangolási program végrehajtását, önmagában nem jelenti azt, hogy az adott esetben ugyanilyen módon köteles eljárni. A Bizottság nem köteles enyhítő körülményként elfogadni e tényezőt, amennyiben eleget tesz az egyenlő bánásmód elvének, amely feltételezi, hogy az ugyanazon határozat címzettjeinek minősülő vállalkozások tekintetében e tekintetben nem alkalmaz eltérő mérlegelést.

A versenyjogi jogszabályoknak való megfelelési program valamely vállalkozás által való egyszerű elfogadása kétségtelenül nem jelenti annak érvényes és biztos garanciáját, hogy ez utóbbi a jövőben tartósan tiszteletben fogja tartani a szóban forgó szabályokat, így egy ilyen program nem kényszeríti a Bizottságot a bírságnak azon indokkal való csökkentésére, hogy a megelőzési cél, amelyet ez utóbbi szolgál, már részben teljesült.

(vö. 350‑351., 361. pont)

14. Ha a generális prevencióra vonatkozó indokok tilalma az EK 18. cikk (1) bekezdésében megfogalmazott, és a tagállamok által közrend érdekében elfogadott, az uniós polgárok szabad mozgását korlátozó intézkedések sajátos helyzetére vonatkozik, ez távolról sem minősül általános elvnek, és nem ültethető át tisztán és egyszerűen a Bizottság által a vállalkozásokkal szemben a közösségi versenyjogi jogsértés miatt kiszabott bírság keretébe. Ellenkezőleg, a Bizottság figyelembe veheti azt, hogy a jelen ügyben felmerülthöz hasonló versenyellenes magatartások, jóllehet a jogellenességük a közösségi versenypolitika kezdeteitől fogva megállapított, viszonylag gyakoriak az érintett vállalkozások által az ebből húzható haszon miatt, és következésképpen úgy értékelheti, hogy a bírság mértékét ennek elrettentő erejének megerősítése érdekében meg kell emelni, ami legalábbis részben megfelel a bírság elrettentő jellegének biztosítására vonatkozó követelménynek a bírság megfizetésére kötelezett vállalkozásokon kívüli más vállalkozások tekintetében.

(vö. 359‑360. pont)

15. A közösségi versenyjogi jogsértés elkövetésében részt vevő vállalkozások együttműködése esetén való bírságcsökkentés alapját az a megfontolás adja, hogy ez az együttműködés megkönnyíti a Bizottság feladatát.

E tekintetben valamely vállalkozás, amely a közigazgatási eljárás során megelégedett azzal, hogy ne foglaljon állást a Bizottság által előadott tényállásra vonatkozó állításokkal kapcsolatban, és így tartózkodott azok valóságtartalmának elismerésétől, valójában nem járul hozzá ez utóbbi munkájának megkönnyítéséhez. Ugyanígy nem elegendő, ha valamely vállalkozás általános jelleggel azt állítja, hogy a kartellügyekre vonatkozó engedékenységi közleménnyel összhangban nem vitatja a feltételezett tényeket, ha az adott ügy körülményei között ezen állítás egyáltalán nem jelent segítséget a Bizottság számára. Végül az engedékenységi közlemény alapján való csökkentés csakis akkor indokolt, ha a szolgáltatott információk és általánosabb jelleggel az érintett vállalkozás magatartása ebben a vonatkozásban úgy tekinthető, mint amely tényleges együttműködésre utal. Így, amint az magából az együttműködésnek az engedékenységi közlemény szövegében, illetve különösen e közlemény D. címének 1. pontjában megnyilvánuló fogalmából következik, ez azonban csakis akkor van így, ha az átadott információt – és általánosabban az érintett vállalkozás magatartását – úgy lehet tekinteni, hogy az a vállalkozás valódi együttműködési szándékára utal.

(vö. 380‑383. pont)

16. Ami a Bizottság általános versenypolitikájának a bírság terén való, különösen a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásból fakadó módosítását illeti, a visszaható hatály tilalma tiszteletben tartásának ellenőrzéséhez meg kell vizsgálni, hogy az említett jogsértés ésszerűen előrelátható volt‑e az adott jogsértés elkövetésének idején.

Ebben a vonatkozásban meg kell állapítani, hogy az iránymutatás fő újításának lényege az, hogy a Bizottság az említett iránymutatásban előírt sávok alapján meghatározott alapösszeget veszi a bírságszámítás alapjául; e sávok a jogsértés eltérő súlyossági fokait tükrözik, de önmagukban nem állnak összefüggésben a releváns üzleti forgalommal. Ez a módszer tehát lényegében a bírságok tételes kiszabásán alapul, még ha e tételes jelleg viszonylagos és rugalmas is. Meg kell tehát vizsgálni, hogy az új bírságszámítási módszer – feltéve, hogy súlyosító hatással van a kiszabott bírságok mértékére – az adott jogsértés elkövetésekor ésszerűen előrelátható volt‑e. Az a tény, hogy a múltban a Bizottság bizonyos típusú jogsértésekre bizonyos mértékű bírságot szabott ki, nem jelenti azt, hogy a 17. rendelet által meghatározott korlátok között nem növelheti ezt a mértéket, amennyiben ez szükséges a közösségi versenypolitika alkalmazásának biztosítása érdekében. Ellenkezőleg, a közösségi versenyszabályok megfelelő alkalmazása lehetővé teszi, hogy a Bizottság bármikor a versenypolitika követelményeihez igazítsa a bírságok mértékét.

Ebből következik, hogy az olyan közigazgatási eljárásban érintett vállalkozások, amelyben bírság kiszabására is sor kerülhet, sem a bírságszámítási módszerre, sem arra nem alapíthatnak jogos bizalmat, hogy a Bizottság a korábban kiszabottakhoz képest nem fogja növelni a bírságok összegét. Következésképpen a fent említett vállalkozásoknak tekintetbe kell venniük azt a lehetőséget, hogy a Bizottság bármikor úgy dönthet, hogy az eljárására alkalmazandó szabályok tiszteletben tartása mellett a múltban alkalmazott mértékhez képest megemeli a bírságok összegét. Ez nemcsak arra az esetre érvényes, amikor a Bizottság a bírságok kiszabásakor az egyes határozatokban megemeli a bírság mértékét, hanem arra is, amikor ez az emelés egyes esetekben olyan általános hatályú magatartási szabályok alkalmazásával történik, mint az iránymutatás. Egyébiránt az Európai Emberi Jogi Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a törvény előreláthatóságával nem ellentétes, hogy az érintett személynek világos jogi tanácsokért kelljen folyamodnia ahhoz, hogy ésszerű szinten felmérhesse, hogy bizonyos jogi cselekménynek az adott ügy körülményei között milyen következményei lehetnek. Ez különösen igaz a szakmai tevékenységet ellátó személyek esetében, akik megszokták, hogy foglalkozásuk gyakorlásakor nagy gondossággal kell eljárniuk. Tehát elvárható tőlük, hogy különös gondossággal értékeljék a foglalkozásukkal járó veszélyeket.

Ebből azt a következtetést kell levonni, hogy az iránymutatás és különösen az abban meghatározott új bírságszámítási módszer – feltéve, hogy súlyosító hatással van a kiszabott bírságok mértékére – az adott jogsértés elkövetésekor ésszerűen előrelátható volt a felpereshez hasonló vállalkozások számára.

(vö. 388‑396. pont)

17. Az EK 287. cikk a Közösség intézményeinek tagjaira, a tisztviselőire és egyéb alkalmazottaira azt a kötelezettséget rója, hogy „[n]em fedhetik fel a szolgálati titoktartási kötelezettség alá eső információkat, így különösen a vállalkozásokra, az ezek üzleti kapcsolataira vagy költségösszetevőire vonatkozó információkat”. Jóllehet, ez a rendelkezés főként a vállalkozásoknál összegyűjtött információkra irányul, a „különösen” kifejezés azt jelzi, hogy általános elvről van szó, amelyet más bizalmas információkra ugyanúgy alkalmazni kell. Az olyan eljárásokban, amelyekben bírság kirovására kerülhet sor, a javasolt büntetés jellege és mértéke természetszerűleg a szolgálati titoktartási kötelezettség hatálya alá esik, amíg a büntetést véglegesen jóvá nem hagyták és ki nem hirdették. Ez az elv különösen az érdekelt fél jó hírnevének és méltóságának tiszteletben tartása követelményéből következik, amíg ez utóbbit el nem ítélték.

Így tehát a Bizottság azon a feladata, hogy ne adjon ki a sajtónak információkat a tervezett pontos büntetésről, nemcsak a szolgálati titoktartás kötelezettségével, hanem a gondos ügyintézés kötelezettségével is egybeesik. Továbbá az ártatlanság vélelmének elve a vállalkozások által elkövetett versenyjogi jogsértésekkel kapcsolatos olyan eljárásokra vonatkozik, amelyek bírság vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezethetnek. Ezt a vélelmet a Bizottság nyilvánvalóan nem tartja tiszteletben, amikor a tanácsadó bizottság és a biztosok testülete elé döntéshozatal végett terjesztett ítéletet az általa vádolt vállalkozással szembeni tényleges bírságkiszabást megelőzően közölte a sajtóval.

Mindazonáltal egyrészt a közigazgatási eljárás értelmében ténylegesen bizonyított tényállást nem vonja kétségbe annak bizonyítása, hogy a Bizottság idő előtt kinyilvánította a jogsértés megvalósulására vonatkozó vélekedését, és ebből következően a vállalkozással szemben kiszabandó bírság összegét. Másrészt nem állítható az, hogy a közigazgatási eljárásból származó határozat tartalmának a Bizottság által történő, a formális határozathozatalt megelőző nyilvánosságra hozatala önmagában alkalmas annak bizonyítására, hogy előítéletei voltak az ügy tekintetében vagy részrehajlóan folytatta le a vizsgálatot.

Másrészről, az ilyen jellegű szabálytalanság akkor vonhatja maga után a szóban forgó határozat megsemmisítését, ha megállapítást nyer, hogy ezen szabálytalanság hiányában a szóban forgó határozat eltérő tartalmú lett volna.

Ez utóbbi feltételt nem lehet az egyének a közösségi jogrendből következő jogai hatékony bírói jogi védelmére irányuló jog megsértéseként minősíteni, amely védelemhez való jog a tagállamok közös alkotmányos hagyományaiból következő általános jogelvek részét képezi. És amelyet az emberi jogok európai egyezményének 6. és 13. cikke is megerősített. E védelemnek azonban összhangban kell állnia a közösségi intézmények aktusai tekintetében érvényesülő jogbiztonság elvével és a jogszerűség vélelmével.

(vö. 409‑411., 414‑416., 421‑423. pont)

AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)

2006. április 5.( )

„Verseny – EK 81. cikk – Kartellek – Metioninpiac – Egyetlen és tartós jogsértés – Bírság – Bírságkiszabási iránymutatás – A jogsértés súlya és időtartama – Együttműködés a közigazgatási eljárásban – A 17/62 rendelet 15. cikkének (2) bekezdése – Az ártatlanság vélelme”

A T‑279/02. sz. ügyben,

a Degussa AG (székhelye: Düsseldorf [Németország], képviselik: R. Bechtold, M. Karl és C. Steinle ügyvédek)

felperesnek,

az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: A. Bouquet és W. Mölls, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: H.‑J. Freund ügyvéd, kézbesítési cím: Luxembourg)

alperes ellen

támogatja:

az Európai Unió Tanácsa (képviselik: E. Karlsson és S. Marquardt, meghatalmazotti minőségben)

beavatkozó

elsődlegesen az EK 81. cikkének és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (C.37.519 – „metionin”‑ügy) 2002. július 2‑án hozott 2003/674/EK bizottsági határozat (HL 2003., L 255., 1. o.) megsemmisítése, vagy másodlagosan a felperesre e határozattal kiszabott bírság mérséklése iránt benyújtott keresete tárgyában,

AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA



(harmadik tanács),

tagjai: M. Jaeger elnök, V. Tiili és Czúcz O. bírák,

hivatalvezető: K. Andová tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. április 27‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

A jogvita alapját képező tényállás

1 A Degussa AG (Düsseldorf) egy 2000‑ben, az SKW Trostberg és a Degussa‑Hüls összeolvadása útján létrejött német társaság, ahol ez utóbbi maga is a Degussa AG (Frankfurt am Main) és a Hüls AG (Marl) német vegyi vállalkozások egyesülésével született 1998‑ban (a továbbiakban: Degussa vagy a felperes). Többek között a takarmányozási ágazatban tevékenykedik, és az egyetlen olyan vállalkozás, amely mindhárom legjelentősebb esszenciális aminosavat előállítja: a metionint, a lizint és a treonint.

2 Az esszenciális aminosavak olyan aminosavak, amelyeket a szervezet nem tud természetes úton előállítani, ezért azokat a takarmányhoz kell adni. Az első aminosavat, amelynek hiánya a többi aminosav fehérjeszintézisét felborítja, „elsődleges limitáló aminosavnak” hívják. A metionin egy olyan esszenciális aminosav, amelyet minden állat számára szánt összetett takarmányhoz és előkeverékhez hozzáadnak. Alapvetően a baromfitakarmányozásban alkalmazzák (a baromfik tekintetében elsődleges limitáló aminosavnak tekinthető), valamint egyre inkább a sertéstakarmányozásban, illetve különleges takarmányanyagokban.

3 A metionin két fő formában jelenik meg: a DL_metionin (a továbbiakban: DLM) és a metionin hidroxi‑analógjának (a továbbiakban: MHA) formájában. A DLM‑et kristályos formában állítják elő, amely a 100%‑ot megközelítő aktív metionin tartalmat jelent. Az MHA, amelyet a 80‑as években a Novus International Inc. elődje, a Monsanto nevű gyártó vezetett be, névlegesen 88%‑os aktív metionin tartalmat jelent. 2002‑ben megközelítőleg a világfogyasztás 50%‑át jelentette.

4 A tényállás idején a metionin három fő világgyártói a Rhône‑Poulenc (jelenleg Aventis SA), amelynek a metionin előállításáért felelős leányvállalata a Rhône‑Poulenc Animal Nutrition (jelenleg Aventis Animal Nutrition SA), a Degussa és a Novus voltak. A Rhône‑Poulenc a metionint mindkét formájában előállította, míg a Degussa csak a DLM‑et, a Novus pedig csak az MHA‑t állította elő.

5 1999. május 26‑án a Rhône‑Poulenc nyilatkozatot nyújtott be a Bizottsághoz, amelyben beismerte, hogy a metioninárak és ‑kvóták megállapítására vonatkozó kartellben vett részt, és kérte a Bizottságot, hogy a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közleményt (HL 1996. C 207., 4. o.; a továbbiakban: engedékenységi közlemény) alkalmazza tekintetében.

6 A Bizottság és a Bundeskartellamt (a német szövetségi kartellhivatal) tisztviselői 1999. június 16‑án vizsgálatot folytattak az akkor hatályban lévő első rendelet a Szerződés [81]. és [82]. cikkének végrehajtásáról szóló, 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 14. cikke (3) bekezdése alapján a Degussa‑Hüls Frankfurt am Main‑i telephelyén.

7 E vizsgálat eredményeképpen a Bizottság 1999. július 27‑én a Degussa‑Hülstől a benyújtott iratokkal kapcsolatban információt kért a 17. rendelet 11. cikke értelmében. A Degussa‑Hüls e kérelemre 1999. szeptember 9‑én válaszolt.

8 A Bizottság 1999. december 7‑én a Nippon Soda Co. Ltd‑től (a továbbiakban: Nippon Soda), a Novus International Inc.‑től (a továbbiakban: Novus) és a Sumitomo Chemical Co. Ltd‑től (a továbbiakban: Sumitomo), illetve 1999. december 10‑én a Mitsui & Co. Ltd‑től is kért információt. Ezek a vállalkozások 2000 februárjában adtak választ, míg a Nippon Soda 2000. május 16‑án egy kiegészítő nyilatkozatot nyújtott be.

9 A Bizottság 2001. október 1‑jén az öt metioningyártóval, köztük a felperessel szembeni kifogásközlést fogadott el. Ugyanezen kifogásközlést az Aventis Animal Nutritionnel (a továbbiakban: AAN), az Aventis 100%‑os leányvállalatával is közölte.

10 A Bizottság kifogásközlésében e vállalkozásoknak azt rótta fel, hogy 1986‑tól az esetek többségében egészen 1999 elejéig az EK 81. cikkbe és az Európai Gazdasági Térség létrehozásáról szóló megállapodás (a továbbiakban: EGT‑Megállapodás) 53. cikkébe ütköző és az EGT egészére kiterjedő folyamatos megállapodásban vettek részt. A Bizottság véleménye szerint a kérdéses megállapodás a metioninárak megállapításában, egy áremelési mechanizmus bevezetésében, a nemzeti piacok és a piacrészesedési kvóták felosztásában, valamint e megállapodások ellenőrzésére és végrehajtására vonatkozó mechanizmusban állt.

11 Mindegyik fél nyújtott be írásbeli észrevételeket a Bizottság kifogásközlésére válaszképpen, az Aventis és az AAN ugyanakkor közölte a Bizottsággal, hogy a két társaság nevében egyetlen választ nyújt be.

12 A válaszokat a Bizottság 2002. január 10. és 18. között kapta meg. Az Aventis, az AAN (a továbbiakban együttesen: Aventis/AAN) és a Nippon Soda elismerték a jogsértést, és a tényállás egészét elfogadták. A Degussa is elismerte a jogsértést, de csakis az 1992–1997 közötti időszakra nézve. Az érintett vállalkozások meghallgatására 2002. január 25‑én került sor.

13 Az eljárás eredményeként, tekintettel arra, hogy az Aventis/AAN, a Degussa és a Nippon Soda részt vettek az EGT egészére kiható megállapodásban és/vagy egy folyamatos jellegű összehangolt magatartásban, amelynek keretében megállapodtak a termékek célárában, elfogadtak és végrehajtottak egy árnövelési mechanizmust, az eladás mennyiségével és a piaci részesedéssel kapcsolatos információkat osztottak meg egymással, illetve ellenőrizték és végrehajtották a megállapodásaikat, a Bizottság 2002. július 2‑án elfogadta az EK‑Szerződés 81. cikkének és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárással kapcsolatos (C.37.519 – „metionin”‑ügy) 2003/674/EK határozatot (HL 2003. L 255., 1. o.; a továbbiakban: határozat).

14 A határozat 63–81. pontjában a Bizottság a kartellt úgy határozza meg, mint amely az ársáv és az „abszolút alsó ár” meghatározására irányult. A résztvevők megegyeztek áraik emelésének szükségességében, és megvizsgálták, hogy a piac mit képes elfogadni. Az áremeléseket ezt követően egymást követő „kampányokkal” szervezték meg, amelynek végrehajtását a kartell ezt követő ülésein vizsgálták meg. Ugyanakkor a résztvevők az eladás mennyiségére és a gyártási kapacitásra, illetve a piac teljes volumenével kapcsolatos becsléseikre vonatkozó információkat osztottak meg egymással.

15 A célárak megvalósítását illetően a Bizottság arra hivatkozott, hogy az értékesítést a résztvevők ellenőrizték, az egymással közölt értékeket összegyűjtötték, és a rendszeres találkozókon megvizsgálták, anélkül azonban, hogy létezett volna egy elszámolási mechanizmussal ellátott mennyiségkezelési rendszer, jóllehet a Degussa tett ilyen irányú javaslatot. A rendszeres, többoldalú (több mint huszonöt 1986–1999 között) és kétoldalú találkozók a kartell megszervezésének lényegi elemét képezték. „Csúcstalálkozók”, és az üzemvezetői szinten való, inkább technikai jellegű találkozók formáját öltötték.

16 Végül, a kartell működésének három szakasza különböztethető meg. Az első, amely során emelték az árakat, 1986 februárjától 1989‑ig tartott, és amely a Sumitomónak a kartellből való kilépésével, illetve a Monsanto és az MHA piacon való megjelenésével ért véget. Az 1989–1991 közötti második szakasz során az árak látványosan csökkenni kezdtek. Mivel a kartell tagjai között bizonytalanság volt az újonnan előállt helyzetre való reakció tekintetében (a piaci részesedést szerezzék‑e vissza, vagy az árat helyezzék‑e előtérbe), és több, 1989‑ben és 1990‑ben megtartott találkozót követően amellett határoztak, hogy erőiket az árak emelésére összpontosítják. Az 1991‑től 1999 februárjáig tartó harmadik és egyben utolsó időszakban a Monsanto (1991 óta Novus) által előállított MHA‑értékesítés növekedése a kartell résztvevőit arra késztette, hogy mindenekelőtt az árszintet tartsák fenn.

17 A határozat többek között a következő rendelkezéseket tartalmazza:

„1. cikk

Az együttesen felelős Aventis […] és [AAN], a Degussa […] és a Nippon Soda […] megsértették a Szerződés 81. cikke (1) bekezdését és az EGT‑Megállapodás 53. cikke (1) bekezdését azáltal, hogy az alábbi pontokban meghatározott módon és mértékben a metioninágazatban egy sor megállapodásban és összehangolt magatartásban vettek részt.

A jogsértés elkövetésének ideje

– 1986 februárjától 1999 februárjáig terjed.

[…]

3. cikk

Az 1. cikkben meghatározott vállalkozásokkal szemben az ugyanezen cikkben megállapított jogsértés miatt kiszabott bírságok a következők:

– Degussa […], 118 125 000 euró összegű bírság,

– Nippon Soda […], 9 000 000 euró összegű bírság.

[…]”

18 A Bizottság a bírság kiszabása érdekében, anélkül hogy arra kifejezetten utalna, lényegében a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: iránymutatás), illetve az engedékenységi közleményben kifejtett módszert alkalmazza.

19 A bírság összegének megállapítása érdekében a Bizottság elsősorban a jogsértés súlyát vette figyelembe. Megállapította, hogy a szóban forgó cselekmény jellegére, a metioninpiacra gyakorolt tényleges hatására, valamint az érintett földrajzi piac méretére tekintettel a határozatban megjelölt vállalkozások az EK 81. cikke (1) bekezdését és az EGT‑Megállapodás 53. cikke (1) bekezdését érintő különösen súlyos jogsértést követtek el (270–293. preambulumbekezdés).

20 Úgy értékelve azonban, hogy differenciált kezelést kell alkalmazni, aszerint hogy a vállalkozások milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy a versenyben jelentős kárt okozzanak, és hogy a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell megállapítani, amely biztosan kellően elrettentő erővel bír, a Bizottság úgy értékelte, hogy – a vállalkozások mérete közötti nagy különbségre tekintettel – ez utóbbiaknak a metionin világpiacán való részesedését kell alapul venni, és eszerint a Rhône‑Poulenc és a Degussa alkotja a vállalkozások első csoportját, míg a Nippon Soda egymaga a második csoportot. Következésképpen a Bizottság az Aventis/AAN és a Degussa tekintetében a bírság alapösszegét 35 millió euróban, míg a Nippon Soda tekintetében a bírság összegét 8 millió euróban állapította meg (a 294–302. preambulumbekezdés).

21 A kellően elrettentő erő biztosítsa érdekében, és arra tekintettel, hogy a nagy vállalkozások rendszerint olyan jogi és gazdasági ismeretekkel, valamint infrastruktúrával rendelkeznek, amely lehetővé teszi számukra annak könnyebb felismerését, hogy jogsértő magatartást folytatnak, és tudatában legyenek annak, hogy a versenyjog alapján ebből rájuk nézve milyen következmények származnak, a Bizottság végül úgy értékelte, hogy az Aventis/AAN‑nel és a Degussával szemben kiszabott bírságnak a vállalkozásoknak az érintett piacon való relatív jelentőségének függvényében megállapított alapösszegét növelni kell, figyelembe véve egyenként a két vállalkozás méretét és összerőforrásait. A Bizottság tehát úgy határozott, hogy az Aventis/AAN‑nel és a Degussával szemben kiszabott bírság alapösszegét 100%‑kal növelni kell 70 millió euróra (303–305. preambulumbekezdés).

22 Másodsorban a jogsértés időtartamát illetően a Bizottság úgy értékelte, hogy az Aventis/AAN, a Degussa és a Nippon Soda 1986 februárja és 1999 februárja között, vagyis tizenkét év és tíz hónap során folyamatos jelleggel vett részt a jogsértés elkövetésében. A jogsértés súlya alapján meghatározott bírság összegét ennek megfelelően évente 10%‑kal, és félévente 5%‑kal, vagyis 125%‑kal növelték. Így a bírság alapösszegét az Aventis/AAN és a Degussa tekintetében 157,5 millió euróban, míg a Nippon Soda tekintetében 18 millió euróban állapították meg (306–312. preambulumbekezdés).

23 Harmadsorban a Bizottság úgy vélte, hogy a jogsértés elkövetésében részt vevő vállalkozások tekintetében sem súlyosító, sem pedig enyhítő körülményeket nem kell figyelembe venni (313–331. preambulumbekezdés).

24 Negyed‑ és egyben utolsósorban, a Bizottság az engedékenységi közlemény alapján az Aventis/AAN‑nel szemben kiszabott bírság összegét a szóban forgó közlemény B. címe értelmében 100%‑kal csökkentette. Ezzel szemben úgy értékelte, hogy a Nippon Soda és a Degussa sem a bírságnak az engedékenységi közlemény B. címe alapján való különösen jelentős csökkentésére, sem pedig a bírságnak a C. címe alapján való jelentős csökkentésére vonatkozó feltételeit nem teljesíti. Ugyanakkor elismerte, hogy a Nippon Soda teljesítette a szóban forgó közlemény D. címének 2. pontja első és második francia bekezdésében meghatározott feltételeket, illetve hogy a Degussa megfelel az ez utóbbi D. címének 2. pontja első francia bekezdésében meghatározott feltételeknek, következésképpen az e vállalkozásokkal szemben kiszabott bírság összegét egyenként 50%‑kal és 25%‑kal csökkentette (332–355. preambulumbekezdés).

Az eljárás és a felek kérelmei

25 A felperes a Bíróság Hivatalához 2002. szeptember 16‑án benyújtott keresetlevelével terjesztette elő a jelen keresetet.

26 A Tanács 2002. december 13‑án kérelmével kérte a perbe beavatkozóként való beengedését. Az Elsőfokú Bíróság negyedik tanácsának elnöke a 2003. február 13‑i végzésével engedélyezte a Tanácsnak a Bizottság kereseti kérelmeinek támogatása érdekében való beavatkozását.

27 Az Elsőfokú Bíróság határozata alapján az előadó bírót a harmadik tanácsba nevezték ki, amelyhez következésképpen a jelen ügyet áttették.

28 Az Elsőfokú Bíróság az eljárási szabályzata 64. cikkében meghatározott pervezető intézkedések keretében felhívta a feleket, hogy bizonyos kérdésekre válaszoljanak, és bizonyos dokumentumokat nyújtsanak be. A felek e felhívásnak eleget tettek.

29 Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) a szóbeli szakasz megnyitása mellett határozott. A felek szóbeli előterjesztéseit és az Elsőfokú Bíróság által feltett kérdésekre adott válaszait a 2005. április 27‑én megtartott tárgyaláson meghallgatták.

30 A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a határozatot;

– másodsorban, csökkentse a vele szemben kiszabott bírság összegét;

– kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.

31 A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– utasítsa el a keresetet;

– kötelezze a felperest a költségek viselésére.

32 A Tanács azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– utasítsa el a keresetet;

– a költségekről a jogszabályoknak megfelelően határozzon.

A jogkérdésről

33 A felperes a keresete alátámasztására lényegében négy jogalapot hoz fel. Az első jogalapot, amelynek keretében a felperes a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésével kapcsolatos jogellenességi kifogást ad elő, a büntetések törvényessége elvének megsértésére alapítja. A második jogalapot a felperes részvételével lezajlott jogsértés egyetlen és tartós jellegére, és időtartamára vonatkozó mérlegelési hibára alapítja. A harmadik jogalapot mérlegelési hibára, jogban való tévedésre, ténybeli tévedésre, és az arányosság, a büntetések visszaható hatályának tilalma, az egyenlő bánásmód elvének, illetve a bírság összegének megállapításakor fennálló indokolási kötelezettség megsértésére alapítja. Végül, a negyedik jogalapot a „szakmai titoktartás”, a gondos ügyintézés és az ártatlanság vélelme elvének sérelmére alapítja.

I – A büntetések törvényességének elve megsértésére alapított első jogalapról

A – A 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésével kapcsolatos jogellenességi kiforgásról

1. A felek érvei

34 A felperes az EK 241. cikk értelmében jogellenességi kifogással él, és azzal érvel, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése, amely rendelkezés felhatalmazza a Bizottságot, hogy a közösségi versenyjog megsértése esetén bírságot szabjon ki, sérti a jogbiztonság elvének folyományaképpen a közösségi jog alapelvét a büntetések törvényességének elvét, tekintettel arra, hogy ez a rendelkezés nem határozza meg kellőképpen előre a Bizottság határozathozatali gyakorlatát.

35 Másodsorban a felperes arra hivatkozik, hogy a büntetések törvényességének elvét az emberi jogok európai egyezménye 7. cikkének 1. bekezdése fogalmazza meg, amely kimondja, hogy „nem lehet a bűncselekmény elkövetése idején alkalmazható büntetésnél súlyosabb büntetést kiszabni”. Hozzáteszi, hogy ugyanezen elvet (nulla poena sine lege) a 2000. december 7‑én, Nizzában kihirdetett az Európai Unió alapjogi chartája (HL C 364., 1. o.; a továbbiakban: charta) 49. cikkének (1) bekezdése is megfogalmazza, és a tagállamok alkotmányos hagyományainak szerves részét képezi (lásd például a német alkotmány 103. cikkének (2) bekezdését). Ezen elvből következik az Emberi Jogok Európai Bírósága és a Bíróság értelmezése szerint mind a visszaható hatály tilalmának, mind pedig a büntetések törvényességének elve (lásd különösen az EJEB, 1995. november 22‑i S.W. kontra Egyesült Királyság ítéletet, A. sorozat 335. szám, 35. §, és a Bíróság a C‑74/95. és C‑129/95. sz. X egyesített ügyekben 1996. december 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., I‑6609. o.] 25. pontját). A Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében a büntetések törvényességének elve a jogbiztonság elvének folyományát képezi, amelyet a közösségi jog alapelveként ismernek el (a Bíróság 212/80.–217/80. sz., Salumi és társai ügyben 1981. november 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1981., 2735. o.] 10. pontja, és a 70/83. sz. Kloppenburg‑ügyben 1984. február 22‑én hozott ítéletének [EBHT 1984., 1075. o.] 11. pontja), és többek között megköveteli, hogy a jogalanyok számára a közösségi jogszabálynak egyértelműnek, alkalmazását illetően pedig kiszámíthatónak kell lennie, és hogy az olyan szabályozást illetően, amely pénzügyi következményeket válthat ki, az egyértelműség és előreláthatóság követelménye olyan kötelezettségnek minősül, amelyet – annak érdekében, hogy az érdekeltek számára lehetővé tegye az őket terhelő kötelezettségek terjedelmének pontos megismerését – különösen szigorúan kell venni (lásd a Bíróság C‑30/89. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 1990. március 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1990., I‑691. o.] 23. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

36 Az emberi jogok európai egyezménye 7. cikkének (1) bekezdése értelmében valamely „törvény” kellően egyértelmű és kiszámítható jellegének értékelését lehetővé tevő feltételeket illetően a felperes arra hivatkozik, hogy az Emberi Jogok Európai Bírósága megköveteli a törvénynek az érintett személyek számára való elérhetőségét, és az olyan, kellően pontos megfogalmazást, amely számukra lehetővé teszi – szükség esetén szakszerű tanácsokkal felvértezve –, hogy az ügy körülményeihez képest ésszerű módon előre lássák az adott jogi aktusból fakadó lehetséges következményeket. Az Emberi Jogok Európai Bírósága szerint a mérlegelési jogkört biztosító jogszabály önmagában nem áll e követelménnyel ellentétben, feltéve hogy e jogkör gyakorlásának terjedelme és módja kellő gondossággal meghatározott, tekintettel az adott jogos célkitűzésre, annak érdekében, hogy a jogalanyok számára megfelelő védelmet biztosítson a visszaélésekkel szemben (EJEB, 1992. február 25‑i Margareta és Roger Andersson kontra Svédország ítélet, A. sorozat, 226. szám, 75. §, és az 1984. augusztus 2‑i Malone kontra Egyesült Királyság ítélet, A. sorozat, 82. szám, 66. §).

37 A felperes azzal érvel, hogy a büntetések törvényességének elvét mind a büntetőjogi szankciókra, mind pedig a szigorú értelemben vett büntetőjogi jelleggel nem bíró szankciókra alkalmazni kell, így tehát a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésére is, függetlenül az e rendelkezés alapján a Bizottság által kiszabott bírságok jogi természetétől. A Bíróság ugyanis kimondta, hogy „még a nem büntetőjogi szankciót is csak akkor lehet[ne] kiszabni, ha az világos és egyértelmű jogi alapon nyugszik” (a Bíróság 117/83. sz. Könecke‑ügyben 1984. szeptember 25‑én hozott ítéletének [EBHT 1984., 3291. o.] 11. pontja és a 137/85. sz. Maizena‑ügyben 1987. november 18‑án hozott ítéletének [EBHT 1987., 4587. o.] 15. pontja). A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében található meghatározás, amely szerint a Bizottságnak a közösségi jog megsértése esetén bírságot kiszabó határozatai „nem büntetőjogi jellegűek”, ebben a vonatkozásban irreleváns, mivel valamely jogi aktus megjelölése ez utóbbi értékelése során nem bír döntő jelentőséggel (EJEB, 1976. június 8‑i Engel és társai kontra Hollandia ítélet, A. sorozat, 22. szám, 81. §). Ezzel szemben a kiszabott bírságok mértékéből, és elrettentő, illetve megelőző funkciójából következik, hogy ezek lényegében kvázi büntetőjogi, vagy széles értelemben véve akár büntetőjogi jelleget öltenek.

38 Ez az értelmezés ugyanakkor megfelel az Emberi Jogok Európai Bíróságnak a büntető vádemelés fogalmát illetően adott értelmezésének (EJEB, 1988. április 29‑i Belilos kontra Svájc ítélet, A. sorozat, 132. szám, 62. és 68. §; az 1984. február 21‑i Öztürk kontra Németország ítélet, A. sorozat, 73. szám, 46. és azt követő §‑ok, és a fenti 37. pontban hivatkozott Engel és társai kontra Hollandia ítélet, 80. és azt követő §‑ok), amely értelmében még a közigazgatási eljárás keretében kiszabott kisösszegű bírságok is büntetőjogi jellegűek. A felperes ennélfogva úgy értékeli, hogy ez vonatkozik a Bizottság által a közösségi jog megsértése esetén kiszabott bírságokra is, tekintettel az összegük jelentőségére.

39 A felperes arra hivatkozik, hogy a Bíróság véleménye szerint a jogi közérthetőség „különösen kényszerítő követelmény olyan területen, ahol bármilyen bizonytalanság […] különösen jelentős szankciókkal járhat” (a Bíróság 32/79. sz., Bizottság kontra Egyesült Királyság ügyben 1980. július 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1980., 2403. o.] 46. pontja), ami igaz a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében kiszabott bírságok esetére.

40 Ugyanakkor a felperes hangsúlyozza, hogy a hatásköröknek az EK 83. és EK 85. cikkben meghatározott, a Tanács és a Bizottság között való megosztásából következik, hogy 81. és 82. cikkben meghatározott elvek érvényre juttatását szolgáló megfelelő rendeleteket vagy irányelveket csakis a Tanács állapíthatja meg. A büntetések törvényességének elvére alapított követelmények tehát azt jelentenék, hogy a Tanács egy kellően meghatározott rendszer hiányában a bírságkiszabás jogkörét nem ruházhatná át a Bizottságra.

41 Továbbá a felperes azt állítja, hogy a Bizottság egyszerre nyomozó és vádemelési hatóság, illetve bírói szerv. Az ilyen jogköröket, amelyek a tagállamok alkotmányos hagyományainak nem felelnek meg, közérthető és egyértelmű szabályoknak kellene keretbe foglalniuk. A felperes tehát úgy értékeli, hogy a Tanács EK 81. és EK 82. cikket érvényre juttató rendeletének pontosan meg kellene határoznia a szankciók tartalmát, célját és terjedelmét. Ugyanakkor a büntetések törvényességének elve egy olyan felső határérték megállapítását is megköveteli, amelyet nem lehet túlzott mértékben megemelni annak érdekében, hogy a bírság ne öltsön büntetőjogi jelleget. Akkor ugyanis, ha a bírság korlátlan lehet, bizonyosan nem a Tanács határozná meg azt előre, hanem a Bizottság mint végrehajtó hatóság szabná azt ki.

42 A felperes úgy értékeli, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése a büntetések törvényességéből következő, fent meghatározott követelményeknek nem felel meg.

43 Elsősorban azt állítja, hogy a 17. rendelet nem határozza meg azt az esetet, amikor az EK 81. és EK 82. cikk megsértése bírságkiszabás tárgyát képezi, így a Bizottságra hagyja ez utóbbi célszerűségének mérlegelésére vonatkozó jogkört. Ebben a vonatkozásban hivatkozik a Bíróság 32/78., 36/78–82/78. sz., BMW Belgium és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1979. július 12‑én hozott ítéletének (EBHT 1979., 2435. o.) 53. pontjára, amely értelmében a Bizottság a bírság kiszabásának vagy mellőzésének eldöntésére vonatkozó mérlegelési jogkörének gyakorlásában teljes szabadsággal rendelkezik.

44 Másodsorban, a felperes azzal érvel, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése nem tartalmaz számszerűsített határértéket. A felperes ezáltal úgy tekinti, hogy ez a keret nem felel meg a büntetések törvényessége elvének, és hogy a Szerződés értelmében a Tanácsot megillető hatáskör átruházásának minősül. A bírság összegét valójában nem a rendelet határozza meg előre, hanem kizárólag a Bizottság, mégpedig nem előrelátható és nem ellenőrizhető módon (lásd a fenti 35. pontban hivatkozott Bizottság kontra Franciaország ügyben hozott ítélet 23. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). A bírság elrettentő ereje biztosításának szükségessége nem igazolja a felső határ teljes hiányát, mivel ennek a követelménynek összhangban kell állnia a közösségi jog felsőbb jogi értéket képviselő alapelvével, a büntetések törvényességének elvével (a fenti 35. pontban hivatkozott Kloppenburg‑ügyben hozott ítélet 11. pontja, és a fenti 35. pontban hivatkozott Salumi és társai ügyben hozott ítélet 10. pontja).

45 Harmadsorban a felperes felhívja a figyelmet arra, hogy a bírság kiszabásának a jogalkotó által meghatározott feltételei – a jogsértés súlyán és időtartamán kívül – hiányoznak. E két feltétel a gyakorlatban semmiféle megszorító hatást nem gyakorol a Bizottság mérlegelési jogkörére nézve. Egyrészt ugyanis a Bizottságot semmiféle, kötelezőn figyelembe veendő, megszorító vagy kimerítő feltétellista nem köti (a Bíróság C‑137/95. P. sz., SPO és társai kontra Bizottság ügyben 1996. március 25‑én hozott végzésének [EBHT 1996., I‑1611. o.] 54. pontja, és a Bíróság C‑219/95. P. sz., Ferriere Nord kontra Bizottság ügyben 1997. július 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑4411. o.] 33. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑9/99. sz., HFB és társai kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1487. o.] 443. pontja), másrészt pedig a Bizottság számos súlyosító vagy enyhítő körülményt is figyelembe vesz, amelyeket a felelősségre vonandó személyek előre nem ismerhetnek.

46 Ugyanakkor az egyenlő bánásmód elvének tiszteletben tartására alapított követelmények nem tennék lehetővé e meghatározatlanság kiegyenlítését, tekintettel arra, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében a Bizottság nem köteles arra ügyelni, hogy a bírságok végösszege az érintett vállalkozások forgalmai közötti minden különbséget tükrözze (az Elsőfokú Bíróság T‑23/99. sz., LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1705. o.] 278. pontja).

47 A felperes állítását a Bundesverfassungsgericht (Német alkotmánybíróság) egy ítélete is alátámasztja, amely értelmében az olyan büntető jogszabályt, amely a bírság felső határát az elítélt teljes vagyonában határozza meg, a büntetések törvényessége elvét sértő jogszabályként meg kell semmisíteni (a 2002. március 20‑i ítélet, BvR 794/9. szám, NJW 2002., 1779. o.). Ellentétben a Tanács állításával, a versenykorlátozások elleni német törvény [Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen (GWB)] 81. cikkének (2) bekezdése semmiféle, a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésével azonos rendelkezést nem tartalmaz, mivel a jogalkotó szándékosan elvetette azt.

48 Negyedsorban a felperes előadja, hogy a Bizottság határozathozatali gyakorlata jól példázza az állítás helyességét. E gyakorlatot a kiszabott bírságok közötti jelentős különbségek, illetve ezen összegek kíméletlen és folyamatban lévő növekedése jellemzik. Hivatkozik így különösen arra, hogy a tíz legjelentősebb bírság közül nyolcat 1998 után szabtak ki, és hogy a 855,23 millió euró összegű rekordbírságot, amelyből 462 millió euró egyetlen vállalkozást sújt, 2001‑ben, az úgynevezett „vitaminok”‑ügyben szabták ki (a COMP/E‑1/37.512. ügyben 2001. november 21‑én hozott C (2001) 3695 végleges bizottsági határozat). Ezen utóbbi összeg tizenötször nagyobb, mint az 1994–2000 között kiszabott bírságok átlaga, és a 2001. év második legmagasabb összegű bírsága (a COMP/E‑1/36.212.– „önindigós papír”‑ügyben hozott C (2001) 4573 végleges bizottsági határozat) ezen átlag hatszorosának felel meg.

49 Ötödsorban a felperes úgy értékeli, hogy a fennálló rendszert nem igazolja azon szükséges elrettentő erő, amelyet a bírságnak a vállalkozásokkal szemben tanúsítania kell. Egyrészt ugyanis a felperes elismeri, hogy jóllehet a bírság pontos összegét nem lehet előre meghatározni, az elrettentés célja nem hatalmazza fel a Tanácsot annak mellőzésére, hogy „a Bizottságra átruházott hatáskör határait világosan megjelölje”. Másrészt felhívja a figyelmet arra, hogy a bírság kiszámíthatósági minimumának hiánya valójában azzal a hatással jár, hogy visszatartotta a vállalkozásokat a Bizottsággal való együttműködéstől. Valamely magatartás lehetséges következményeinek akár megközelítő becslésének lehetősége ezzel szemben a nemzeti büntető törvények mintájára sokkal inkább biztosítaná a kitűzött elrettentő hatást.

50 Hatodsorban a felperes azt állítja, hogy az iránymutatás nem tekinthető úgy, mint amely a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése jogellenességét orvosolja. Egyrészt, a szóban forgó iránymutatás, az EK 249. cikk értelmében, önmagában nem minősül jogi aktusnak, másrészt pedig az EK 83. cikk értelmében csakis a Tanács jogosult e téren rendelkezéseket elfogadni. Úgy ítéli meg, hogy a Tanács feladata tehát a büntetések törvényessége elvének tiszteletben tartása. Ugyanezen okokból a 17. rendelet 17. cikkében a Bíróság számára elismert korlátlan felülvizsgálati jogkör sem orvosolhatja ugyanezen rendelet 15. cikke (2) bekezdésének jogellenességét. A felperes ugyanis arra hivatkozik, hogy e hatáskör ellenére elsősorban a Bizottság feladata a közigazgatási eljárás során a bírság összegének meghatározása és a tényállás megállapítása. A felperes továbbá arra hivatkozik, hogy a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének határozatlansága, illetve az ellenőrzési feltételek hiánya a közösségi bíróságokra ruházott korlátlan felülvizsgálati jogkör tartalmának kiürítéséhez vezet. A felperes végül megjegyzi, hogy nem várható el a jogszabály címzettjeitől, hogy a bírságkiszabás jogi kereteinek nem kellő meghatározottsága miatt rendszeresen bírósági keresetet nyújtsanak be. Hozzáteszi, hogy a jogalkotó hibáinak a közösségi bíróság általi jóvátétele meghaladná a bíróság feladatkörét, és ezáltal az EK 7. cikk (1) bekezdésére tekintettel vitatható lenne.

51 A Bizottság úgy értékeli, hogy a felperes érvelése megalapozatlan.

52 Hangsúlyozza, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése világos és egyértelmű jogalapnak minősül, amely lehetővé teszi a vállalkozások számára, hogy kellő pontossággal előre lássák cselekedeteik lehetséges következményeit.

53 Ugyanakkor arra hivatkozik, hogy a számára biztosított mérlegelési jogkört az e cikkben meghatározott, a jogértés súlyosságára és időtartamára vonatkozó feltételek, a közösségi jog általános alapelveinek, különösen az arányosság és az egyenlő bánásmód elvének, valamint a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatának figyelembevételével kell gyakorolnia. A Bizottság tehát azt állítja, hogy ezen elveket minden esetben tiszteletben kell tartania, amikor a mérlegelési jogkörét gyakorolja (lásd az egyenlő bánásmód tekintetében az Elsőfokú Bíróság T‑15/99. sz., Brugg Rohrsysteme kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1613. o.] 149. és azt követő pontjait, illetve a T‑224/00. sz., Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2597. o.] 69., 207., 281. és 308. pontját; Ruiz Jarabo Colomer főtanácsoknak a Bíróság C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítéletéhez [EBHT 2004., I‑123. o., I‑133. o.] fűzött indítványának 96. és azt követő pontjait).

54 A felperes állításaival szemben a fenti 43. pontban hivatkozott BMW Belgium kontra Bizottság ügyben hozott ítéletből ebben a vonatkozásban nem lehet arra következtetni, hogy ez a felülvizsgálat nem terjed ki a bírság kiszabására vagy mellőzésére vonatkozó határozatra. Ebben az ügyben ugyanis az, hogy a Bíróság elismerte a Bizottság számára annak lehetőségét, hogy bírságot szabjon ki a viszonteladókkal szemben, jóllehet ezt a korábbi esetekben nem tette meg, nem jelenti azt, hogy a Bizottságnak a bírság kiszabására vagy mellőzésére vonatkozó hatásköre korlátlan, mivel ez utóbbit a szóban forgó hatáskört a Bizottságra ruházó rendelkezések céljának megfelelő objektív indokok alapján kell gyakorolni.

55 A felperes alaptalanul hivatkozik arra, hogy a határozat „zsákbamacska határozat”, mivel a bírság elrettentő hatása feltételezi, hogy ez utóbbit a vállalkozások előre nem számíthatják ki, és nem vethető össze az elszámolt nyereséggel. A Bizottság arra hivatkozik, hogy a felperes semmi esetre sem várhatta el jogosan azt, hogy a jogsértés elkövetése idején kiszabott bírságoknál nagyobb összegű bírságot ne szabjanak ki rá (a fenti 46. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 241. pontja, és a fenti 53. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 63. és 64. pontja).

56 Ugyanakkor az Elsőfokú Bíróság korlátlan felülvizsgálati hatásköre, illetve a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésével összeegyeztethetőnek nyilvánított iránymutatás 1998 januárjában való elfogadása ellentmond a felperes azon álláspontjának, miszerint a bírság kiszabása önkényes és átláthatatlan.

57 Az sem hozható fel a Tanáccsal szemben, hogy a Bizottságra a hatáskört a Szerződés megsértésével ruházta át, tekintettel arra, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése, az általa hivatkozott feltételeknek a közösségi bíróságok által értelmezett módon való fennállása és a közösségi jog alapelvei tiszteletben tartásának követelménye a bírságkiszabás céljára tekintettel kellőképpen meghatározott jogalapnak minősül. Az az érv tehát, miszerint az iránymutatás nem orvosolhatja e rendelkezés meghatározottságának hiányosságait, tárgytalan. Ez utóbbiak ugyanakkor emelik a jogbiztonságot és a határozathozatali eljárás átláthatóságát.

58 Végül, a bírságok összegének az utóbbi évek során való emelkedését illetően a Bizottság arra hivatkozik egyrészt, hogy a vállalkozások üzleti forgalmának a 60‑as évek óta bekövetkezett növekedése önmagában igazolja a Bizottság számára a megtámadott rendelkezés által megengedett mozgásteret, másrészt pedig, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében (a Bíróság 100/80–103/80. sz., Musique diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 1825. o.] 108. és 109. pontja; az Elsőfokú Bíróságnak a fenti 46. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 237. pontja, és a T‑202/98., T‑204/98. és T‑207/98. sz., Tate & Lyle és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2001. július 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑2035. o.] 144. és 145. pontja) a Bizottságnak meg kell tudnia emelni a bírságok összegét az elrettentő hatás megerősítése érdekében. Ez a mérlegelési jogkör azonban nem korlátlan, mivel a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság megvizsgálják, hogy a Bizottság által meghatározott emelés a szóban forgó érdekkel igazolható‑e (az Elsőfokú Bíróság T‑334/94. sz., Sarrió kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1439. o.] 323–335. pontja és a T‑16/99. sz., Lögstör Rör kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1633. o.] 251. pontja). Megjegyzi végül, hogy a bírságok összegének ezen emelése ellenére a közismert, súlyos és hosszantartó jogsértések viszonylag gyakoriak.

59 A jogvitába beavatkozó Tanács úgy értékeli, hogy a 17. rendelet 15. cikkének jogellenességére alapított kifogást mint megalapozatlant el kell utasítani. A Tanács elismeri, hogy a bírságnak – még ha büntetőjogi jelleget nélkülöző szankcióról is van szó – világos és egyértelmű jogalapra kell támaszkodnia. Úgy véli azonban, hogy a 17. rendelet 15. cikke eleget tesz e követelménynek. Hivatkozik ugyanakkor arra, hogy a nulla poena sine lege elve csakis a büntetőjogi szankciókra alkalmazandó, ami nem áll fenn a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében kiszabott bírságok esetén ugyanezen cikk (4) bekezdésének megfelelően. Az ezen elvre alapított követelmények tehát a szóban forgó esetben nem alkalmazhatók (a fenti 37. pontban hivatkozott Maizena‑ügyben hozott ítélet 14. pontja; az EJEB, 1995. február 9‑i Welch kontra Egyesült Királyság ítélet, A. sorozat, 307. szám).

60 Továbbá a Tanács úgy értékeli, hogy a szankció mértéke kellően meghatározott, mivel a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése az érintett vállalkozás üzleti forgalmának függvényében meghatározza a bírság felső határát. Egy abszolút felső határt nem fogad el, mivel a Bizottság határozatai az egyes esetekre vonatkoznak. A Bizottság közel sem abszolút mérlegelési jogkörét egyébiránt korlátozza az e cikkben meghatározott jogsértés időtartamával és súlyosságával kapcsolatos feltételek kötelező figyelembevétele. A Bizottságot ugyanakkor köti az arányosság és a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének tiszteletben tartása.

61 A Tanács úgy véli, hogy nehéz lenne egy olyan, ennél is megszorítóbb jellegű keret meghatározása, amely lehetővé teszi minden egyes jogsértés sajátos körülményeinek figyelembevételét és a kellő elrettentő hatás biztosítását. Az Elsőfokú Bíróság ugyanakkor soha nem vonta kétségbe a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének érvényességét, sőt megerősítette azt (a fenti 58. pontban hivatkozott Tate & Lyle és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 98–101. pontja).

62 A felperes arra alapított érvét illetően, miszerint a Bizottság gyakorlatát a kiszabott bírságok összege közötti különösen jelentős különbségek, és az ugrásszerű és folyamatban lévő bírságemelkedés jellemzik, a Tanács arra hivatkozik, hogy ezek a megállapítások csupán azt tükrözik, hogy a szóban forgó vállalkozások eltérő mértékű üzleti forgalmat bonyolítanak, és hogy az érintett vállalkozások mérete nő.

63 Hibás lenne továbbá annak megerősítése, hogy a Bizottság a nyomozati, vádemelési és bírói hatáskörökkel egyaránt rendelkezik, mivel korlátlan felülvizsgálat alatt áll, és így ebből következően nem tekinthető bírónak és félnek egyidejűleg.

64 Ugyanez vonatkozik annak megerősítésére, hogy a Tanács a Bizottságra ruházta volna a bírságkiszabási hatáskörét. A Tanács ugyanis hivatkozik arra, hogy a Bizottságra való hatáskör‑átruházás csakis a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése alapján való határozathozatalra vonatkozik, amely a Tanács hatásköre megnyilvánulásának minősül. Ez összhangban áll az EK 202. cikk harmadik francia bekezdésével.

65 Végül, a Tanács felhívja a figyelmet arra, hogy a felperes állításaival ellentétben tagállami szinten, többek között Svédországban és Németországban is léteznek hasonló szabályok.

2. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

66 Emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következően a büntetések törvényességének elve a jogbiztonság elvéből következik, amely maga a közösségi jog alapelvét képezi, és amely megköveteli többek között, hogy minden közösségi szabályozás, különösen amikor szankciót szab ki vagy enged kiszabni, világos és pontos legyen annak érdekében, hogy az érintett személyek egyértelműen megismerhessék az abból eredő jogaikat és kötelezettségeket, és ennek megfelelően megtehessék intézkedéseiket (lásd e tekintetben a Bíróság 169/80. sz., Gondrand Frères és Garancini ügyben 1981. július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 1981., 1931. o.] 17. pontját; a fenti 37. pontban hivatkozott Maizena‑ügyben hozott ítélet 15. pontját; a C‑143/93. sz. van Es Douane Agenten‑ügyben 1996. február 13‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑431. o.] 27. pontját és a fenti 35. pontban hivatkozott X‑ügyben hozott ítélet 25. pontját).

67 Ez a tagállamok alkotmányos hagyományainak részét képező elv, amelyet több nemzetközi egyezmény is megfogalmaz, többek között az emberi jogok európai egyezményének 7. cikke, mind a büntetőjogi jellegű szabályokra, mind pedig a közigazgatási szankciókat kiszabó vagy azt engedélyező, sajátos közigazgatási intézkedésekre kötelező (lásd a fenti 37. pontban hivatkozott Maizena‑ügyben hozott ítélet 14. és 15. pontját, és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Nem csupán a bűncselekmény tényállási elemeit megfogalmazó szabályokra alkalmazandó, hanem az előzőek megsértéséből következő következményeket meghatározó szabályokra is (lásd e tekintetben a fenti 35. pontban hivatkozott X‑ügyben hozott ítélet 22. és 25. pontját).

68 Ebben a vonatkozásban hivatkozni kell arra, hogy az emberi jogok európai egyezménye 7. cikkének (1) bekezdése értelmében:

„Senkit sem szabad elítélni olyan cselekményért vagy mulasztásért, amely elkövetése idején a hazai vagy nemzetközi jog alapján nem volt bűncselekmény. Ugyancsak nem lehet a bűncselekmény elkövetése idején alkalmazható büntetésnél súlyosabb büntetést kiszabni.”

69 Az Emberi Jogok Európai Bírósága szerint ebből a rendelkezésből következik, hogy a törvénynek világosan meg kell határoznia a bűncselekményeket és az azokat megtorló büntetéseket. Ez a feltétel akkor teljesül, ha a jogalany a vonatkozó rendelkezés szövegéből vagy szükség esetén a bíróságok által nyújtott értelmezés alapján tisztában lehet azzal, hogy mely cselekedetek vagy mulasztások alapozzák meg a büntetőjogi felelősségét (az EJEB, 2000. június 22‑i Coëme kontra Belgium ítélet, Ítéletek és Határozatok Tára, 2000‑VII, 145. §).

70 A Tanács azt állítja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem meríthet az emberi jogok európai egyezménye 7. cikkének (1) bekezdéséből és az Emberi Jogok Európai Bíróságának az e cikkel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatából a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése jogszerűségének elemzésekor, tekintettel arra, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (4) bekezdése kimondja, hogy a Bizottság által különösen e rendelkezés (2) bekezdése értelmében elfogadott határozatok nem büntetőjogi jellegűek.

71 Ugyanakkor, azon kérdés megválaszolásának szükségessége nélkül, hogy különösen a Bizottság által a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében kiszabott bírságok súlyosságának jellege és foka miatt az emberi jogok egyezménye 7. cikkének 1. bekezdése alkalmazandó‑e az ilyen szankciókra, meg kell állapítani, hogy még ha az emberi jogok európai egyezménye 7. cikkének (1) bekezdése az ilyen szankciókra alkalmazandónak minősül is, az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy e rendelkezés követelményeinek teljesítése érdekében nem szükséges, hogy azon rendelkezések, amelyek értelmében ezeket a szankciókat kiszabják olyan mértékben meghatározottak legyenek, amelyek teljes bizonyossággal előreláthatóvá teszik az e rendelkezéseket sértő magatartásokból eredő következményeket.

72 Az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata értelmében ugyanis az, hogy a rendelkezés homályos fogalmakat tartalmaz, nem jelenti feltétlenül az emberi jogok európai egyezménye 7. cikkének megsértését, és az, hogy egy törvény mérlegelési jogkört biztosít, önmagában nem ütközik az előreláthatóság követelményébe, feltéve hogy e jogkör gyakorlásának terjedelme és módja kellő pontossággal meghatározott, tekintettel az adott jogos célkitűzésre, annak érdekében, hogy a jogalanyok számára megfelelő védelmet biztosítson a visszaélésekkel szemben (az EJEB, fenti 36. pontban hivatkozott Margareta és Roger Andersson kontra Svédország ítélet, 75. §). Ebben a vonatkozásban az Emberi Jogok Európai Bírósága magán a törvény szövegén kívül figyelembe veszi arra a kérdésre adott választ is, hogy az alkalmazott meghatározatlan fogalmakat az állandó és kihirdetett ítélkezési gyakorlat meghatározta‑e (az 1995. szeptember 27‑i G. kontra Franciaország ítélet, A. sorozat 325‑B. szám, 25. §).

73 Ugyanakkor a tagállamok közös alkotmányos hagyományainak figyelembevétele nem vezet a büntetések törvényességének, mint a közösségi jog alapelvének más értelmezéséhez. A felperesnek a Bundesverfassungsgericht 2002. március 20‑i ítéletére (a fenti 47. pont), feltéve akár, hogy a versenyszabályok megsértése miatt a vállalkozásokkal szemben kiszabott bírságok keretében alkalmazandónak bizonyul is, és a GWB‑nek a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdéséhez hasonló egyetlen rendelkezést sem tartalmazó 81. cikkének (2) bekezdésére alapított érveit illetően hangsúlyozni kell, hogy a tagállamok közös alkotmányos hagyományaira nem lehet egyetlen tagállam jogi helyzetéből következtetni. Ebben a vonatkozásban ezzel szemben hivatkozni kell arra, amint arra a Tanács felhívja a figyelmet, és amit e ponton a felperes sem vitat, hogy más tagállamok vonatkozó joga az olyan közigazgatási szankciók megállapítása tekintetében, mint a nemzeti versenyjogi szabályok megsértése esetén kiszabott szankciók, egy, a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdéséhez hasonló meghatározást, vagy akár e közösségi rendelkezésben meghatározott feltételekhez hasonló vagy azzal azonos feltételeket fogad el – a Tanács ebben a vonatkozásban a Svéd Királyság példájára hivatkozik.

74 A 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének a büntetések törvényessége elvére tekintettel való érvényességét illetően, amint azt a közösségi bíróság az emberi jogok európai egyezményének meghatározásaival és a tagállamok alkotmányos hagyományaival összhangban elismerte, meg kell állapítani, hogy a felperes állításával ellentétben a Bizottság nem rendelkezik korlátlan mérlegelési jogkörrel a versenyjogi szabályok megsértése esetén való bírságkiszabást illetően.

75 Maga a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése korlátozza ugyanis a Bizottság mérlegelési jogkörét. Egyrészt annak meghatározásával, hogy „a Bizottság határozattal 1000-től 1 000 000 [euróig] terjedő, vagy annál nagyobb összegű bírságot szabhat ki a vállalkozásokra vagy a vállalkozások társulásaira, de a bírság mértéke nem haladhatja meg a jogsértésben […] részt vevő egyes vállalkozások megelőző éves üzleti forgalmának 10%‑át […]”, az érintett vállalkozások üzleti forgalmának, vagyis egy objektív feltétel függvényében határozza meg a bírság felső határát. Így, amint azt a felperes megjegyzi, még ha a versenyjogi szabályok megsértésének összességére vonatkozó abszolút felső határ nem is létezik, a kiszabható bírság azonban számszerűsíthető és abszolút felső határral bír, amelyet az egyes vállalkozásokkal szemben az egyes jogsértések miatt oly módon szabnak ki, hogy az adott vállalkozással szemben kiszabható bírság maximuma előre meghatározott. Másrészt ez a rendelkezés a megköveteli a Bizottságtól, hogy a bírságot minden egyes esetben úgy szabja ki, hogy „a jogsértés súlyát és időtartamát is figyelembe vegy[e]”.

76 Amennyiben elfogadható, hogy ez a két feltétel a Bizottság számára széles mérlegelési lehetőséget biztosít, mindazonáltal a más jogalkotók által a hasonló rendelkezések esetében elfogadott olyan feltételekről van szó, amelyek a Bizottság számára lehetővé teszik a szankciók kiszabását, figyelembe véve a szóban forgó magatartás jogellenességének mértékét. Következésképpen ezen a ponton meg kell állapítani, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése, jóllehet a Bizottság számára bizonyos mérlegelési teret hagy, meghatározza a bírságkiszabás terén való jogkörének gyakorlása során rá vonatkozó feltételeket és korlátokat.

77 Ugyanakkor meg kell jegyezni, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében való bírságkiszabás során a Bizottságnak tiszteletben kell tartania a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlata által megfogalmazott általános jogelveket, különösen az egyenlő bánásmód és az arányosság elvét.

78 Ellentétben a felperes állításaival, a Bizottság mérlegelési jogkörének fent leírt korlátai a bírság kiszabására vagy mellőzésére vonatkozó határozatra is alkalmazandók, különösen amikor a Bizottság az engedékenységi közleményt alkalmazza, amelynek érvényessége egyébként nem vitatott. Ebben a vonatkozásban az, hogy a Bíróság a felperes által hivatkozott ítéletben elismerte (a fenti 43. pontban hivatkozott BMW Belgium kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 53. pontja), hogy az a körülmény, miszerint a korábbi hasonló ügyekben a Bizottság nem tekintette úgy, hogy szükség lenne egyes gazdasági szereplőkkel szemben bírság kiszabására, nem vonja meg tőle a 17. rendeletben kifejezetten elismert jogkört, mivel a gyakorlása tekintetében elfogadott feltételek teljesültek, nem jelenti azt, hogy a Bizottság anélkül rendelkezik a bírságkiszabás mellőzésére kiterjedő mérlegelési jogkörrel, hogy tiszteletben ne kellene tartania egyrészt az iránymutatásból és az engedékenységi közleményből következő mérlegelési jogköre gyakorlásának önkorlátozását, mindenekelőtt pedig a jogi alapelveket, különösen az egyenlő bánásmód és az arányosság elvét, valamint általános jelleggel az EK 81. és 82. cikk hatékony érvényesülését, illetve a szabad versenynek az EK 4. cikk (1) bekezdéséből következő elvét.

79 Hozzá kell tenni ugyanakkor, hogy az EK 229. cikk és a 17. rendelet 17. cikke értelmében a Bíróság és az Elsőfokú Bíróság a Bizottság bírságot megállapító határozataival szemben benyújtott keresetek tekintetében korlátlan felülvizsgálati jogkörrel bír, és így a Bizottság által elfogadott határozatot nem csupán megsemmisítheti, hanem a kiszabott bírságot törölheti, csökkentheti vagy emelheti. A Bizottság közigazgatási gyakorlata tehát a közösségi bíróság korlátlan felülvizsgálata alá tartozik. A felperes állításaival ellentétben e felülvizsgálat nem készteti arra a közösségi bíróságot, hogy az EK 7. cikk (1) bekezdése megsértésével túllépjen a hatáskörén, tekintettel egyrészt arra, hogy e felülvizsgálatot a fent hivatkozott, nem vitatott érvényességű rendelkezések kifejezetten előírják, másrészt pedig a közösségi bíróság azt a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében meghatározott feltételek tiszteletben tartása mellett gyakorolja. Következésképpen, a közösségi bíróság által gyakorolt felülvizsgálat az állandó és kihirdetett ítélkezési gyakorlattal pontosan a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében található meghatározatlan fogalmak pontosítását teszi lehetővé.

80 Ugyanakkor, a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében elfogadott, és a Bíróság, illetve az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatában meghatározott feltételek alapján maga a Bizottság alakított ki egy ismert és hozzáférhető közigazgatási gyakorlatot. Jóllehet a Bizottság határozathozatali gyakorlata nem képezi a versenyügyekben kiszabott bírságokra vonatkozó jogi hátteret (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑241/01. sz., Scandinavian Airlines System kontra Bizottság ügyben 2005. július 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑5439. o.] 87. pontját és a hivatkozott ítélkezési gyakorlatot), mindazonáltal az egyenlő bánásmód elve értelmében a Bizottság a hasonló helyzeteket nem kezelheti eltérő módon, vagy a különböző helyzeteket azonos módon, hacsak e bánásmód nem objektíve igazolt (a Bíróság 106/83. sz. Sermide‑ügyben 1984. december 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1984., 4209. o.] 28. pontja és az Elsőfokú Bíróság T‑311/94. sz., Eendracht kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1129. o.] 309. pontja).

81 Ugyanakkor az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében ha a közösségi versenyszabályok hatékony alkalmazása szükségessé teszi, a Bizottság bármikor a versenypolitika követelményeihez igazíthatja a bírságok mértékét (a fenti 58. pontban hivatkozott Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 109. pontja, és a fenti 46. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 236. és 237. pontja), a közigazgatási gyakorlat ilyen változása tehát úgy tekinthető, mint amelyet a közösségi versenyjogi szabályok megsértésének általános megelőzésére vonatkozó célkitűzés objektíve igazol. A bírságok összegének a felperes által állított és kifogásolt jelenlegi emelkedése tehát önmagában nem tekinthető jogellenesnek a büntetések törvényessége elvére tekintettel, mivel az a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében meghatározott és a közösségi bíróságok által értelmezett jogi kereten belül marad.

82 Ugyanakkor figyelembe kell venni azt, hogy – az átláthatóság miatt és az érintett vállalkozások jogbiztonságának növelése érdekében – a Bizottság kihirdette az iránymutatást, amelyben meghatározza a bírság megállapításának rá nézve minden egyes esetben kötelező módját. Ebben a vonatkozásban a Bíróság egyébként úgy vélte, hogy mivel ilyen magatartási szabályokat fogadott el, és közzététellel kijelentette, hogy ezentúl alkalmazni fogja e szabályokat az általuk érintett esetekre, a Bizottság korlátozza magát mérlegelési jogköre gyakorlásában, és nem térhet el e szabályoktól anélkül, hogy ne tenné ki magát egyes esetekben felelősségre vonásnak az általános jogelvek – mint az egyenlő bánásmód és a bizalomvédelem elvének – megsértése címén. Ugyanakkor, az iránymutatás, még ha nem képezi is a határozat jogi alapját, általánosan és elvont módon meghatározza azt a módszert, amelyet a Bizottság magára vállalt az e határozatban kiszabott bírságok összegének megállapítása végett, következésképpen garantálja a vállalkozások jogbiztonságát (a Bíróság C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P–C‑208/02. P., és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ügyben 2005. június 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑5439. o.] 211. és 213. pontja). Ebből következik, hogy a felperes által állítottakkal ellentétben az, hogy az iránymutatást a Bizottság fogadta el, mivel az a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése által meghatározott jogi keretbe illeszkedik, nem tekinthető hatáskör hiánya miatt jogellenesnek, és csakis a Bizottság egyébként is e rendelkezésből eredő mérlegelési jogkörének gyakorlása korlátainak meghatározásához járult hozzá.

83 Így, a fent hivatkozott különböző tényezőkre tekintettel egy körültekintő – szükség esetén jogi tanácsokkal ellátott – gazdasági szereplő kellő pontossággal előre láthatja az adott magatartásért járó bírság módját és mértékét. Az, hogy ez a gazdasági szereplő előre nem ismerheti pontosan a Bizottság által az egyes esetekben kiszabandó bírság összegét, nem sérti a büntetések törvényességének elvét, tekintettel arra, hogy a Bizottság által büntetendő jogsértés súlyának függvényében a visszaszorítás és elrettentés céljai igazolják annak elkerülését, hogy a vállalkozások felmérhessék a jogsértésben való részvételükből fakadó előnyöket figyelembe véve – előzetesen – az e jogsértő magatartás miatt velük szemben kiszabandó bírság összegét.

84 Ebben a vonatkozásban, még ha a vállalkozások előzetesen nem is ismerhetik pontosan a Bizottság által az egyes esetekben megállapítandó bírság összegét, megjegyzendő, hogy az EK 253. cikk értelmében a bírságot kiszabó határozatban a Bizottság – a határozat általánosan ismert összefüggései ellenére – köteles indokolást adni, különösen a kiszabott bírság összegét és az ebben a vonatkozásban kiválasztott módszert illetően. Ezen indokolásból világosan és egyértelműen ki kell tűnnie a Bizottság érvelésének, lehetővé téve az érdekeltek számára, hogy az alkalmazott intézkedés igazolását megismerjék a közösségi bíróság elé való terjesztés lehetősége mérlegelése céljából, és hogy adott esetben ez utóbbi számára lehetővé tegye a felülvizsgálat gyakorlását.

85 Végül, azon érvet illetően, miszerint a Tanács a bírság kereteinek a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése rendelkezéseinek értelmében való meghatározásával, az EK 83. és EK 229. cikk megsértésével a ténylegesen Bizottságra ruházta a Szerződés értelmében őt megillető hatáskört, meg kell állapítani, hogy az minden jogalapot nélkülöz.

86 Egyrészt, amint az korábban kifejtésre került, még ha a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése széles mérlegelési keretet hagy is a Bizottság számára, annak gyakorlását korlátozza a reá kötelező objektív feltételek megállapításával. Másrészt emlékeztetni kell arra, amint a Tanács a tárgyalás során felhívta rá a figyelmet, hogy a 17. rendeletet az EK 83. cikk (1) bekezdése alapján fogadták el, amely kimondja, hogy „[a] 81. és 82. cikkben meghatározott elvek érvényre juttatását szolgáló megfelelő rendeleteket vagy irányelveket a Tanács a Bizottság javaslata alapján, az Európai Parlamenttel folytatott konzultációt követően […] állapítja meg”. Az EK 83. cikk (2) bekezdésének a) és d) pontja értelmében e rendeletek vagy irányelvek célja többek között, egyenként „a[z EK] 81. cikk (1) bekezdésében és a[z EK] 82. cikkben megállapított tilalmak betartásának biztosítása pénzbírság vagy kényszerítő bírság előírásával”, és „a Bizottság, illetve a Bíróság e bekezdés rendelkezéseinek alkalmazása terén betöltendő feladatainak meghatározása”. Emlékeztetni kell ugyanakkor arra, hogy az EK 211. cikk első francia bekezdése értelmében a Bizottság „gondoskodik e szerződés rendelkezéseinek és az e szerződés alapján az intézmények által hozott rendelkezéseknek az alkalmazásáról”, és hogy ugyanezen cikk harmadik francia bekezdése értelmében „[…] saját döntéshozatali hatáskörrel rendelkezik”.

87 Ebből következik, hogy az EK 81. és EK 82. cikk megsértése esetén a bírságkiszabás hatásköre nem tekinthető olyan, eredetileg a Tanácsot megillető hatáskörnek, amelyet az EK 202. cikk harmadik francia bekezdése értelmében a Bizottságra átruházott, vagy amelynek végrehajtására a Bizottságot hatalmazta fel. A szerződés korábban hivatkozott rendelkezései értelmében ez a hatáskör ugyanis a Bizottság saját, a közösségi jog alkalmazása feletti őrködésre vonatkozó feladatkörébe tartozik, amelyet az EK 81. és EK 82. cikk alkalmazása tekintetében a 17. rendelet határozott meg, foglalt keretbe és tett hivatalossá. A bírságkiszabás hatásköre, amellyel e rendelet a Bizottságot felruházza, tehát magából a szerződés rendelkezéseiből ered, és a szóban forgó cikkekben meghatározott tilalmak tényleges érvényre juttatását szolgálja (lásd e tekintetben a fenti 58. pontban hivatkozott Tate & Lyle és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 133. pontját). Következésképpen a felperes érvelését el kell utasítani.

88 A fenti megfontolások összességéből következik, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésével kapcsolatban felhozott jogellenességi kifogást mint megalapozatlant el kell utasítani.

B – A 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének a büntetések törvényességének elve fényében való értelmezéséről

89 Feltéve, hogy az Elsőfokú Bíróság nem nyilvánítja érvénytelennek a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdését, a felperes másodlagosan azt állítja, hogy ezt a rendelkezést pontosítani kellene, és a büntetések törvényessége elvére tekintettel, a Bizottság határozathozatali gyakorlata és az EK 81. és EK 82. cikkel kapcsolatos ítélkezési gyakorlat mintájára, szigorúan kellene értelmezni. Ebben a vonatkozásban olyan, a bírság kellő előreláthatóságára irányuló javaslatokat terjeszt elő, amelyek a határozat megsemmisítéséhez vezetnek.

90 A Bizottság és a Tanács úgy vélik, hogy ezek az érvek megalapozatlanok.

91 Jóllehet, ebben a vonatkozásban elegendő elsősorban azt megállapítani, hogy a felperesnek a büntetések törvényessége elvének megsértésére alapított jogi érvének második részében előadott, másodlagosan felhozott érvei részben azon egyes, az ugyanezen jogi érv első részében már kifejtett érveket ismétlik meg, amelyek a Bizottságnak az iránymutatásból következő határozathozatali gyakorlata és az e gyakorlatot példázó határozat ellen irányulnak. Ugyanakkor, mindamellett, hogy a Bizottság határozathozatali gyakorlata nem képezheti semmilyen megsemmisítés iránti kereset tárgyát, emlékeztetni kell arra, amint az már korábban kifejtésre került, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése nem sérti a büntetések törvényességének elvét, és hogy a Bizottság határozathozatali gyakorlata, illetve az iránymutatás a közösségi bíróságok felülvizsgálata mellett pontosan a vállalkozások jogbiztonságának növekedéséhez járult hozzá. A határozat tehát nem tekinthető jogellenesnek csupán amiatt, hogy az a Bizottságnak a bírságkiszabás terén való állítólagosan jogellenes határozathozatali gyakorlatának végrehajtását képezi. Ezeket a jogalapokat tehát el kell utasítani.

92 Ugyanakkor, már amennyiben a felperes a jelen részben a határozat indokolásának állítólagos hiányára vonatkozó érveket hoz fel, különösen a bírság alapösszegének meghatározása tekintetében, a jogsértésnek a piacra gyakorolt tényleges hatását és a bírság összegének a kellő elrettentő erő biztosítása érdekében való emelését illetően hivatkozni kell arra, hogy ezek az érvek lényegében a harmadik, kifejezetten a határozat indokolásának kérdésével foglalkozó jogi érvből következnek, éppen ezért annak keretében kell azokat megvizsgálni.

93 Végül, a felperes érvei a fennmaradó részükben általános és elméleti megfontolásokból állnak a Bizottság által folytatandó határozathozatali gyakorlatra, a Tanács által elfogadandó új rendelkezésekre és az ítélkezési gyakorlatnak az Elsőfokú Bíróság által elvégzendő alakítására vonatkozóan, következésképpen a határozattal szemben nem hoznak fel semmiféle jogi érvet, éppen ezért azokat el kell vetni.

94 Ugyanakkor a válaszbeadványban és a tárgyalás során a felperes hozzátette, hogy a bírság felső határaként megjelölt, a bírságot kiszabó határozat elfogadását megelőző éves üzleti forgalom 10%‑ában meghatározott üzleti forgalmat az érintett piacon teljesített üzleti forgalomnak, nem pedig üzleti összforgalomnak kell tekinteni.

95 Amennyiben ebből az állításból arra lehet következtetni, hogy a felperes a határozatot azért kívánja vitatni, mert az a metioninpiacon a határozat elfogadását megelőző üzleti év során teljesített üzleti forgalmának 10%‑át meghaladó összegű bírságot szabott ki vele szemben, anélkül hogy ezen érvelésnek az eljárási szabályzat 48. cikkének 2. §‑a tekintetében való elfogadhatóságát, és különösen az ezen érvelés és a kereseti kérelemben szereplő egyik jogalap közötti szoros kapcsolat fennállását vizsgálni kellene, elegendő arra hivatkozni, hogy sem a 17. rendelet, sem az ítélkezési gyakorlat, sem a bírságkiszabási iránymutatás nem írja elő, hogy a bírság összegét közvetlenül az érintett piac méretére való tekintettel kell meghatározni, lévén ez csak egy tényező a sok között. Az ítélkezési gyakorlattal értelmezett 17. rendelet alapján valamely vállalkozásra a versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírság összegének arányban kell állnia a jogsértéssel, annak egészét tekintve, különös tekintettel annak súlyára (lásd e tekintetben az Elsőfokú Bíróság T‑83/91. sz., Tetra Pak kontra Bizottság ügyben 1994. október 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑755. o.] 240. pontját, és hasonlóképpen a T‑229/94. sz., Deutsche Bahn kontra Bizottság ügyben 1997. október 21‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑1689. o.] 127. pontját). Amint azt a Bíróság a fenti 58. pontban hivatkozott Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 120. pontjában megállapította, a jogsértés súlyát számos olyan tényező figyelembevételével kell értékelni, amelyek jellege és jelentősége a kérdéses jogsértés típusa és egyedi körülményei szerint változik (az Elsőfokú Bíróság T‑67/00., T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz., JFE Engineering kontra Bizottság ügyben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2514. o.] 532. pontja).

96 Azt is meg kell jegyezni ebben a vonatkozásban, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a bírság a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése alapján történő megállapításának céljából az érintett vállalkozások üzleti forgalmára való egyetlen tényleges utalás, vagyis az üzleti forgalom 10%‑ának megfelelő korlát a vállalkozás világméretű összforgalmára vonatkozik (lásd ilyen értelemben a fenti 58. pontban hivatkozott Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 119. pontját), és nem a szankcionált versenyellenes magatartással érintett piacon elért forgalmára. Az ítélet ugyanezen pontjából kiderül, hogy e korlátnak az a célja, hogy a bírság a vállalkoz