T‑461/07. sz. ügy

Visa Europe Ltd és

Visa International Service

kontra

Európai Bizottság

„Verseny – Kartellek – Hitelkártyákkal és halasztott terhelésű betéti kártyákkal végzett műveletek elfogadására irányuló szolgáltatások piaca – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat – Versenykorlátozás – Potenciális versenytárs – Bírságok – Enyhítő körülmények – Ésszerű határidő – Jogbiztonság – Védelemhez való jog”

Az ítélet összefoglalása

1. Eljárás – Keresetlevél – Alaki követelmények

(a Bíróság alapokmánya, 21. cikk; a Törvényszék eljárási szabályzata, 44. cikk, 1. §, c) pont)

2. Verseny – Közigazgatási eljárás – Kifogásközlés – Szükséges tartalom – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – Olyan vállalkozások, amelyek számára lehetőséget biztosítottak arra, hogy kifejtsék álláspontjukat a Bizottság által felhozott tényállásról, kifogásokról és körülményekről

(1/2003 tanácsi rendelet, 27. cikk, (1) bekezdés)

3. Verseny – Kartellek – Versenytorzítás – Értékelési szempontok – A piaci versenyfeltételek vizsgálata – A tényleges és potenciális verseny figyelembevétele

(EK 81. cikk, (1) és (3) bekezdés)

4. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – Összetett gazdasági vagy technikai értékelést igénylő határozat – Bírósági felülvizsgálat – Terjedelem

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

5. Verseny – Kartellek – Versenytorzítás – Fogalom

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

6. Verseny – Kartellek – Versenytorzítás – Vállalkozás potenciális versenytársnak minősülése – Szempontok – Lényeges elem – A vállalkozás képessége arra, hogy az érintett piacra lépjen

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

7. Verseny – Kartellek – Bizonyítás – Valamely dokumentum bizonyító erejének értékelése – Szempont – A szolgáltatott bizonyítékok hitelessége

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

8. Verseny – Kartellek – Versenytorzítás – Vállalkozás potenciális versenytársnak minősülése – Képesség az érintett piacra való gyors belépésre – A gyors piacra lépés fogalma

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 2001/C 3/02 bizottsági közlemény)

9. Verseny – Bírságok – A 17. rendelet keretében közölt, bírság alól mentes megállapodás – A közlésnek az 1/2003 rendelet hatálybalépése miatti hatályvesztése és a bírság alóli mentesség emiatti megszűnése

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (5) bekezdés és 1/2003 tanácsi rendelet, 34. cikk, (1) bekezdés)

10. Verseny – Bírságok – Összeg – A Bizottságnak fenntartott mérlegelési mozgástér – A bírságok szintjének kiigazítása

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk)

11. Verseny – Bírságok – A Bizottság mérlegelési jogköre – A vállalkozás egyéni magatartásának figyelembevételével történő értékelés

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

12. Verseny – Bírságok – Bírságot kiszabó határozat – Indokolási kötelezettség – Terjedelem – A Bizottság számára a jogsértés súlyának és időtartamának megítélését lehetővé tévő elemek megjelölése

(EK 253. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C bizottsági közlemény)

13. Közösségi jog – Elvek – Bizalomvédelem – Fogalom – A Bizottság olyan nyilatkozatai, amelyek „arra engednek következtetni” – Kizártság

14. Verseny – Közigazgatási eljárás – A Bizottság kötelezettségei – Ésszerű határidő betartása – A jogsértést megállapító határozat megsemmisítése az eljárás elhúzódása miatt – Feltétel – Az érintett vállalkozások védelemhez való jogának megsértése

(az Európai Unió Alapjogi Chartája, 41. cikk, (1) bekezdés; 1/2003 tanácsi rendelet, 25. cikk)

15. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – A Bizottság által kibocsátott iránymutatás – Enyhítő körülmények

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

16. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Értékelési szempontok – Piaci kihatás – A földrajzi piac mérete

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

17. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – Enyhítő körülmények – Az átfogó értékelés elvégzéséhez szükséges bizottsági mérlegelési mozgástér

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont)

1. A Bíróság alapokmányának 21. cikke, valamint a Törvényszék eljárási szabályzata 44. cikke 1. §‑ának c) pontja értelmében minden keresetlevélnek tartalmaznia kell a jogvita tárgyát és a felhozott jogalapok rövid ismertetését. A kereset elfogadhatóságához az szükséges, hogy azok a lényeges ténybeli vagy jogi körülmények, amelyeken a kereset alapul, legalább röviden, de összefüggően és érthetően kitűnjenek magából a keresetlevélből. Míg a keresetlevél szövegének egyes pontjait ugyan alátámaszthatják és kiegészíthetik a csatolt iratok meghatározott részeire történő hivatkozások, a más, akár a keresetlevélhez mellékelt iratokra való általános hivatkozás nem pótolhatja a jogi érvelés azon lényegi elemeinek hiányát, amelyeknek a fent említett rendelkezések szerint magában a keresetlevélben kell szerepelniük.

Továbbá nem a Törvényszéknek kell a mellékletekben megkeresnie és azonosítania azokat a jogalapokat és érveket, amelyek meglátása szerint a kereset alapját képezhetik, mivel e mellékleteknek tisztán bizonyító és kisegítő szerepük van.

A keresetlevél mellékletében szereplő együttes szakvéleményt, amelyre a felperesek a bizottsági határozat bírálata során hivatkoznak, a Törvényszék csak annyiban veheti figyelembe, amennyiben az a felperesi beadványok szövegében kifejezetten megjelenő jogalapokat vagy érveket támasztja alá, illetve egészíti ki, és amennyiben pontosan meg lehet határozni, hogy mely részei támasztják alá, illetve egészítik ki e jogalapokat vagy érveket.

(vö. 50–51., 53. pont)

2. A versenyügyben folytatott közigazgatási eljárás keretében a kifogásközlésnek tartalmaznia kell a kifogások megfelelően egyértelműen megfogalmazott, akár összefoglaló jellegű leírását, hogy lehetővé tegye az érdekeltek számára azt, hogy ténylegesen megismerhessék azokat a magatartásokat, amelyeket a Bizottság részükről kifogásol. Olyan eljárásban, amely szankció kiszabásához vezethet, a védelemhez való jog tiszteletben tartása megköveteli, hogy az érintett vállalkozásoknak és vállalkozások társulásainak a közigazgatási eljárástól kezdve lehetőségük legyen kifejteni álláspontjukat a Bizottság által állított tényállás, kifogások és körülmények valószerűségéről és jelentőségéről. Ez a követelmény akkor teljesül, ha az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat az érintetteket nem teszi felelőssé a kifogásközlésben ismertetettektől eltérő jogsértésekért, és csak olyan tényeket állapít meg, amelyekről az érdekeltek kifejthették álláspontjukat.

Ezenkívül ahhoz, hogy a megtámadott határozatban foglalt kifogásokkal szemben fel lehessen hozni a védelemhez való jog megsértését, az érintett vállalkozásoknak nem elég pusztán arra hivatkozniuk, hogy eltér egymástól a kifogásközlés és a megtámadott határozat, anélkül hogy adott esetben pontosan és konkrétan kifejtenék, hogy az egyes eltérések mennyiben jelentenek olyan új kifogást, amellyel kapcsolatban nem fejthették ki álláspontjukat. Amennyiben a Bizottság a kifogásközlésben a piac bizonyos sajátosságaival, így különösen annak jelentős koncentrációjával indokolta, hogy a verseny itt korlátozott, és a felperesi észrevételekre válaszolva a megtámadott határozatban megállapította, hogy a verseny a piacon nem elégtelen, és további versenyre van lehetőség, nem hozott fel új kifogást, és nem is hivatkozott új tényállási elemre, csupán – figyelembe véve a felperesek észrevételeit – kiegészítette elemzését. Így az, hogy a megtámadott határozat indokolása a kifogásközlésben eredetileg szereplő indokoláshoz képest némileg változott, ami távol áll attól, hogy a felperesek védelemhez való jogát sértse, ellenben azt mutatja, hogy a felpereseknek módjukban állt kifejteni álláspontjukat a Bizottság kifogásával kapcsolatban.

(vö. 56., 58–62. pont)

3. Valamely megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés vagy összehangolt magatartás EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti megítélése során azt a konkrét környezetet kell figyelembe venni, amelyben hatásait kifejti, így különösen azt a gazdasági és jogi hátteret, amelyben az érintett vállalkozások működnek, továbbá a vonatkozó termékek és szolgáltatások jellegét, valamint az érintett piac valós működési feltételeit és szerkezetét, hacsak nem olyan nyilvánvalóan versenykorlátozó megállapodásról van szó, mint az árrögzítés, piacfelosztás vagy az értékesítés ellenőrzése. Az utóbbi esetben ugyanis az EK 81. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalom alóli mentesülés érdekében az ilyen korlátozásokat a versenyre gyakorolt állítólagos kedvező hatásaikkal kizárólag az EK 81. cikk (3) bekezdése keretében lehet összevetni.

A verseny feltételeinek vizsgálata a kérdéses piacon nemcsak az ott már jelen lévő vállalkozások között fennálló tényleges versenyen alapul, hanem a potenciális versenyen is, azért, hogy a piac szerkezetének és a működését meghatározó gazdasági és jogi háttérnek a figyelembevételével megállapítható legyen, vajon valós és egyértelmű lehetőség van‑e arra, hogy az érintett vállalkozások egymással versenyezzenek, illetve az új versenytárs az érintett piacra léphessen, és a letelepedett vállalkozásokkal versenyezzen.

Továbbá annak megállapítása érdekében, hogy valamely megállapodást, vállalkozások társulásai által hozott döntést vagy összehangolt magatartást tiltottnak kell‑e tekinteni az általa okozott versenykorlátozás miatt, meg kell vizsgálni, hogy a vitatott megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés vagy összehangolt magatartás hiányában milyenek lennének a tényleges versenyfeltételek.

(vö. 67–69., 81., 125., 130. pont)

4. Ha az uniós bíróság alaposan megvizsgálja azt a kérdést, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazási feltételei teljesülnek‑e, vagy sem, a Bizottság összetett gazdasági értékelésével kapcsolatban végzett felülvizsgálatnak szükségszerűen arra kell korlátozódnia, hogy az eljárási és az indoklásra vonatkozó szabályokat betartották‑e, pontos‑e a tényállás megállapítása, történt‑e nyilvánvaló mérlegelési hiba vagy hatáskörrel való visszaélés. Ugyanakkor a Bizottság mérlegelési mozgásterének elismerése nem jelenti azt, hogy az uniós bíróság nem vizsgálhatja felül a Bizottság gazdasági adatokra vonatkozó értelmezését. Ugyanis az uniós bíróságnak nem csupán a hivatkozott bizonyítékok tárgyi valószerűségét, megbízhatóságát és következetességét kell vizsgálnia, hanem azt is ellenőriznie kell, hogy a bizonyítékok tartalmazzák‑e az adott összetett helyzet értékeléséhez figyelembe veendő valamennyi adatot, valamint hogy e bizonyítékok alátámasztják‑e a belőlük levont következtetéseket.

Ha a kereskedők számára nyújtott, hitelkártyákkal vagy halasztott fizetésű betéti kártyákkal végzett műveletek elfogadására irányuló szolgáltatások piacának szerkezete alapján – a Bizottság által az új belépő piacra lépése szempontjából kedvezőnek ítélt tényezők ellenére – kevéssé valószínű, hogy valamely pénzügyi intézmény az érintett piacra léphetett volna olyan névleges megállapodáson keresztül, amely már kezdettől fogva hátrányos helyzetbe hozta volna őt az említett piacon jelen lévő fő versenytársaival szemben, a Bizottság következtetését, amely elutasítja az ilyen piacra lépést, kellőképpen alátámasztják azok a megfontolások, amelyek szerint nehéz közvetítő partnert találni, és azok is, amelyek az ilyen megállapodásokkal járó bonyodalomra és járulékos költségekre vonatkoznak, továbbá e következtetés nem alapul téves jogi mércén.

(vö. 70., 110–111. pont)

5. Az a körülmény, hogy a Bizottság elismerte, hogy a verseny nem „elégtelen” az érintett piacon, nem akadálya annak, hogy olyan magatartást szankcionáljon, amely végeredményben potenciális versenytársat zár ki e piacról. Mivel egyrészről az EK 81. cikk a Szerződésben foglalt többi versenyjogi szabályhoz hasonlóan nem csupán a versenytársak vagy a fogyasztók érdekeinek, hanem a piac szerkezetének, ezáltal pedig magának a versenynek a védelmére is irányul, a Bizottság jogszerűen hivatkozhatott arra, hogy magas a koncentráció szintje az érintett piacon. Másrészről a vitatott magatartás potenciális versenyre gyakorolt hatásainak elemzését nem lehet az érintett piacon fennálló tényleges versenyszint vizsgálatához kötni. Az ilyen megközelítés ellentmondásba kerülne az állandó ítélkezési gyakorlattal, amely azt követeli, hogy a verseny feltételeinek vizsgálata egy adott piacon ne csak az érintett piacon már jelen lévő vállalkozások között fennálló tényleges versenyen alapuljon, hanem a potenciális versenyen is.

(vö. 121–131. pont)

6. Ami azokat a jogi kritériumokat illeti, amelyeket annak vizsgálata során kell alkalmazni, hogy valamely vállalkozás potenciális versenytárs‑e az érintett piacon, a Bizottságnak azt kell vizsgálnia, hogy e vállalkozásnak – amennyiben nem alkalmazzák vele szemben azt a szabályt, amely az EK 81. cikk (1) bekezdése alapján vita tárgyát képezi – valós és egyértelmű lehetősége lett volna‑e arra, hogy az említett piacra lépjen, és az ott jelen lévő vállalkozásokkal versenyezzen. Az ilyen bizonyítás nem alapulhat egyszerű feltevésen, hanem azt tényekkel vagy a releváns piac szerkezetének elemzésével kell alátámasztani. Így nem lehet a vállalkozást potenciális versenytársnak minősíteni, ha piacra lépése olyan gazdaságpolitikán alapul, amely nem megvalósítható. Ebből szükségképpen következik, hogy noha a vállalkozás piacra lépési szándéka esetleg releváns lehet annak vizsgálata során, hogy potenciális versenytársnak tekinthető‑e az említett piacon, az említett piacra való belépési képessége az az alapvető szempont, amelyen e minősítésnek alapulnia kell.

(vö. 166–168. pont)

7. A versenyjogi szabályok megsértésének megállapítása során az okiratoknak tulajdonítandó bizonyító erővel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az uniós jogban érvényesülő elv a bizonyítékok szabad értékelésének elve, továbbá az előterjesztett bizonyítékok értékelése során egyetlen releváns szempont azok hitelessége. Így a bizonyítási eszköz bizonyító erejének megítélésekor elsősorban a benne foglalt információ valószínűségét kell vizsgálni. Különösen tehát az irat eredetét, készítésének körülményeit, címzettjét kell figyelembe venni, valamint meg kell vizsgálni, hogy a tartalma alapján értelmesnek és megbízhatónak tűnik‑e.

(vö. 182. pont)

8. A Bizottság nem alkalmazza tévesen a jogot, ha valamelyik gazdasági szereplőt potenciális versenytársnak minősíti, amennyiben nem vitatott az illető gazdasági szereplő érintett piacra való belépésének képességére vonatkozó bizottsági álláspont, másrészről pedig nem pusztán elméleti jellegű az a feltételezés, hogy az illető személy az érintett piacra lép. E megállapítást nem vonja kétségbe az a körülmény sem, hogy a Bizottság – az EK 81. cikknek a horizontális együttműködési megállapodásokra való alkalmazhatóságáról szóló iránymutatásban szereplő, egyéves időtartamra hivatkozó meghatározással nyilvánvaló ellentmondásban – nem becsülte meg azt az időtartamot, amely alatt az illető személynek az érintett piacra kellett volna lépnie. E fogalomnak az ezen iránymutatás 9. lábjegyzetében szereplő meghatározásából ugyanis az következik, hogy az alapvető szempont az, hogy a piacra történő esetleges belépésnek elég gyorsnak kell lennie ahhoz, hogy nyomást gyakoroljon a piaci szereplőkre, miközben az egyéves időtartamot csak szemléltető jelleggel említik.

(vö. 187–189. pont)

9. Az a lehetőség, hogy a Bizottság bírságot szabhat ki olyan megállapodás tekintetében, amely a 17. rendelet szerinti bejelentés tárgyát képezte, a Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló 1/2003 rendelet 34. cikkének (1) bekezdéséből következik, amely előírja, hogy a bejelentések a rendelet alkalmazásának napjától kezdődően hatályukat vesztik. Ebből szükségképpen az következik, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (5) bekezdése alapján bejelentett megállapodások tekintetében a bírság alóli mentesség megszűnik az 1/2003 rendelet hatálybalépésével. Ezért a Bizottság mindenképpen jogosult arra, hogy bírságot szabjon ki a felperesekkel szemben a vitatott magatartás – 1/2003 rendelet hatálybalépését követő – tanúsítása miatt.

(vö. 211. pont)

10. A Bizottság mérlegelési mozgástérrel rendelkezik a bírságösszeg megállapítása során, tekintettel arra, hogy a bírság a versenypolitika eszköze. Az a körülmény, hogy a Bizottság a múltban nem szabott ki bírságot versenykorlátozó hatású magatartások esetén, nem akadálya annak, hogy ha a versenypolitika végrehajtásának biztosítása érdekében szükséges, bírságot szabhasson ki. Épp ellenkezőleg, a versenyszabályok hatékony alkalmazása azt kívánja, hogy a Bizottság bármikor e politika követelményeihez tudja igazítani a bírságok szintjét.

(vö. 212–213. pont)

11. A Bizottság – mérlegelési jogköre gyakorlása során – az egyes ügyek konkrét körülményei alapján dönt arról, hogy a megállapított jogsértés szankcionálása és a versenyjog hatékonyságának megőrzése végett helyénvaló‑e bírságot kiszabni. Feltételezve mindenesetre, hogy a Bizottság hibázott, amikor a múltban nem szabott ki bírságot hasonló ügyekben, a jogszerűség elvébe ütközik az az érvelés, amely a versenyjogi szabályok megsértéséért szankcionált vállalkozások érdekében olyan jogsértésre hivatkozik, amelyet mások javára követtek el.

(vö. 218–219. pont)

12. A versenyjogi bírságok meghatározását illetően a Bizottság akkor teljesíti az indokolási kötelezettségét, ha a határozatában megjelöli azokat a mérlegelendő tényezőket, amelyek lehetővé teszik az elkövetett jogsértés súlyának és időtartamának értékelését, anélkül hogy köteles lenne azokat részletesebben kifejteni, illetve a bírság számítási módjával kapcsolatos számszerű adatokat feltüntetni. A felperesek terhére rótt magatartás súlyára és időtartamára vonatkozó ilyen tényezők – bár elsősorban a bírságösszeg meghatározására vonatkoznak – szintén lehetővé teszik annak megértését, hogy mely okokból tartotta célszerűnek a Bizottság a bírság kiszabását.

(vö. 221., 288. pont)

13. Az EK 81. cikken alapuló jogsértés megállapítására irányuló eljárásban a bizalomvédelem elve kiterjed minden jogalanyra, akiben a közösségi adminisztráció megalapozott elvárásokat keltett, értve ezalatt, hogy senki nem hivatkozhat ezen elv megsértésére a hatáskörrel rendelkező és megbízható forrásból származó pontos, feltételhez nem kötött és egybehangzó – részére a közigazgatás által adott – ígéretek hiányában. Nem lehet ilyen ígéreteknek minősíteni azokat a kijelentéseket, amelyek „arra engedtek következtetni”, hogy a Bizottság az adott esetet nem tekinti olyan ügynek, amelyben bírságot fog kiszabni.

(vö. 223–224. pont)

14. A versenypolitika terén a közigazgatási eljárásokban az ésszerű eljárási határidő betartása uniós jogi alapelv, amelynek a betartását a bíróságok biztosítják. Ezt az elvet megerősíti az Európai Unió Alapjogi Chartája 41. cikkének (1) bekezdése is. Ezen elv megsértése azzal a feltétellel eredményezi az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat megsemmisítését, ha az a szóban forgó vállalkozások azon képességét érinti, hogy álláspontjukat megvédjék, ebből következően pedig az érintett vállalkozások védelemhez való jogának megsértését is megvalósítja. Ugyanakkor erre nem kerül sor, ha egyrészről a felperesek nem állítják, hogy a közigazgatási eljárás időtartama sértette a védelemhez való jogukat, másrészről pedig a jogsértés befejezése és a megtámadott, bírságot kiszabó határozat között eltelt idő rövidebb, mint az 1/2003 rendelet 25. cikkében előírt elévülési idő. Mivel ugyanis van olyan teljes körű szabályozás, amely részletesen meghatározza azokat a határidőket, amely alatt a Bizottság, a jogbiztonság alapvető követelményének sérelme nélkül, bírságot szabhat ki a versenyszabályokat alkalmazó eljárásokban érintett vállalkozásokra, minden ahhoz kötődő megállapítást el kell utasítani, hogy a Bizottság köteles a bírságkiszabási hatáskörét ésszerű időn belül gyakorolni.

(vö. 231–234., 238., 298. pont)

15. A versenyjogi szabályok megsértéséért kiszabott bírság összegének meghatározása során a Bizottság nem térhet el a saját maga számára felállított szabályoktól. Amikor pedig a Bizottság olyan iránymutatásokat fogad el, amelyek célja a Szerződés betartása mellett azon szempontok pontosítása, amelyeket e területen a mérlegelési jogköre gyakorlása során alkalmazni kíván, az e jogkör önkorlátozását eredményezi, amennyiben a saját maga által felállított szabályoknak köteles megfelelni.

Annak megállapítása során, hogy a Bizottságnak alkalmaznia kellett volna‑e a felperesekre azt az enyhítő körülményt, amely azon alapul, hogy ésszerű kétség merült fel azzal kapcsolatban, hogy a szankcionált magatartás jogsértő‑e, mivel a bírság nem a jogsértés teljes időszakára, hanem csak a kifogásközlés napjától került kiszabásra, azt a körülményt kell figyelembe venni, hogy a Bizottság ezen időponttól kezdve fogalmazta meg a vitatott magatartással kapcsolatos kifogásait, kifejtve azokat az okokat, amelyek miatt úgy ítélte meg, hogy e magatartás az EK 81. cikkbe ütközik. Így ezen időponttól kezdve a felperesek nem állíthatják, hogy nem voltak tudatában az EK 81. cikk megsértésének.

(vö. 246., 250–252., 297. pont)

16. Versenyügyekben a jogsértés súlyát számos tényező alapján kell meghatározni, mint például az ügy sajátos körülményei, háttere és a bírságok elrettentő hatása, és amelyek tekintetében a Bizottság mérlegelési jogkörrel rendelkezik. A jogsértés súlyának megállapításánál figyelembe kell venni a jogsértés jellegét, a piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető, valamint az érintett földrajzi piac méretét.

(vö. 266., 268. pont)

17. A versenyügyekben valamennyi releváns körülmény átfogó értékelése alapján kell megállapítani, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 3. pontjában szereplő enyhítő körülmény címén helyénvaló‑e a bírság esetleges csökkentése. Mivel az említett bírságkiszabási iránymutatásból hiányzik az az előírás, hogy a Bizottság köteles figyelembe venni az enyhítő körülményeket, meg kell állapítani, hogy a Bizottság megőrzött bizonyos mértékű mérlegelési mozgásteret ahhoz, hogy átfogó módon értékelhesse a bírságösszeg enyhítő körülmény címén való esetleges csökkentésének mértékét.

(vö. 303. pont)

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (ötödik tanács)

2011. április 14.( )

„Verseny – Kartellek – Hitelkártyákkal és halasztott terhelésű betéti kártyákkal végzett műveletek elfogadására irányuló szolgáltatások piaca – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat – Versenykorlátozás – Potenciális versenytárs – Bírságok – Enyhítő körülmények – Ésszerű határidő – Jogbiztonság – Védelemhez való jog”

A T‑461/07. sz. ügyben,

a Visa Europe Ltd (székhelye: London [Egyesült Királyság]),

a Visa International Service (székhelye: Wilmington, Delaware [Amerikai Egyesült Államok])

(képviselik őket kezdetben: S. Morris QC, H. Davies és A. Howard barristers, V. Davies és H. Masters solicitors, később: S. Morris és P. Scott solicitor, A. Howard, V. Davies és C. Thomas solicitor)

felpereseknek

az Európai Bizottság (képviselik kezdetben: F. Arbault, N. Khan és Bottka V., később: N. Khan és Bottka V., meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen

elsődlegesen az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban 2007. október 3‑án hozott C (2007) 4471 végleges bizottsági határozat (COMP/D1/37860 – Morgan Stanley/Visa International és Visa Europe ügy) megsemmisítése iránti kérelme, másodlagosan pedig a hivatkozott határozatban a felperesekkel szemben kiszabott bírság törlése vagy csökkentése iránti kérelme tárgyában,

A TÖRVÉNYSZÉK (ötödik tanács),

tagjai: M. Jaeger elnök, V. Vadapalas és M. Prek (előadó) bírák,

hivatalvezető: N. Rosner tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. május 20‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

A jogvita alapját képező tényállás

1 A Visa International Service az Egyesült Államokban bejegyzett, nyereségérdekelt jogi személy, amely a tagságát képező pénzügyi intézmények tulajdonában van (a továbbiakban: Visa International). A Visa International kezeli és működteti az azonos elnevezésű nemzetközi kártyafizetési rendszert (a továbbiakban: Visa rendszer), ami különösen a rendszer szabályozását, valamint a tagintézmények számára nyújtott engedélyezési és elszámolási szolgáltatást foglalja magában. A tagsággal rendelkező pénzügyi intézmények hatáskörébe tartozik a Visa kártyák kibocsátása, és ők kötik meg a kereskedőkkel a bankkártya‑elfogadási megállapodásokat is.

2 A Morgan Stanley (korábban Morgan Stanley Dean Witter & Co., a továbbiakban: Morgan Stanley) pénzügyi intézmény az Egyesült Államokban van bejegyezve, ahol a közigazgatási eljárás ideje alatt a Discover kártyát alkalmazó Discover Card/Novus rendszert (a továbbiakban: Discover rendszer) működtette.

3 A Morgan Stanley 1999. február 23‑án Morgan Stanley Bank International Ltd. néven leányvállalatot alapított az Egyesült Királyságban.

4 A Morgan Stanley‑t 2000. március 22‑én értesítették arról, hogy nem felel meg a Visa International „európai uniós” régiója tagsági követelményeinek.

5 A Morgan Stanley 2000. április 12‑én tett panaszt az [EK 81. cikk] és [EK 82. cikk] végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 3. cikke alapján, és azt állította, hogy azzal, hogy a Visa International „európai uniós” régiójába való tagfelvételi kérelmét elutasították, megsértették az EK 81. cikket és a EK 82. cikket. Ezzel párhuzamosan a Morgan Stanley ugyanezen magatartás miatt keresetet indított a High Court of Justice (England & Wales) [Legfelsőbb Bíróság (Anglia és Wales)] előtt. Ezt az eljárást az európai bizottsági eljárás befejezéséig felfüggesztették.

6 A Morgan Stanley panasza arra irányult, hogy alkalmazták vele szemben a Visa International alapszabálya 2.12. pontjának b) alpontjában foglalt szabályt (a továbbiakban: Szabály), amelynek különféle változatairól a Bizottságot is értesítették. A Szabály szövege 1989. december 4. óta így szól: „[H]a a hatályos jogszabályok lehetővé teszik, az Igazgatótanács (beleértve a regionális tanácsokat és csoporttagokat) nem fogadja el olyan jelölt tagfelvételi kérelmét, akit a társaság versenytársának tekint”.

7 A Visa International – az Európai Unió tagállamain kívül Izlandot, Liechtensteint, Norvégiát, Svájcot, Törökországot és Izraelt is magában foglaló – „európai uniós” régiójával kapcsolatos döntéshozatali jogkört 2004. július 1‑je előtt a Visa International „európai uniós” regionális igazgatótanácsára ruházták. 2004. július 1‑jétől e jogkört a Visa Europe Ltd (a továbbiakban: Visa Europe) gyakorolja, amelynek regionális tanácsa kizárólagos jogkörben szabályoz minden, az „európai uniós” régióval kapcsolatos kérdést, különösen pedig dönt a Visa Europe‑beli tagfelvételi kérelmek elfogadásáról vagy elutasításáról. 2004 októbere óta a Szabályt átvette a Visa Europe tagsági szabályzata 5. cikkének (3) bekezdése.

8 2004. augusztus 2‑án a Bizottság kifogásközlést küldött a Visa International és a Visa Europe (a továbbiakban: felperesek) részére az EK 81. cikk megsértése miatt. A felperesek 2004. december 3‑án írásban tettek észrevételeket a bizottsági kifogásokkal szemben. Ebből az alkalomból meghallgatást is kértek, majd attól 2005. április 5‑én elálltak.

9 A felperesek 2004. szeptember 1‑jén és 2‑án, november 19‑én, december 17‑én és 2007. január 12‑én tekintettek be a bizottsági aktába.

10 A Bizottság 2004. október 15‑én megküldte a Morgan Stanley részére a kifogásközlés nem bizalmas változatát. A Morgan Stanley 2004. október 22‑én nyújtotta be a kifogásközlésre vonatkozó írásbeli észrevételeit. Ezekkel kapcsolatban a felperesek 2005. február 23‑án adtak választ.

11 A Bizottság 2004. december 23‑án küldte meg a felperesek számára a szóban forgó tényállást közlő első levelet (a továbbiakban: tényállást közlő első levél), amelyre a felperesek a 2005. január 14‑i és február 23‑i leveleikben adtak választ.

12 A Bizottság 2006. július 6‑án küldte meg a felperesek számára a szóban forgó tényállást közlő második levelet (a továbbiakban: tényállást közlő második levél), amelyre a felperesek 2006. szeptember 22‑i levelükben adtak választ.

13 2006. szeptember 21‑én megállapodás jött létre a Morgan Stanley és a felperesek között, amely elismeri a Morgan Stanley Visa Europe tagságát, és előírja a Bizottság előtt tett panasz visszavonását, valamint a High Court of Justice előtt indított eljárás megszüntetését.

14 2006. szeptember 22‑én a Morgan Stanley a Visa Europe tagjává vált, és visszavonta a Bizottság előtt tett panaszát. A Bizottság azonban úgy vélte, hogy jogos érdeke fűződik ahhoz, hogy a felperesek versenyellenes magatartását szankcionáló határozatot hozzon.

A megtámadott határozat

15 A Bizottság 2007. október 3‑án fogadta el az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban a C(2007) 4471 végleges határozatot (COMP/D1/37860 – Morgan Stanley/Visa International és Visa Europe ügy) (a továbbiakban: megtámadott határozat), amelynek lényeges részeit az alábbiakban mutatjuk be.

A – A releváns piac meghatározása

16 A Bizottság úgy vélte, hogy a bankkártyarendszerben nyújtott szolgáltatások három különböző csoportra oszthatók:

– a bankkártyarendszer által a pénzintézetek számára nyújtott szolgáltatások, amelyek keretében különböző bankkártyarendszerek versenyeznek egymással;

– a bankkártya‑kibocsátó bankok által a bankkártyabirtokosok számára nyújtott szolgáltatások;

– a kereskedők számára nyújtott, kártyaműveletek elfogadására irányuló szolgáltatások.

17 A Bizottság ebből arra a következetésre jutott, hogy három különböző piacot lehet megkülönböztetni: a kártyarendszerek szolgáltatásaiból álló beszerzési piacot, amelyen a kártyarendszerek különböző pénzintézetek számára nyújtanak szolgáltatásokat; egy első értékesítési piacot, amelyen a bankkártya‑kibocsátók versenyeznek egymással az ügyfelek számára történő kártyakibocsátásért és az ehhez kapcsolódóan nyújtott szolgáltatásokért (a továbbiakban: kibocsátási piac); egy második értékesítési piacot, amelyen a kártyaműveleteket elfogadó bankok versenyeznek, hogy a kereskedőkkel a kártyaelfogadáshoz szükséges valamennyi szolgáltatásra megállapodást kössenek (a továbbiakban: elfogadási piac).

18 Miközben a Bizottság hangsúlyozta, hogy a Szabály versenykorlátozó hatást gyakorolhat mindkét értékesítési piacra, kijelentette, hogy kizárólag az elfogadási piacot veszi alapul, amelyet a Szabály versenykorlátozó hatásai a legérzékenyebben érintettek.

19 Ezért a Bizottság a releváns piacot úgy határozta meg, hogy az a hitelkártyákkal vagy halasztott fizetésű betéti kártyákkal végzett műveletek elfogadására irányuló, egyesült királysági kereskedők számára nyújtott szolgáltatások piaca (a továbbiakban: releváns piac vagy érintett piac).

B – A felrótt magatartás

20 A megtámadott határozat (25) preambulumbekezdésében a Bizottság hangsúlyozta, hogy a felperesek terhére rótt magatartás nem maga a Szabály, hanem az, hogy a Szabályt a Morgan Stanley‑re alkalmazták (a továbbiakban: vitatott magatartás).

C – Az EK 81. cikk alkalmazása

21 Azt a következtetést, hogy a vitatott magatartás az EK 81. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozik, a Bizottság elsősorban azzal támasztotta alá, hogy azok a szabályok és szabályzatok, amelyek a Visa rendszer működésének kereteit meghatározzák (beleértve a Visa International alapszabályát és a Visa Europe tagsági szabályzatát is, amelyek a Szabályt tartalmazzák), valamint az a döntés, hogy ezeket valamely vállalkozásra alkalmazzák, vagy vállalkozások közötti magatartásnak, vagy vállalkozások társulásai által hozott döntésnek minősülhet. A Bizottság egyrészről arra a körülményre hivatkozott, hogy a felperesek és tagjaik gazdasági tevékenységet végeznek, következésképpen az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett vállalkozásnak minősülnek, másrészről pedig a felperesek „tagsági szervezetek” (membership organisations).

22 Másodsorban a Bizottság megállapította, hogy a vitatott magatartás versenyellenes hatásokkal járt, mivel végeredményben azáltal, hogy nem engedték meg a Morgan Stanley‑nek, hogy taggá váljon a Visa International „európai uniós” régiójában, majd a Visa Europe‑ban (a továbbiakban együttesen: Visa‑tagság), egy potenciális versenytársat akadályoztak abban, hogy olyan piacra lépjen, amelyet a koncentráció magas szintje jellemez, és amelyen – bár jelenleg sem elégtelen – további versenyre van lehetőség.

23 E tekintetben a Bizottság megjegyezte, hogy Visa‑tagságának elutasítása nemcsak abban akadályozta a Morgan Stanley‑t, hogy Visa kártyákkal végzett műveleteket fogadjon el, hanem általában zárta ki az elfogadási piac egészéről, amely magában foglalja a MasterCard kártyákkal végzett műveleteket is. A Bizottság arra a körülményre hivatkozott, hogy a kereskedők általában egy és ugyanazon bankkal akarják megkötni a bankkártya‑elfogadási megállapodást az Egyesült Királyságban legelterjedtebb kártyák, a Visa és a MasterCard vonatkozásában.

24 A Bizottság a megtámadott határozatban megvizsgálta a felperesek által említett lehetőséget, amely szerint a Morgan Stanley beléphetett volna az elfogadási piacra, ha „névleges megállapodást” köt valamely, Visa‑tagsággal rendelkező pénzügyi intézménnyel. A Bizottság a névleges megállapodást lényegében úgy határozta meg, hogy az rögzíti azokat a feltételeket, amelyek mellett a Visa‑tagsággal rendelkező közvetítő partner megszünteti a kereskedők bevonására irányuló tevékenységét, és mint puszta közvetítő lép fel a Visa és a harmadik személy szolgáltató között, amely tényleges szolgáltatónak számít, és szinte minden felelősséget átvállal a bankkártya‑elfogadási szolgáltatással kapcsolatban, valamint viseli a kereskedői bevételek befolyásával kapcsolatos kockázatot. A Bizottság ebből arra következtetett, hogy olyan nemzetközi bank számára, mint a Morgan Stanley, a névleges megállapodás megkötése nem lehet a releváns piacra való bejutás hatékony eszköze.

25 A közigazgatási eljárás során a vitatott magatartás igazolására felhozott különböző felperesi érvekre válaszolva a Bizottság megállapította, hogy ésszerűtlen volt azt gondolni, hogy a Morgan Stanley – ha aktív lesz ezen a piacon – kiterjesztheti a Discover rendszerét az Unión belül, és így a Visa versenytársává válhat. Hasonlóképpen a Bizottság Morgan Stanley tagfelvételi kérelme elutasításának igazolásaként azt a törekvést sem fogadta el, hogy el akarták kerülni a Visa közvetlen versenytársának esetleges potyázását (free‑riding), aki így bizalmas információkhoz juthatott volna. E tekintetben a Bizottság megjegyezte, hogy egyes Visa‑tagok a Visával közvetlenül versengő hitelkártya‑ vagy halasztott terhelésű bankkártyarendszerek tulajdonosai, rájuk pedig nem alkalmazták a Szabályt.

26 A Bizottság megállapította, hogy az EK 81. cikk (3) bekezdése nem alkalmazható a jelen esetben.

27 Végül a Bizottság úgy vélte, hogy jogos érdeke fűződik ahhoz, hogy a felperesek versenyellenes magatartását szankcionáló határozat hozzon annak ellenére, hogy e jogsértés megszűnt azáltal, hogy a Morgan Stanley 2006. szeptember 22‑én a Visa tagjává vált.

D – Bírságszámítás

28 Noha a Bizottság úgy véli, hogy a jogsértés 2000. március 22‑én kezdődött, és hat éven és hat hónapon keresztül állt fenn, a bírságszámítás kiindulópontjaként rövidebb időszakot vett figyelembe, amely a kifogásközlés időpontjától, 2004. augusztus 2‑tól 2006. szeptember 22‑ig tart, amikor is a Morgan Stanley a Visa tagjává vált. A Bizottság úgy vélte, hogy jogsértés súlyosnak minősült, és nem merültek fel sem súlyosító, sem pedig enyhítő körülmények.

29 A megtámadott határozat rendelkező részének 1. és 2. cikke a következőképpen szól:

„1. cikk

A [Visa International] és a [Visa Europe] – az előbbi 2000. március 22‑től 2006. szeptember 22‑ig, az utóbbi 2004. július 1‑jén történt létrehozásától kezdve 2006. szeptember 22‑ig – megsértette az [EK 81. cikk] (1) bekezdését és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy lehetetlenné tette a [Morgan Stanley] Visa Europe‑ban való részvételét.

2. cikk

Az 1. cikkben említett jogsértés miatt a [Visa Internationalra] és a [Visa Europe‑ra] 10 200 000 EUR bírságot szabunk ki, amelynek megfizetéséért egyetemlegesen felelnek.”

Eljárás

30 A Törvényszék Hivatalához 2007. december 19‑én benyújtott keresetlevelükkel a felperesek megindították a jelen eljárást.

31 A Törvényszék Hivatalához 2009. július 24‑én benyújtott külön beadványukban a felperesek egyrészről a Törvényszék eljárási szabályzata 114. cikke 1. §‑a alapján kérték, hogy a Törvényszék előzetesen döntsön egyes bizonyítékok és érvek elfogadhatóságáról, másrészről pedig az eljárási szabályzat 64. cikkének 4. §‑a alapján pervezetési intézkedések meghozatalát indítványozták.

32 A Törvényszék Hivatalához 2009. szeptember 18‑án benyújtott beadványában a Bizottság észrevételeket tett a felperesi kérelmekkel kapcsolatban.

33 2009. december 14‑i végzésében a Törvényszék (ötödik tanács) úgy határozott, hogy a felpereseknek az eljárási szabályzat 114. cikkének 1. §‑a alapján benyújtott kérelméről az eljárást befejező határozatban dönt.

34 A Törvényszék elnöke úgy határozott, hogy a jelen eljárás céljából módosítja a Törvényszék ötödik tanácsának összetételét.

35 Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (ötödik tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott, és az eljárási szabályzat 64. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében írásbeli kérdéseket tett fel a Bizottságnak. A Bizottság azokra az előírt határidőn belül válaszolt.

36 A Törvényszék a 2010. május 20‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és az általa feltett szóbeli kérdésekre adott válaszaikat.

A felek kérelmei

37 A felperesek azt kérik, hogy a Törvényszék:

– elsődlegesen semmisítse meg a megtámadott határozatot;

– másodlagosan semmisítse meg a megtámadott határozat 2. cikkét;

– harmadlagosan megfelelő arányban csökkentse a kiszabott bírság összegét;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

38 A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

– utasítsa el a keresetet;

– a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről

A – A megtámadott határozat megsemmisítése iránti kérelemről

39 A felperesek e kérelem alátámasztására három jogalapot hoznak fel.

40 Első és harmadik jogalapjukkal a felperesek vitatják a Bizottság elemzését, amely szerint a vitatott magatartás az EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti versenykorlátozó hatásokkal járt.

41 A második jogalapot a felperesek a védelemhez való joguk megsértésére alapítják, miszerint az a jogi mérce, amelyet a Bizottság a megtámadott határozatban a vitatott magatartás korlátozó hatásainak megítélésére alkalmazott, eltér attól a jogi mércétől, amelyről a közigazgatási eljárásban volt szó.

1. Előzetes kérdések

a) Egyes érveknek és egy dokumentumnak az elfogadhatóságáról

42 A felperesek beadványaikban és az eljárási szabályzat 114. cikkének 1. §‑a alapján 2009. július 24‑én benyújtott külön beadványukban úgy vélik, hogy a Bizottság mind a megtámadott határozatban, mind pedig beadványaiban olyan érvekre és egy olyan dokumentumra hivatkozik, amelyekkel kapcsolatban a közigazgatási eljárás során nem volt alkalmuk kifejteni az álláspontjukat. Azokról az érvekről van szó, amelyek egyrészről a Morgan Stanley üzletpolitikájára vonatkoznak, amely az általa kibocsátott kártyákkal kereskedőkön keresztül végzett műveletek elfogadására irányult (a továbbiakban: kártyaműveletek elfogadására irányuló „on‑us” üzletpolitika), másrészről pedig a tényállást közlő második levél 57. mellékletéről van szó, amely a Morgan Stanley meghallgatásra tekintettel benyújtott tájékoztatását tartalmazta.

43 A kártyaműveletek elfogadására irányuló „on‑us” üzletpolitika meglétére vonatkozó érvekkel kapcsolatban a felperesek előadják, hogy ezeket a Bizottság nem hozta fel a közigazgatási eljárás során.

44 A tényállást közlő második levél 57. mellékletével kapcsolatban pedig lényegében úgy érvelnek, hogy ezt nem megfelelő módon hozták a tudomásukra, mivel az említett levél szövege sehol nem hivatkozott e mellékletre.

45 A Bizottság úgy véli, hogy a megtámadott határozatban és beadványaiban jogosan hivatkozott ezen érvekre és e dokumentumra.

46 A Törvényszék ezen érvek és e dokumentum elfogadhatóságát a különböző, általuk érintett jogalapok vizsgálata során fogja elemezni.

b) A keresetlevél egyik mellékletének elfogadhatóságáról

47 A Bizottság vitatja a keresetlevél A5. mellékletének elfogadhatóságát, amely egy együttes szakvéleményt tartalmaz (a továbbiakban: együttes szakvélemény).

48 A Bizottság azt állítja, hogy a felperesek az együttes szakvéleményben olyan érveket hoznak fel, amelyek nem szerepelnek a keresetlevélben, és arra hívja fel a figyelmet, hogy ez ellentétes azzal, hogy a mellékleteknek pusztán bizonyító és kisegítő szerepe van.

49 A felperesek szerint kellőképpen kifejtették a keresetlevélben azokat a jogalapokat és érveket, amelyek alátámasztására az együttes szakvélemény benyújtásra került, következésképpen betartották az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑a c) pontjának rendelkezéseit.

50 A Bíróság alapokmányának 21. cikke, valamint az eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑ának c) pontja értelmében minden keresetlevélnek tartalmaznia kell a jogvita tárgyát és a felhozott jogalapok rövid ismertetését. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a kereset elfogadhatóságához az szükséges, hogy azok a lényeges ténybeli vagy jogi körülmények, amelyeken a kereset alapul, legalább röviden, de összefüggően és érthetően kitűnjenek magából a keresetlevélből. Míg a keresetlevél szövegének egyes pontjait ugyan alátámaszthatják és kiegészíthetik a csatolt iratok meghatározott részeire történő hivatkozások, a más, akár a keresetlevélhez mellékelt iratokra való általános hivatkozás nem pótolhatja a jogi érvelés azon lényegi elemeinek hiányát, amelyeknek a fent említett rendelkezések szerint magában a keresetlevélben kell szerepelniük. Továbbá nem a Törvényszéknek kell a mellékletekben megkeresnie és azonosítania azokat a jogalapokat és érveket, amelyek meglátása szerint a kereset alapját képezhetik, mivel e mellékleteknek tisztán bizonyító és kisegítő szerepük van (lásd a Törvényszék T‑201/04. sz., Microsoft kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 17‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑3601. o.] 94. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

51 A jelen esetben kétségtelennek tűnik, hogy egyértelműen azonosíthatók a keresetlevél szövegében azok a jogalapok és érvek, amelyek alátámasztása céljából hivatkozás történt az együttes szakvéleményre. Így a felperesek azon bizottsági elemzés bírálata keretében hivatkoznak e dokumentumra, amely szerint az érintett piacon további versenyre van lehetőség, és teszik ezt annak vitatása érdekében, hogy a múltban az egyik pénzügyi intézmény érintett piacra való belépése jelentős hatással volt a versenyre, és hogy alátámasszák azt, hogy a Bizottság tévedett, amikor a Morgan Stanley‑t hatékony, fontos és tapasztalt piaci szereplőként jellemezte.

52 Ugyanakkor meg kell állapítani, hogy az együttes szakvélemény meghaladja a mellékleteknek szánt tisztán bizonyító és kisegítő szerepet. Olvasata azt mutatja, hogy nem a keresetlevél szövegében kifejezetten megjelenő ténybeli és jogi körülmények alátámasztására vagy kiegészítésére szorítkozik, hanem új érveket hoz fel.

53 Következésképpen a Törvényszék a keresetlevél A5. mellékletét csak annyiban veszi figyelembe, amennyiben azok a felperesi beadványok szövegében kifejezetten megjelenő jogalapokat vagy érveket támasztják alá, illetve egészítik ki, és amennyiben pontosan meg lehet határozni, hogy melyek a melléklet azon részei, amelyek e jogalapokat vagy érveket támogatják, illetve kiegészítik (lásd ebben az értelemben és analógia útján a fenti 50. pontban hivatkozott Microsoft kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 99. pontját).

2. A felperesek védelemhez való jogának megsértésére alapított, második jogalapról

a) A felek érvei

54 A felperesek azt kifogásolják, hogy a Bizottság a közigazgatási eljárás során megváltoztatta az elemzését, anélkül hogy alkalmuk lett volna kifejteni az álláspontjukat, ami a védelemhez való joguk megsértésének minősül, aminek a megtámadott határozat megsemmisítését kell maga után vonnia. A kifogásközlés 198‑200. pontjában és a tényállást közlő második levél 5‑9. pontjában a Bizottság azzal indokolta, hogy az elfogadási piacon a versenyt érzékeny hatások érték, hogy a verseny itt korlátozott. Márpedig a megtámadott határozat (200) preambulumbekezdésében a Bizottság első ízben jelentette ki, hogy e piacon nem tartja a versenyt elégtelennek. A felperesek ebből arra következtetnek, hogy a Bizottság elemzését a megtámadott határozatban olyan, első ízben felhozott kritériumra alapozta, amely szerint ugyan hatékony a verseny az egyesült királysági elfogadási piacon, de ott további versenyre van lehetőség.

55 A Bizottság úgy véli, hogy nem sértette meg a felperesek meghallgatáshoz való jogát.

b) A Törvényszék álláspontja

56 Az ítélkezési gyakorlat szerint a kifogásközlésnek tartalmaznia kell a kifogások megfelelően egyértelműen megfogalmazott, akár összefoglaló jellegű leírását, hogy lehetővé tegye az érdekeltek számára azt, hogy ténylegesen megismerhessék azokat a magatartásokat, amelyeket a Bizottság részükről kifogásol (a Törvényszék T‑352/94. sz., Mo och Domsjö kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑1989. o.] 63. pontja). Olyan eljárásban, amely a szóban forgóhoz hasonló szankció kiszabásához vezethet, a védelemhez való jog tiszteletben tartása megköveteli, hogy az érintett vállalkozásoknak és vállalkozások társulásainak a közigazgatási eljárástól kezdve lehetőségük legyen kifejteni álláspontjukat a Bizottság által állított tényállás, kifogások és körülmények valószerűségéről és jelentőségéről (az Elsőfokú Bíróság T‑25/95., T‑26/95., T‑30/95–T‑32/95., T‑34/95–T‑39/95., T‑42/95–T‑46/95., T‑48/95., T‑50/95–T‑65/95., T‑68/95–T‑71/95., T‑87/95., T‑88/95., T‑103/95. és T‑104/95. sz., Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság ügyben 2000. március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑491. o.] 553. pontja). Ez a követelmény teljesül akkor, ha a határozat az érintetteket nem teszi felelőssé a kifogásközlésben ismertetettektől eltérő jogsértésekért, és csak olyan tényeket állapít meg, amelyekről az érdekeltek kifejthették álláspontjukat. Ebből következően a Bizottság csak olyan kifogásokat állapíthat meg, amelyek tárgyában az érdekeltek ismertethették az álláspontjukat (az Elsőfokú Bíróság T‑39/92. és T‑40/92. sz., CB és Europay kontra Bizottság egyesített ügyekben 1994. február 23‑án hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑49. o.] 47. pontja).

57 Szintén az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a határozatnak nem feltétlenül kell a kifogásközlés pontos másolatának lennie. A Bizottságnak határozatában figyelembe kell tudnia venni az érintett vállalkozásoknak a kifogásközlésre adott válaszait. E tekintetben nem csupán az érintett vállalkozások érveléseit kell tudnia elfogadni vagy elutasítani, hanem a vállalkozások által kifejtett tényekkel kapcsolatban el kell tudnia végezni saját elemzését, azon kifogásoktól való figyelmen kívül hagyása céljából, amelyek megalapozatlannak bizonyultak, illetve az általa fenntartott kifogásokat alátámasztó érvelés mind tárgyi, mind jogi szempontból való kiigazítására vagy kiegészítésére is képesnek kell lennie. A védelemhez való jog megsértését továbbá csak akkor kell megállapítani, ha a végleges határozat az érintett vállalkozásoknak más jogsértést ró fel, mint amely a kifogásközlésben szerepel, vagy más tényeket tartalmaz. Ez nincsen így, ha a kifogásközlés és a végleges határozat közötti állítólagos eltérések nem vonatkoznak más magatartásokra, mint amelyekkel kapcsolatban az érintett vállalkozások már kifejtették álláspontjukat, és azok ezért nem minősülnek teljesen új kifogásnak (lásd a Törvényszék T‑191/98., T‑212/98–T‑214/98. sz., Atlantic Container Line és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑3275. o.] 191. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

58 Ezenkívül ahhoz, hogy a megtámadott határozatban foglalt kifogásokkal szemben fel lehessen hozni a védelemhez való jog megsértését, az érintett vállalkozásoknak nem elég pusztán arra hivatkozniuk, hogy eltér egymástól a kifogásközlés és a megtámadott határozat, anélkül hogy adott esetben pontosan és konkrétan kifejtenék, hogy az egyes eltérések mennyiben jelentenek olyan új kifogást, amellyel kapcsolatban nem fejthették ki álláspontjukat. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis az egyes esetek sajátos körülményei alapján kell megvizsgálni a védelemhez való jog megsértését, mivel az alapvetően azoktól a kifogásoktól függ, amelyeket a Bizottság az érintett vállalkozásokkal szemben kifogásolt jogsértés alátámasztására felhozott (lásd a fenti 57. pontban hivatkozott Atlantic Container Line és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 192. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

59 A kifogásközlés 198‑200. pontjában a Bizottság a piac bizonyos sajátosságaival, így különösen annak jelentős koncentrációjával indokolta, hogy a verseny itt korlátozott, különös tekintettel a kis‑ és közepes kereskedőkön keresztül végzett kártyaműveletek elfogadására.

60 A felperesek a 2004. december 3‑i észrevételeikben vitatták e bizottsági elemzést, és különösen a kereskedőkre hárított díjak csökkenésére, és arra hivatkoztak, hogy a kereskedők könnyedén szolgáltatót válthatnak. Ezen észrevételekre adott válaszként a Bizottság a megtámadott határozat (200) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a verseny a piacon nem „elégtelen”, és további versenyre van lehetőség.

61 Meg kell állapítani, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (200) preambulumbekezdésében nem hoz fel új kifogást a felperesekkel szemben, és nem is hivatkozik új tényállási elemre. A Bizottság – figyelembe véve a felperesek észrevételeit – csak kiegészítette elemzését, ami a fenti 56. és 57. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapján el is várható tőle.

62 Így az, hogy a megtámadott határozat indokolása a kifogásközlésben eredetileg szereplő indokoláshoz képest némileg változott, ami távol áll attól, hogy a felperesek védelemhez való jogát sértse, ellenben azt mutatja, hogy a felpereseknek módjukban állt kifejteni álláspontjukat a Bizottság azon kifogásával kapcsolatban, amely szerint az érintett piacon fennálló verseny szintjére tekintettel a vitatott magatartás versenykorlátozó hatású volt.

63 Az a körülmény, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban arra hivatkozott, hogy a releváns piacon további versenyre van lehetőség, nem jelenti a felperesek védelemhez való jogának megsértését.

64 A második jogalapot el kell tehát utasítani.

3. A vitatott magatartás versenykorlátozó jellegét kifogásoló, első és harmadik jogalapról

65 A felperesek vitatják azt a bizottsági álláspontot, hogy a vitatott magatartás az EK 81. cikk (1) bekezdése alapján versenykorlátozó hatású. Az első jogalapjukkal cáfolják, hogy a vitatott magatartás következtében lezárult az érintett piac a Morgan Stanley előtt. Harmadik jogalapjuk keretében pedig azon hatások bizottsági megítélését bírálják, amelyeket a Morgan Stanley jelenléte gyakorolt volna az említett piacra.

66 E két jogalap megalapozottságának vizsgálata előtt hangsúlyozni kell, hogy a felperesek a jelen eljárásban nem ismétlik meg azokat az érveket, amelyeket a közigazgatási eljárás során felhoztak, miszerint az, hogy a Szabályt a Morgan Stanley‑re alkalmazták, azzal magyarázható, hogy Discover rendszer a Visa versenytársa, és így nem is vonják kétségbe a megtámadott határozatban szereplő, a vitatott magatartás objektív indokoltságát elutasító bizottsági álláspontot.

67 Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy valamely megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés vagy összehangolt magatartás EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti megítélése során azt a konkrét környezetet kell figyelembe venni, amelyben hatásait kifejti, így különösen azt a gazdasági és jogi hátteret, amelyben az érintett vállalkozások működnek, továbbá a vonatkozó termékek és szolgáltatások jellegét, valamint az érintett piac valós működési feltételeit és szerkezetét, hacsak nem olyan nyilvánvalóan versenykorlátozó megállapodásról van szó, mint az árrögzítés, piacfelosztás vagy az értékesítés ellenőrzése. Az utolsó esetben ugyanis az EK 81. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalom alóli mentesülés érdekében az ilyen korlátozásokat a versenyre gyakorolt állítólagos kedvező hatásaikkal kizárólag az EK 81. cikk (3) bekezdése keretében lehet összevetni (lásd a Törvényszék T‑374/94., T‑375/94., T‑384/94. és T‑388/94. sz., European Night Services és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1998. szeptember 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑3141. o.] 136. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

68 A verseny feltételeinek vizsgálata a kérdéses piacon nemcsak a már ott jelen lévő vállalkozások között fennálló tényleges versenyen alapul, hanem a potenciális versenyen is, azért, hogy a piac struktúrájának, és az annak működését meghatározó gazdasági és jogi háttérnek a figyelembevételével megállapítható legyen, vajon valós és egyértelmű lehetőség van‑e arra, hogy az érintett vállalkozások egymással versenyezzenek, vagy hogy az új versenytárs az érintett piacra léphessen, és a letelepedett vállalkozásokkal versenyezzen (a fenti 67. pontban hivatkozott European Night Services és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 137. pontja).

69 Továbbá annak megállapítása érdekében, hogy valamely megállapodást, vállalkozások társulásai által hozott döntést vagy összehangolt magatartást tiltottnak kell‑e tekinteni az általa okozott versenykorlátozás miatt, meg kell vizsgálni, hogy a vitatott megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés vagy összehangolt magatartás hiányában milyenek lennének a tényleges versenyfeltételek (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑7/95. P. sz., Deere kontra Bizottság ügyben 1998. május 28‑án hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑3111. o.] 76. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

70 A bizottsági értékelés feletti bírósági felülvizsgálat terjedelmét illetően emlékeztetni kell az állandó ítélkezési gyakorlatra, amely szerint, ha az uniós bíróság alaposan megvizsgálja azt a kérdést, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazási feltételei teljesülnek‑e, vagy sem, a Bizottság összetett gazdasági értékelésével kapcsolatban végzett felülvizsgálatnak szükségszerűen arra kell korlátozódnia, hogy az eljárási és az indoklásra vonatkozó szabályokat betartották‑e, pontos‑e a tényállás megállapítása, történt‑e nyilvánvaló mérlegelési hiba vagy hatáskörrel való visszaélés (lásd a fenti 69. pontban hivatkozott Deere kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 34. pontját). Ugyanakkor a Bizottság mérlegelési mozgásterének elismerése nem jelenti azt, hogy az uniós bíróság nem vizsgálhatja felül a Bizottság gazdasági adatokra vonatkozó értelmezését. Ugyanis az uniós bíróságnak nem csupán a hivatkozott bizonyítékok tárgyi valószerűségét, megbízhatóságát és következetességét kell vizsgálnia, hanem azt is ellenőriznie kell, hogy a bizonyítékok tartalmazzák‑e az adott összetett helyzet értékeléséhez figyelembe veendő valamennyi adatot, valamint hogy e bizonyítékok alátámasztják‑e a belőlük levont következtetéseket (lásd a fenti 50. pontban hivatkozott Microsoft kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 89. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

71 A felperesek által felhozott két jogalap megalapozottságának kérdését e megfontolásokra tekintettel kell megvizsgálni.

a) Az első jogalapról, amely szerint a Bizottság nem vette figyelembe azt a lehetőséget, hogy a Morgan Stanley névleges megállapodáson keresztül is az érintett piacra léphetett volna

A felek érvei

72 A jelen jogalapot a felperesek két részre bontva hozták fel.

73 Az első rész keretében a felperesek előadják, hogy a Bizottság érvelése jogi hibában szenved, mivel téves jogi mércét alkalmazott annyiban, amennyiben elvetette azt a lehetőséget, hogy a Morgan Stanley névleges megállapodás útján is piacra léphetett volna, és ezt azzal indokolta, hogy az ilyen megállapodás a gyakorlatban egyrészről nem biztosítaná egy olyan bank, mint a Morgan Stanley számára a piacra lépéshez szükséges hatékonyságot, másrészről pedig a Morgan Stanley számára nem helyettesítheti a saját néven történő kártyaelfogadást.

74 A második részben a felperesek úgy érvelnek, hogy a Bizottság által kifejtett indokok ténybeli és mérlegelési hibában szenvednek. Így elsősorban: tévedett a Bizottság, amikor úgy vélte, hogy a nemzetközi nagybankok nem alkalmaznak névleges megállapodásokat.

75 Másodsorban téves az az érv, miszerint a névleges megállapodás nem tette volna lehetővé a Morgan Stanley számára, hogy keresztülvigye a kártyaelfogadási és ‑kibocsátási tevékenységei összehangolására irányuló üzletpolitikát. Továbbá ezt a kártyaműveletek elfogadására irányuló „on‑us” üzletpolitikára vonatkozó érvet elfogadhatatlannak kell nyilvánítani, mivel első ízben csak a megtámadott határozatban említették, és a közigazgatási eljárás során nem hozták a felperesek tudomására.

76 Harmadsorban a Bizottság tévesen jutott arra a következtetésre, hogy a Morgan Stanley nehezen talált volna közvetítő partnert. A Bizottság először is ok nélkül zárta ki az elfogadási piacon tevékenykedő nagybankokat, másodszor alábecsülte annak lehetőségét, hogy az elfogadási piacon nem aktív Visa‑tagok között is közvetítő partnert lehet találni, harmadszor pedig figyelmen kívül hagyta, hogy a Morgan Stanley külföldi bankkal is névleges megállapodást köthetett volna.

77 Negyedsorban tévedés azt hangsúlyozni, hogy a névleges megállapodások járulékos költségekkel és bonyodalommal járnak. A felperesek különösen úgy érvelnek, hogy nem vonatkozik a névleges megállapodásokra a Visa Europe belső regionális szabályzatának 2.10. fejezete, amelyre a Bizottság is utal a megtámadott határozatban. Továbbá figyelembe kell venni azt a körülményt, hogy ügyfélszerzési költségek a Visa‑tagok esetében is felmerülnek. Az egyik adatfeldolgozó társaság ügyvezetőjének tanúvallomása szerint a névleges megállapodások sem kevésbé hatékonyak, mint a Visa‑tagsággal járó közvetlen kártyaelfogadás, sőt előnyökkel is járnak a tényleges szolgáltató számára. Végül pedig a Bizottság – a Morgan Stanley MasterCard kártyafizetési rendszerbeli (a továbbiakban: „MasterCard rendszer”) tagságára hivatkozva – tévesen hangsúlyozta, hogy „további nehézségeket” okoz a névleges megállapodások megkötése.

78 A Bizottság úgy véli, hogy e jogalap nem megalapozott.

A Törvényszék álláspontja

79 A jelen jogalap keretében meg kell vizsgálni, hogy egyáltalán és milyen körülmények között kellett volna a Bizottságnak – abból, hogy a Morgan Stanley valamely Visa‑taggal névleges megállapodást köthetett volna – arra a következtetésre jutnia, hogy a vitatott magatartás nem eredményezte az érintett piac lezárását.

80 Bevezetésképpen meg kell állapítani, hogy a felek között egyetértés van a névleges megállapodások jelentése tekintetében, amelyet a megtámadott határozat (110) preambulumbekezdése a következőképpen ír le:

„[A] bankok megszüntetik a kereskedők bevonására irányuló tevékenységüket, és ettől kezdve puszta közvetítőként (vagy névleges szerződőként) járnak el egyrészről a Visa és a MasterCard, másrészről egy harmadik személy szolgáltató között. E harmadik személy szolgáltató szinte minden felelősséget átvállal a bankkártya‑elfogadási szolgáltatással kapcsolatban, valamint viseli a kereskedői bevételek befolyásával kapcsolatos kockázatot. A Visa rendszer szabályainak betartását biztosítandó a kereskedőkkel kötött szerződések általában háromoldalú szerződések, amelyek a kereskedő, a harmadik személy szolgáltató és a kártyarendszerbeli tagsággal rendelkező bank között jönnek létre. Ezeket a Visa/MasterCard tagsággal rendelkező bank és a nem bank harmadik személy szolgáltató között létrejött megállapodásokat olykor „névleges megállapodásoknak” nevezik.”

81 Amint a fenti 67. pontban is említésre került, valamely megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés vagy összehangolt magatartás EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti megítélése során azt a konkrét környezetet kell figyelembe venni, amelyben hatásait kifejti, így különösen azt a gazdasági és jogi hátteret, amelyben az érintett vállalkozások működnek, továbbá a vonatkozó termékek és szolgáltatások jellegét, valamint az érintett piac valós működési feltételeit és szerkezetét.

82 Az a körülmény, hogy a Visa rendszer szabályai a tagok számára biztosítják a kereskedőkön keresztül lebonyolított műveletek elfogadását, kétségtelenül olyan gazdasági és jogi háttér, amelynek keretében kell értékelni a vitatott magatartást. Ugyanakkor más, az érintett piacra való bejutás lehetőségeit meghatározó szempontokat is figyelembe kell venni (lásd ebben az értelemben és analógia útján a Bíróság C‑234/89. sz. Delimitis‑ügyben 1991. február 28‑án hozott ítélet [EBHT 1991., I‑935. o.] 20. pontját).

83 E tekintetben az a lehetőség, hogy a Visa‑tagsággal nem rendelkező gazdasági szereplők az érintett piacra léphetnek egy Visa‑taggal kötött névleges megállapodásnak köszönhetően, a gazdasági és jogi háttér olyan része, amelyet adott esetben figyelembe kell venni, feltéve hogy valós és egyértelmű lehetőséget jelentett a Morgan Stanley számára ahhoz, hogy az érintett piacra lépjen, és a letelepedett vállalkozásokkal versenyezzen (lásd ebben az értelemben és analógia útján a fenti 82. pontban hivatkozott Delimitis‑ügyben hozott ítélet 21. pontját).

84 Annak vizsgálata során, hogy valamely Visa‑taggal kötött névleges megállapodás valós és egyértelmű lehetőséget jelentett‑e a Morgan Stanley számára ahhoz, hogy az érintett piacra lépjen, és a letelepedett vállalkozásokkal versenyezzen, azt kell figyelembe venni, hogy milyen feltételek mellett zajlik a verseny az érintett piacon.

85 Ebből szükségképpen következik, hogy nem lehet figyelembe venni az érintett piacra való bejutás szempontjából olyan lehetőséget, amely – az említett feltételekre tekintettel – távol áll a valóságtól, vagy teljesen elméleti.

86 A jogalapnak a Bizottság téves jogalkalmazására alapított első része keretében a felperesek bírálata a Bizottság által a megtámadott határozat – lentiek szerint megszövegezett – (121) preambulumbekezdésében használt fogalmak ellen irányul:

„[N]oha azok a bankok, amelyek a kereskedőkön keresztül hitelkártyákkal és halasztott fizetésű betéti kártyákkal bonyolított fizetési műveletek elfogadási piacára szándékoznak belépni, elméletileg csatlakozhatnak névleges megállapodás alapján is, az ilyen megállapodás mégsem biztosítja a gyakorlatban egy olyan bank, mint a Morgan Stanley számára a piacra lépéshez szükséges hatékonyságot, és nem helyettesítheti számára a saját néven történő kártyaelfogadást”.

87 Ebből az egy preambulumbekezdésből nem lehet levezetni, hogy a Bizottság téves jogi mércét alkalmazva jogi hibát vétett, mivel az ilyen hiba csak a bizottsági megállapítások indokolásának elemzése során kerülhet napvilágra, amelynek megalapozottságát a felperesek a jogalap második részében vitatják.

88 Ezért a jelen jogalap két részét együttesen fogjuk vizsgálni.

89 A megtámadott határozatban a Bizottság négy indokcsoportra támaszkodott, és először arra a körülményre hivatkozott, hogy a nemzetközi nagybankok nem alkalmaznak névleges megállapodásokat, másodszor, hogy a Morgan Stanley névleges megállapodás útján nem tudta véghezvinni a kártyaelfogadási és ‑kibocsátási tevékenységei összehangolására irányuló üzletpolitikát, harmadszor, hogy a Morgan Stanley nehezen talált közvetítő partnert, negyedszer pedig, hogy az effajta megállapodások járulékos költségekkel és bonyodalommal járnak.

90 A jelen esetben elegendő megvizsgálni azon indokok megalapozottságát, amelyeket a Bizottság azzal kapcsolatban hozott fel, hogy a Morgan Stanley nehezen talált közvetítő partnert.

91 A megtámadott határozatban példaként szereplő, de még a felperesek által felhozott névleges megállapodásokból is az tűnik ki, hogy az ilyen megállapodásokat főként az elfogadási piacon már jelen lévő tényleges szolgáltatókkal – pénzügyi intézményekkel vagy adatfeldolgozó társaságokkal – szokták megkötni, tehát ezek végeredményben nem teszik lehetővé, hogy új versenytárs lépjen az érintett piacra, hanem inkább az itt jelenlévők versenyhelyzetét erősítik.

92 Az egyetlen példa, amely szerint névleges megállapodás kötésével új versenytárs léphet az érintett piacra, olyan adatfeldolgozó társaságokra vonatkozik, amelyek szoros üzleti kapcsolatokat ápolnak a közvetítő szerepet játszó Visa‑taggal. Márpedig meg kell állapítani, hogy a Morgan Stanley helyzete – mivel pénzügyi intézmény, emiatt pedig Visa‑tagok versenytársa az elfogadói piacon kívüli piacokon – nem hasonlítható össze az adatfeldolgozó társaságok helyzetével, amelyek egyáltalán nem végeznek banki tevékenységet.

93 E körülmények között alapvetően elméleti jellegű és a valóságtól elrugaszkodott a felperesek által felvetett azon lehetőség, amely szerint az érintett piacon jelen nem lévő pénzügyi intézmény, a Morgan Stanley közvetítő partnert találhat olyan nagybankok között, amelyek esetleg hajlandók kilépni az érintett piacról, illetve találhat olyan Visa‑tagokat, akik nem aktívak az említett piacon, vagy egy Visa‑tagsággal rendelkező külföldi bankot, amely így kíván jelen lenni az Egyesült Királyságban.

94 Így joggal állapította meg a Bizottság, hogy a Morgan Stanley nehezen talált volna közvetítő partnert. Úgy kell tekinteni, hogy e megállapítás önmagában igazolja azt, hogy a Bizottság elvetette, hogy a Morgan Stanley névleges megállapodás útján az érintett piacra léphetett volna.

95 A teljesség kedvéért hangsúlyozni kell, hogy a bizottsági következtetés megalapozottságát az az indok is erősíti, hogy névleges megállapodás keretében bonyolultabb és költségesebb lett volna a kártyaelfogadás, mint Visa‑tagként.

96 Azzal kapcsolatban, hogy a névleges megállapodás keretében végzett kártyaelfogadás bonyolultabb, elsősorban a megtámadott határozat (117) preambulumbekezdésében szereplő megállapítást kell figyelembe venni, amely szerint a névleges megállapodás keretében a kereskedőkkel kötött szerződések általában háromoldalúak, mivel azoknak részese a közvetítő partner is. Meg kell állapítani, hogy a felperesek, még ha vitatják is az efféle szerződésben a tényleges szolgáltató kötelezettségeinek pontos tartalmát, nem tagadják, hogy a szóban forgó szerződések háromoldalúak.

97 A Bizottság lényegében szintén úgy vélte a megtámadott határozat (118) preambulumbekezdésében, hogy a közvetítő partnernek kötelezettségei vannak a Visával szemben, és az ilyen kötelezettségek a tényleges szolgáltatót is kötik.

98 A felperesek vitatják e kötelezettségek terjedelmét hangsúlyozva azt, hogy a Visa Europe belső szabályzatának Bizottság által hivatkozott fejezete nem vonatkozik a tényleges szolgáltatókra.

99 Egyrészről meg kell jegyezni, hogy a felperesek nem fejtették ki pontosan a közvetítő partner és a tényleges szolgáltató egyes kötelezettségeit szabályozó rendelkezéseket, a válaszuk mellékleteként benyújtott szövegminta pedig elégtelen volt e tekintetben.

100 Másrészről meg kell állapítani, hogy a felperesek nem vitatják, hogy a közvetítő partner feladata, hogy a Visa és a tényleges szolgáltató közé ékelődjön. Márpedig e közvetítői szerepből logikusan következik, hogy léteznek olyan kötelezettségek, amelyek mind a közvetítő partnert, mind a tényleges szolgáltatót terhelik, de amelyek nem léteznek, ha a Visa‑tag közvetlenül lép fel az elfogadási piacon.

101 Következésképpen a Bizottság jogszerűen állapíthatta meg, hogy névleges megállapodás keretében több bonyodalommal jár a kártyaelfogadás, mint Visa‑tagként, anélkül hogy igazolni kellene azon megállapításának helytállóságát és megalapozottságát, hogy – a Morgan Stanley MasterCard rendszerbeli tagsága miatt – a névleges megállapodás megkötése „további nehézségeket” okoz.

102 Másodsorban a névleges megállapodás útján történő kártyaelfogadással felmerülő járulékos költségekkel kapcsolatban a Bizottság arra a körülményre hivatkozott, hogy a tényleges szolgáltatónak a közvetítő partnerével szemben nemcsak a kártyaelfogadási portfóliója átadását kell megfizetnie, hanem díjfizetésre is köteles.

103 A felperesek azzal az indokkal vitatják ezt az elemzést, hogy az elfogadási piacon közvetlenül jelen lévő Visa‑tagnál is felmerülnek költségek, különösen az ügyfélszerzéssel kapcsolatban. Így az a díj, amelyet a tényleges szolgáltató fizet a közvetítő partnerének, főként az utóbbi által végzett ügyfélközvetítés ellenértéke.

104 Ez az érvelés nem kérdőjelezheti meg a bizottsági elemzés megalapozottságát. Ugyanis ha a megfizetett díjak egy része ténylegesen olyan költségeket is fedez, amelyek az elfogadási piacon közvetlenül tevékenykedő Visa‑tagot mindenképpen terhelik, a Bizottság mégis logikusan juthatott arra a következtetésre, hogy a közvetítő partner részére fizetett díjak a teljesített közvetítői szolgáltatásokat is ellentételezik, és legalább részben olyan költségeket fedeznek, amelyekkel az elfogadási piacon közvetlenül tevékenykedő Visa‑tagnak nem kell számolnia.

105 Következésképpen a Bizottság nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát annak hangsúlyozásával, hogy a kártyaelfogadás névleges megállapodásokon keresztül bonyolultabb és költségesebb, mint Visa‑tagként.

106 Amint a fenti 84. pontban hangsúlyoztuk: annak vizsgálata során, hogy mennyiben befolyásolják a fenti megfontolások azt a felperesi állítást, hogy a Morgan Stanley névleges megállapodás révén az említett piacra léphetett volna, azt kell figyelembe venni, hogy milyen feltételek mellett zajlik a verseny az érintett piacon.

107 Emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság két olyan tényezőt fogadott el, amelyek kedvezőek az új belépő piacra lépése szempontjából, nevezetesen az áron kívüli változók – különösen a szolgáltatás minősége – tekintetében folytatott verseny lehetőségét, és a kereskedők számára az egyszerűbb és olcsóbb szolgáltatóváltási folyamatot.

108 Ugyanakkor a Bizottság – anélkül, hogy a felperesek vitatták volna – azt is megállapította a megtámadott határozatban, hogy az érintett piac szerkezetét magas fokú koncentráció jellemezte. Így a megtámadott határozat (166)–(168) preambulumbekezdéséből következik, hogy a Bizottság rendelkezésére álló információk alapján 2003‑ban két fő szolgáltató tette ki az elfogadási piac 61%‑át, a négy legnagyobb szolgáltató ugyanezen piac 90%‑át képviselte, a piac fennmaradó részén pedig négy szolgáltató osztozott. A Bizottság a megtámadott határozat (169) preambulumbekezdésében hangsúlyozta az e piac megszilárdulására irányuló tendenciát, és arra a körülményre hivatkozott, hogy több közepes méretű szolgáltató kisszámú pénzügyi intézménynek és adatfeldolgozó társaságnak adta vagy engedte át kártyaelfogadási tevékenységét.

109 Hasonlóképpen a Bizottság a megtámadott határozatban megállapította, hogy az érintett piacra való utolsó belépés 1996‑ra nyúlik vissza, és a Bizottság által megkérdezett pénzügyi intézmények egyike sem kívánt belépni.

110 Ezért meg kell állapítani, hogy az elfogadási piac szerkezete alapján – a Bizottság által az új belépő piacra lépése szempontjából kedvezőnek ítélt tényezők ellenére – kevéssé valószínű, hogy a Morgan Stanley az érintett piacra léphetett volna olyan névleges megállapodáson keresztül, amely már kezdettől fogva hátrányos helyzetbe hozta volna őt az említett piacon jelen lévő fő versenytársaival szemben.

111 A fentiek alapján meg kell állapítani, hogy a Bizottság következtetését – amely elutasítja azt a feltételezést, hogy a Morgan Stanley névleges megállapodáson keresztül piacra léphetett volna – kellőképpen alátámasztják azok a megfontolások, amelyek szerint nehéz közvetítő partnert találni, és a teljesség kedvéért azok is, amelyek a névleges megállapodásokkal járó bonyodalomra és járulékos költségekre vonatkoznak. A Bizottság tehát – a felperesek állításával szemben – nem alkalmazott téves jogi mércét.

112 E feltételek mellett nem kell megvizsgálni azokat a kifogásokat, amelyek a Bizottság által felhozott indokokra vonatkoznak, amelyek szerint nagy nemzetközi bankok nem alkalmaznak névleges megállapodásokat, illetve nem lehetett keresztülvinni a kártyaelfogadási és ‑kibocsátási tevékenységek összehangolására irányuló üzletpoltikát. Ennélfogva nem szükséges kitérni a felperesek azon állításaira sem, amelyek szerint elfogadhatatlanok azok a bizottsági érvek, amelyek szerint állítólag a Morgan Stanley kártyaműveletek elfogadására irányuló „on‑us” üzletpolitikát kívánt folytatni.

113 Az első jogalapot el kell tehát utasítani.

b) A harmadik jogalapról, amely a Morgan Stanley érintett piaci jelenlétének versenyre gyakorolt hatásain alapul

114 E jogalap keretében a felperesek először is azt róják a Bizottság terhére, hogy gazdasági és jogi szempontból téves mércét alkalmazott a vitatott magatartás versenyre gyakorolt hatásainak megítélése során, másodszor pedig alábecsülte a verseny szintjét az érintett piacon. Azon hatások bizottsági elemzését is kifogásolják, amelyekkel a Morgan Stanley érintett piacra lépése járhatott volna.

A jogalap első részéről, amely a gazdasági és jogi szempontból téves mérce alkalmazásán alapul

– A felek érvei

115 A felperesek azt róják a Bizottság terhére, hogy gazdasági és jogi szempontból téves mérce alkalmazásával, miszerint „további versenyre van lehetőség” az érintett piacon, jogi hibát vétett, miközben e verseny hatékonyságát is elismerte.

116 A felperesek arra emlékeztetnek, hogy az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontja és az EK 81. cikk szerinti verseny alatt hatékony versenyt kell érteni. Következésképpen nem célja a Szerződésnek, hogy a hatékonyság szintje fölött biztosítsa a versenyt, így azzal, hogy a Morgan Stanley tagfelvételi kérelmének elutasítását ezen okból szankcionálta, a Bizottság téves mércét alkalmazott.

117 Az együttes szakvéleményre hivatkozva a felperesek úgy érvelnek, hogy a verseny természeténél fogva dinamikus folyamat, amely tehát – hatékonysági szintjétől függetlenül – mindig növelhető. Így a bizottsági elgondolás végül is arra jutott, hogy a piacon a verseny soha nem lehet hatékony.

118 A Bizottság ellenkérelmében szereplő azon állítást illetően, amely szerint a piacra lépés akadályozását mindig versenyellenesnek kell tekinteni, a felperesek mindenekelőtt hangsúlyozzák, hogy azt nem támasztja alá semmilyen ítéleti hivatkozás. Majd kifejtik, hogy ez az elemzés egyenértékű azzal, mint ha azt rónák a felperesek terhére, hogy a vitatott magatartás versenykorlátozó célú volt, jóllehet a megtámadott határozat a Morgan Stanley tagfelvétele elutasításának hatásaira hivatkozik. Végül a felperesek megjegyzik, hogy az ilyen elemzés teljesen ellentétes az ítélkezési gyakorlattal, mivel azt feltételezi, hogy az érintett piacon a verseny – a versenyszinttől függetlenül – korlátozható. Ez az elemzés ellentmondásban van a Bizottság által közzétett több dokumentummal is, különösen az [EK 81. cikk] (3) bekezdésének alkalmazásáról szóló bizottsági iránymutatásokkal (HL 2004. C 101., 97. o.). Így ezen iránymutatások 31. lábjegyzetéből kitűnik, hogy a Bizottság álláspontja is az, hogy a 81. cikk célja, hogy a fogyasztók érdekében védje a versenyt a piacon.

119 A felperesek vitatják az ellenkérelemben felhozott érvet, amely szerint az új versenytárs belépése nagyobb hatással lenne a versenyre az érintett piac egyes alszegmenseiben, mint amelyet az elfogadási piac összképe alapján várni lehetne. Kétségtelen, hogy ez az érv szerepelt a kifogásközlésben, de miután a felperesek elutasították, a Bizottság már nem hozta fel újra a megtámadott határozatban.

120 A Bizottság cáfolja a felperesek állításait.

– A Törvényszék álláspontja

121 A felperesek a téves jogalkalmazásra vonatkozó állításukat lényegében arra alapítják, hogy egyrészről a Bizottság a megtámadott határozat (200) preambulumbekezdésében elismerte, hogy nem „elégtelen” a verseny az érintett piacon, másrészről pedig, hogy a megtámadott határozat (187) és (200) preambulumbekezdésében azt említi, hogy „további versenyre van lehetőség” az érintett piacon. A felperesek által hivatkozott együttes szakvéleményt a fenti 53. pontban említett korlátok között vesszük majd figyelembe.

122 Ezen érvek megalapozottságának vizsgálata során figyelembe kell venni a megtámadott határozatban szereplő mindazon fejtegetést, amely a vitatott magatartás EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti versenykorlátozó hatásainak elemzéséhez kapcsolódik.

123 Ebből következik, hogy a Bizottság több tényezőre támaszkodott, amelyek egyrészről az érintett piacon fennálló tényleges verseny szintjére, másrészről pedig a potenciális versenyre vonatkoznak. Ami az első szempontot illeti, amint már említésre került a fenti 108. és 109. pontban, a Bizottság megállapította, hogy az érintett piac szerkezetét a koncentráció magas szintje és folyamatban lévő konszolidáció jellemzi. A potenciális versennyel kapcsolatban a Bizottság a megtámadott határozat (169)–(174) preambulumbekezdésében lényegében úgy vélte, hogy az egyedül a nagybankokra, illetve a nagy nemzetközi adatfeldolgozó társaságokra korlátozódott, amelyek képesek voltak azt a méretet elérni, amely szükséges ahhoz, hogy versenytársai lehessenek a jelenlegi szolgáltatóknak. A Bizottság megjegyezte, hogy a Morgan Stanley volt az egyetlen potenciális belépő, amely kifejezte szándékát az említett piacra való belépésre.

124 Meg kell állapítani, hogy az ilyen elemzés – a felperesek állításával szemben – nem minősül jogi szempontból tévesnek.

125 Ugyanis egyrészről a fenti 68. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat alkalmazásában a verseny feltételeinek vizsgálata egy adott piacon nemcsak az érintett piacon már jelen lévő vállalkozások között fennálló tényleges versenyen alapul, hanem a potenciális versenyen is.

126 Másrészről szintén a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy az EK 81. cikk a Szerződésben foglalt többi versenyjogi szabályhoz hasonlóan nem csupán a versenytársak vagy a fogyasztók érdekeinek, hanem a piac szerkezetének, ezáltal pedig magának a versenynek a védelmére is irányul (a Bíróság C‑8/08. sz., T‑Mobile Netherlands és társai ügyben 2009. június 4‑én hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑4529. o.] 38. pontja, valamint a C‑501/06. P., C‑513/06. P., C‑515/06. P. és C‑519/06. P. sz., GlaxoSmithKline Services és társai kontra Bizottság ügyben 2009. október 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑9291. o.] 63. pontja).

127 Következésképpen a Bizottság, miközben álláspontját az érintett piac szerkezetére, valamint arra alapította, hogy a vitatott magatartás versenykorlátozó hatásokkal járt a Morgan Stanley által képviselt potenciális versenyre, helyesen értelmezte az EK 81. cikk (1) bekezdését, így tehát nem követte el a felperesek részéről felhozott jogi hibát.

128 Ezenkívül, egész pontosan a megtámadott határozat (200) preambulumbekezdésében, amint a fenti 60–62. pontban már kiemeltük, a Bizottság csupán – a közigazgatási eljárás során a felperesek által előterjesztett érvekre válaszolva – elismeri, hogy a piaci szereplők között van bizonyos szintű verseny az érintett piacon.

129 Ugyanakkor az ilyen elismerés nem akadálya annak, hogy a vitatott magatartás a Bizottság által megállapított versenykorlátozó hatásokkal járjon.

130 Elsősorban a felperesek érvelését követve, a vitatott magatartás potenciális versenyre gyakorolt hatásainak elemzését az érintett piacon fennálló tényleges versenyszint vizsgálatához kellene kötni. Meg kell állapítani, hogy az ilyen érvelés ellentmondásba kerülne a fenti 68. pontban említett állandó ítélkezési gyakorlattal, amely azt követeli, hogy a verseny feltételeinek vizsgálata egy adott piacon ne csak az érintett piacon már jelen lévő vállalkozások között fennálló tényleges versenyen alapuljon, hanem a potenciális versenyen is.

131 Másodsorban az érintett piac sajátosságaira tekintettel a Bizottság joggal vélhette úgy, hogy új piaci szereplő belépése növelhette volna a fennálló versenyt azon a piacon, amelyet a koncentráció magas szintje jellemez. Következésképpen a megtámadott határozat (187) és (200) preambulumbekezdésében a „további versenyre van lehetőség” kifejezés használata – szemben a felperesek állításával – nem téves.

132 Ennélfogva a jogalap első részét el kell utasítani.

A jogalap második részéről, amely az érintett piacon fennálló verseny szintjének téves elemzésén alapul

– A felek érvei

133 A felperesek úgy vélik, hogy a Bizottság nyilvánvalóan alábecsülte az elfogadási piacon ténylegesen fennálló verseny intenzitását. Miközben a felperesek elismerik, hogy egyetértenek a szempontok nagy részével, amelyeket a Bizottság figyelembe vett, lényegében azt róják fel a Bizottságnak, hogy helytelenül értékelte azokat, és olyan eredményre jutott, amely nem következetes. E szempontok helyes elemzése alapján a Bizottságnak azt kellett volna megállapítania, hogy élénk verseny van az elfogadási piacon.

134 Elsősorban úgy vélik, hogy a Bizottság tévesen összpontosított az érintett piac szereplőinek számára és az e piac megszilárdulására irányuló tendenciára, mivel e mutatók önmagukban nem meghatározók a piaci verseny szintjének meghatározásában. A felperesek szerint a Bizottságnak az elemzésében inkább olyan versenymutatókra kellett volna támaszkodnia, mint a piacra lépés lehetősége, a piaci részesedések alakulása, a kereskedők által az elfogadó bankjuk részére fizetett díjak alakulása, a nem árbeli verseny és a kereskedők szolgáltatóváltásai.

135 Másodsorban a felperesek azt róják fel a Bizottságnak, hogy nem vont le minden következtetést az általuk szolgáltatott bizonyítékokból.

136 Először is úgy érvelnek, hogy a Bizottság például úgy vélte, hogy a tényleges szolgáltatók piacra lépése hozzájárul ahhoz, hogy jobban megszilárduljon a piac, mivel egyszerűen a közvetítő partnereik helyébe lépnek e piacon, miközben elismeri, hogy ezek az új piaci szereplők hozzájárulhatnak a kártyaelfogadási szolgáltatások minőségének javításához és költségeik csökkentéséhez. A felperesek ezzel kapcsolatban hangsúlyozzák, hogy még a megtámadott határozatból is kitűnik, hogy egyes tényleges szolgáltatók kártyakibocsátási tevékenységet nem végző bankokkal, illetve külföldi bankokkal társultak.

137 Másodszor a Bizottság, miközben elismerte, hogy egyes külföldi bankok beléptek az egyesült királysági elfogadási piacra, „elhanyagolhatónak” minősítve tévesen hagyta figyelmen kívül e jelenséget, pedig a rendelkezésére álló bizonyítékokból kitűnik, hogy a határokon átnyúló szolgáltatók részesedése az összforgalomból 50%‑kal növekedett 2002 és 2004 között. Továbbá lényegében azt kifogásolják, hogy a Bizottság csak a határokon átnyúló szolgáltatókat érintő tényleges versenyt elemezte, így az ő tekintetükben nem vette figyelembe a potenciális versenyt.

138 Harmadszor a felperesek megjegyzik, hogy a Bizottság elismerte, hogy az érintett piacra jellemző, hogy a szolgáltatóváltás folyamata egyszerű és nem költséges, egyben előadják, hogy a Bizottságnak ebből arra a következtetésre kellett volna jutnia, hogy e könnyű szolgáltatóváltási lehetőség élénk versenyt eredményez az említett piacon már jelen lévő társaságok között.

139 Harmadsorban a felperesek azt kifogásolják, hogy a Bizottság – anélkül, hogy tájékozódott volna a verseny akkori szintjéről – arra a tapasztalati tényre hivatkozott, hogy az érintett piacra utoljára 1996‑ban lépett be bank. Márpedig az együttes szakvéleményből kitűnik, hogy a verseny akkor még nem volt olyan hatékony, ami e tapasztalati tény relevanciáját kérdőjelezi meg.

140 A Bizottság vitatja a felperesek által felhozott érvek megalapozottságát, és kéri azok elutasítását.

– A Törvényszék álláspontja

141 Lényegében a felperesek úgy vélik, hogy a Bizottság az érintett piacon alábecsülte mind a tényleges, mind pedig a potenciális versenyt. Vitatják azt is, hogy megalapozottan vette‑e figyelembe a Bizottság az érintett piacra való 1996‑ban történt utolsó belépés versenyre gyakorolt hatásait.

142 Az érintett piacon fennálló tényleges versenyt illetően elsősorban azt kell kiemelni, hogy a Bizottság jogszerűen alapíthatta elemzését a piacon jelen lévő szereplők számára és a piac megszilárdulására irányuló tendenciára, mivel ezek az érintett piac szerkezetéhez kapcsolódó szempontok – a fenti 126. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatra tekintettel – különösképpen relevánsak.

143 Ami pedig különösen azokat a hatásokat illeti, amelyeket több tényleges szolgáltató érintett piaci jelenléte a versenyre gyakorolhat, a Bizottság a megtámadott határozat (115) preambulumbekezdésében megállapította, hogy az esetek nagy többségében a tényleges szolgáltató az elfogadási piacon tevékenykedő bank helyébe lépett. A Bizottság a megtámadott határozat (169) preambulumbekezdésében lényegében azt is hangsúlyozta, hogy a tényleges szolgáltatóként eljáró nagybankok és adatfeldolgozó társaságok jelenléte hozzájárul a piac megszilárdulásához, amennyiben többnyire átveszik a tevékenységet azon kisebb szolgáltatóktól, amelyek ki akarnak lépni e piacról.

144 Meg kell állapítani, hogy ez az elemzés nem tűnik nyilvánvalóan tévesnek, és a felperesek ezzel szemben felhozott kifogásai nem meggyőzőek. Így az a körülmény, hogy a szóban forgó tényleges szolgáltatók hozzájárulhatnak a kártyaelfogadási szolgáltatások minőségének javításához és költségeik csökkentéséhez, nincs ellentmondásban az érintett piac szerkezetén alapuló bizottsági megközelítéssel.

145 A felperesek által a kibocsátási tevékenységet nem végző bankokkal vagy külföldi bankokkal társult tényleges szolgáltatókkal kapcsolatban felhozott példákról meg kell állapítani, hogy e megállapodások általában nem eredményezték új szereplő belépését az érintett piacra, hanem megerősítették azoknak a szolgáltatóknak a helyzetét, akik már jelen voltak az említett piacon.

146 Azzal kapcsolatban, hogy a Bizottság elismerte, hogy a szolgáltatóváltás folyamata egyszerű és kevésbé költséges, elegendő emlékeztetni arra, hogy – amint már a fenti 129–131. pontban is hangsúlyoztuk – a Bizottság joggal állapíthatta meg, hogy van verseny a piaci szereplők között az érintett piacon, miközben arra a következtetésre jutott, hogy a potenciális versenytárs kizárása az EK 81. cikk (1) bekezdés értelmében versenykorlátozó hatásokkal járt.

147 Másodsorban az érintett piacon létrejövő potenciális versennyel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozat (169)–(174) preambulumbekezdésében a Bizottság az érintett piac magas szintű koncentrációjából és az ott megfigyelt konszolidációból azt a következtetést vonta le, hogy a potenciális verseny csak nemzetközi nagybankoktól vagy nagy nemzetközi adatfeldolgozó társaságoktól eredhet, amelyek képesek elérni azt a méretet, amely szükséges ahhoz, hogy versenytársai lehessenek a jelenlegi szolgáltatóknak. A Bizottság különösen azt a tényt vette figyelembe, hogy a kártyaelfogadási tevékenység végzéséhez, és ahhoz, hogy nyereségesek legyenek, a vállalkozásoknak képesnek kell lenniük arra, hogy jelentős nagyságrendű üzleti forgalmat bonyolítsanak, és számottevő méretgazdaságossági előnyt érjenek el. A Bizottság e tekintetben kiemelte, hogy a kártyaelfogadási műveletek körében alapvető fontosságú, hogy a forgalom – az elfogadott kártyaműveletek viszonylatában – emelkedjék, mivel a szolgáltatók fő bevételét, azaz a kereskedőkre hárított díjakat az elvégzett műveletek értékének bizonyos százaléka alapján számítják.

148 A felperesek által a közigazgatási eljárás során átadott lista alapján a Bizottság megállapította, hogy a Morgan Stanley‑n kívül kilenc egyesült királysági pénzügyi intézmény tekinthető potenciális versenytársnak. E bizottsági álláspontot a felperesek kifejezetten nem vitatták.

149 A felperesek kifogásai ugyanis arra vonatkoznak, hogy a Bizottság figyelmen kívül hagyta a határokon átnyúló szolgáltatóktól eredő potenciális versenyt. Ezzel kapcsolatban hangsúlyozni kell: annak ellenére, hogy nőtt a határokon átnyúló szolgáltatók részesedése 2002 és 2004 között, amire a felperesek is hivatkoznak, a megtámadott határozat (65)–(68) preambulumbekezdéséből, amelynek tartalmát nem vitatják, az következik, hogy a határokon átnyúló szolgáltatók által bevont kereskedők 2004‑ben az összes bevont kereskedő 0,3%‑át tették ki. E számadatot tekintve a Bizottság jogosan vélte úgy, hogy a versenyfeltételek a különböző nemzeti kártyaelfogadási piacok között Európában nem elég homogének ahhoz, hogy a határokon átnyúló kártyaelfogadás versenynyomást gyakorolhasson az érintett piacon jelen lévő szereplőkre, ebből következően pedig a potenciális verseny értékelését az Egyesült Királyság piacán jelen lévő piaci szereplők körében kell elvégezni.

150 Harmadsorban az arra vonatkozó kifogással kapcsolatban, hogy a Bizottság figyelembe vette a releváns piacra való 1996‑ban történt utolsó banki belépést, elegendő hangsúlyozni, hogy nem alapul hibás érvelésen az a bizottsági megközelítés, amelynek során a megtámadott határozat meghozatalakor elemzi az érintett piacra való utolsó belépés versenyre gyakorolt hatásait.

151 Továbbá a megtámadott határozat (181) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy e belépésre árcsökkenés mellett került sor, amelynek felgyorsulásához hozzájárult e bank jelenléte is az említett piacon. Tehát tagadhatatlan a hasonlóság az akkori piaci helyzettel, amelyet a kereskedőknek számlázott díjak csökkenése jellemzett. Következésképpen egy ilyen példa azt látszik bizonyítani, hogy az a körülmény, hogy az itt ténylegesen jelen lévő vállalkozások közötti verseny miatt csökkentek az árak az érintett piacon, nem csorbítja azokat a hatásokat, amelyeket az új piaci szereplő jelenléte gyakorolhatna a versenyre ezen a piacon. A jelen eset körülményei között ez a példa különösen releváns.

152 A jogalap második részét el kell tehát utasítani.

A jogalap harmadik részéről, amely azon alapul, hogy a Morgan Stanley tagfelvételi kérelme elutasításának versenyre gyakorolt hatásait elégtelenül és tévesen elemezték

– A felek érvei

153 A felperesek előadják, hogy a Bizottság elmulasztotta azt a kötelezettségét, hogy összehasonlító módon vizsgálja egyrészről a Morgan Stanley nélküli versenyhelyzetet az érintett piacon, másrészről pedig azt a helyzetet, ha a Morgan Stanley Visa‑tagságot kapott volna 2006 szeptembere előtt.

154 Az első kifogás keretében a felperesek azt róják fel a Bizottságnak, hogy jogi hibát vétett, amikor nem alkalmazta a fenti 67. pontban hivatkozott European Night Services és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben szereplő kritériumokat a Morgan Stanley piacralépési lehetőségeire, mivel megelégedett azzal az általa kijelentett szándékkal, hogy az egyesült királysági elfogadási piacra kíván lépni.

155 A felperesek a Morgan Stanley egyesült királysági elfogadási piacra való belépési lehetőségeinek bizottsági elemzését azzal az elemzéssel állítják szembe, amely a megtámadott határozatban a Discover rendszernek a bankkártyarendszerek európai piacára való potenciális belépésére vonatkozik, és amellyel kapcsolatban a Bizottság olyan hiányzó körülményekre hivatkozott, mint például a hivatalos piaci bevezetés bejelentése, amelyek igazolhatták volna a belépésre irányuló üzletpolitika folytatását. Ebben a Törvényszék T‑114/02. sz., BaByliss kontra Bizottság ügyben 2003. április 3‑án hozott – a megtámadott határozatban is említett – ítéletéből (EBHT 2003., II–1279. o.) eredő kritériumok szigorú alkalmazását vélik felfedezni. Azt kifogásolják, hogy a Bizottság figyelmen kívül hagyta ugyanezeket a kritériumokat, amikor annak megállapítására tett kísérletet, hogy a Morgan Stanley potenciális belépő‑e az egyesült királysági elfogadási piacon.

156 Állításuk szerint a bizottsági elemzés elméleti jellege nem egyeztethető össze a vertikális korlátozásokról szóló iránymutatással (HL 2000. C 291., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 390. o.).

157 A második kifogás keretében a felperesek azt róják fel a Bizottságnak, hogy elméletének kiindulópontjaként fogadta el, hogy a Morgan Stanley, ha már egyszer Visa‑taggá vált, az elfogadási piacra lépett volna pusztán az állítólagos „kitartó szándéka” alapján, amelyet a Bizottság önálló bizonyítékkal nem támasztott alá. Úgy vélik, hogy a Morgan Stanley nem azért kívánt csatlakozni a Visához, hogy kártyaelfogadásra is kiterjedő sajátos üzletpolitikát folytasson, amint a Bizottság állítja, hanem csakis a Visa kártya kibocsátási lehetőségében volt érdekelt. E tekintetben a felperesek vitatják a Morgan Stanley panaszának a bizottsági értelmezését.

158 A felperesek úgy érvelnek, hogy a Morgan Stanley kinyilvánított szándéka, hogy az elfogadási piacra lép, csak a panaszt követően, egy belső dokumentumban, az európai kereskedők bevonására vonatkozó 2002. júniusi stratégiai tervben jelent meg, amely dokumentumnak nincs bizonyító ereje. Azt is előadják, hogy a második dokumentum, amelyre a Bizottság hivatkozik, a Morgan Stanley végrehajtási terve, a tényállást közlő második levél 57. mellékletének részét képezi, és azt a fenti 42. és 44. pontban említett okokból elfogadhatatlannak kell nyilvánítani. Mindenestre nincs bizonyító ereje. A felperesek azt is felvetik, hogy a Bizottság tévedett, amikor nem vette figyelembe, hogy a Morgan Stanley – azt követően, hogy csatlakozott a Visához – nem tett lépéseket aziránt, hogy belépjen az elfogadási piacra, hanem csupán a Visa kártyák kibocsátására összpontosított, ami – a felperesek szerint – a tulajdonképpeni célja is volt.

159 A harmadik kifogásuk keretében a felperesek azt róják fel a Bizottságnak, hogy nem vizsgálta meg alaposan a Morgan Stanley belépésének az érintett piacon fennálló versenyre gyakorolt lehetséges hatásait. A Bizottság azzal kapcsolatos következtetései, hogy a Morgan Stanley belépése pozitív következményekkel járt volna a versenyre nézve, pusztán igazolatlan állítások.

160 Különösen úgy érvelnek, hogy a Morgan Stanley – tekintettel a piac sajátosságaira – nem lett volna képes arra, hogy az ezen a piacon eleve kínált szolgáltatások minőségéhez és árához értéktöbbletet adjon. Vitatják azokat a különböző szempontokat is, amelyek alapján a Bizottság a Morgan Stanley‑t „hatékony, jelentős és tapasztalt szolgáltatónak” minősítette. Mindenesetre, még ha erről is lenne szó, ez semmilyen tekintetben nem különbözteti meg őt az érintett piacon már jelen lévő szolgáltatóktól. A Bizottság által felhozott szempontok közül egyik sem támasztja alá, hogy a Morgan Stanley‑nek bármilyen fölénye lenne a már jelen lévő szolgáltatókkal szemben.

161 A Bizottság e kifogások elutasítását kéri.

– A Törvényszék álláspontja

162 A felperesek első kifogása, amely szerint a Bizottság téves jogi mércét alkalmazott annak megítélése során, hogy a Morgan Stanley az érintett piacra léphetett volna, lényegében a Morgan Stanley potenciális versenytársi minőségének bizottsági indokolása ellen irányul.

163 Le kell szögezni, hogy a felperesek bírálata alapvetően azon a körülményen alapul, hogy a Bizottság megelégedett a Morgan Stanley azon kinyilvánított szándékával, amely szerint az elfogadási piacra lép.

164 A felperesek hivatkoznak a „lehetséges szállító” fogalmára, amelyet a Bizottság a vertikális korlátozásokról szóló iránymutatásában határozott meg. Arra emlékeztetnek, hogy a piacra lépés puszta elméleti lehetősége nem elegendő, és a piacra lépésnek egy éven belül kell lehetségesnek lennie.

165 Elsősorban meg kell jegyezni, hogy a Morgan Stanley szándéka aziránt, hogy az érintett piacra lép, nem az egyetlen körülmény, amelyre a Bizottság a Morgan Stanley potenciális versenytársi minőségének megállapításakor támaszkodott. Ugyanis a megtámadott határozatból, különösen pedig annak (190)–(198) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság úgy jutott erre a következtetésre, hogy lényegében két indokcsoportra támaszkodott, amelyek valóban a Morgan Stanley érintett piacra lépési szándékára, de az ehhez szükséges képességére is vonatkoztak. Ami e második szempontot illeti, a Bizottság megállapította, hogy a Morgan Stanley nagy tapasztalattal rendelkezik a kereskedők bevonásában. A Bizottság hivatkozott arra a tapasztalatra is, amelyet a Morgan Stanley a MasterCard rendszer tagjaként a négyoldalú hálózatra jellemző szabályokból és eljárásokból szerzett. Ezen az alapon jutott a (198) preambulumbekezdésben az alábbiakra:

„[A] kártyaelfogadási piacok koncentrációjára tekintettel […] a Morgan Stanley azon kevés nemzetközi nagybank közé tartozik, amely komoly potenciális szolgáltatónak tekinthető európai viszonylatban. Kifejezte szándékát arra, hogy az Egyesült Királyság és több EGT‑tagállam kártyaelfogadási piacára is belép, valamint érdeklődést mutatott a határokon átnyúló kártyaelfogadás iránt, amely olyan terület, amely Visa‑tagság nélkül szintén le volt zárva előtte.”

166 Másodsorban azon jogi kritériumokkal kapcsolatban, amelyeket annak vizsgálata során kell alkalmazni, hogy a Morgan Stanley potenciális versenytárs volt‑e az érintett piacon, a fenti 68. és 69. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a Bizottságnak azt kellett vizsgálnia, hogy a Morgan Stanley‑nek – amennyiben a Szabályt nem alkalmazzák vele szemben – valós és egyértelmű lehetősége lett volna‑e arra, hogy az egyesült királysági elfogadási piacra lépjen, és ott letelepedett vállalkozásokkal versenyezzen.

167 Szintén az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy ilyen bizonyítás nem alapulhat egyszerű feltevésen, hanem azt tényekkel vagy a releváns piac szerkezetének elemzésével kell alátámasztani (lásd ebben az értelemben a fenti 67. pontban hivatkozott European Night Services és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 142–145. pontját). Így nem lehet egy vállalkozást potenciális versenytársnak minősíteni, ha piacra lépése olyan gazdaságpolitikán alapul, amely nem megvalósítható (lásd ebben az értelemben és analógia útján a Törvényszék T‑177/04. sz., EasyJet kontra Bizottság ügyben 2006. július 4‑én [EBHT 2006., II‑1931. o.] 123‑125. pontját).

168 Ebből szükségképpen következik, hogy noha a vállalkozás piacra lépési szándéka esetleg releváns lehet annak vizsgálata során, hogy potenciális versenytársnak tekinthető‑e az említett piacon, az említett piacra való belépési képessége az az alapvető szempont, amelyen e minősítésnek alapulnia kell.

169 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a potenciális verseny korlátozása, amely versenyt már a piacon kívüli vállalkozás puszta létezése is előidézheti, nem függhet annak bizonyításától, hogy e vállalkozás rövid időn belül az említett piacra szándékozik lépni. Ugyanis már a puszta létezésével is versenynyomást gyakorolhat az e piacon ténylegesen tevékenykedő vállalkozásokra, amely nyomást az váltja ki, hogy fennáll annak kockázata, hogy a piac vonzerejének növekedése esetén új versenytárs lép piacra.

170 Azon kérdést illetően, hogy figyelembe kell‑e venni azokat a kritériumokat, amelyeket a Bizottság munkált ki a vertikális korlátozásokról szóló iránymutatásában, hangsúlyozni kell, hogy a jelen ügy körülményei között nem tűnik relevánsnak a felperesek hivatkozása a „lehetséges szállító” – említett iránymutatásban szereplő – fogalmára. Inkább a „potenciális versenytársnak” – az [EK ]81. cikknek a horizontális együttműködési megállapodásokra való alkalmazhatóságáról szóló iránymutatásban (HL 2001. C 3., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 25. o.; a továbbiakban: együttműködési megállapodásokról szóló iránymutatás) szereplő és egyébként lényegében egyenértékű – fogalmára célszerű hivatkozni.

171 Ugyanis az együttműködési megállapodásokról szóló iránymutatás 9. lábjegyzete szerint: „[egy] cég potenciális versenytársnak tekintendő, amennyiben bizonyíték van arra