ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2

A hozzáférés iránti kérelemben a felperes a vasúti és közúti személyszállítási közszolgáltatásról, valamint az 1191/69/EGK és az 1107/70/EGK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2007. október 23‑i 1370/2007/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2007. L 315., 1. o.), valamint a 2009. december 8‑i loi no 2009‑1503, relative à l’organisation et à la régulation des transports ferroviaires et portant diverses dispositions relatives au transport [a vasúti közlekedés szervezéséről és szabályozásáról, valamint a közlekedésre vonatkozó egyes rendelkezésekről szóló, 2009. december 8‑i 2009‑1503. sz. törvény] (a JORF 2009. december 9‑i száma, 21226. o.) című francia törvény hatálybalépésére hivatkozott. Ezenkívül kifejtette, hogy tudomással bír arról, hogy a Bizottság megküldte a Francia Köztársaságnak a metróvonalakra irányuló szerződés 2039‑ig tartó érvényességére vonatkozó véleményét. Ezzel összefüggésben hozzáférést kért az ehhez a kérdéskörhöz kapcsolódó valamennyi meglévő dokumentumhoz, köztük valamennyi belső levelezéshez, és az ehhez a kérdéskörhöz kapcsolódó valamennyi dokumentumhoz, függetlenül attól, hogy megküldték‑e őket a Société nationale des chemins de fer français (a francia államvasutak, a továbbiakban: SNCF), a Régie autonome des transports parisiens (a párizsi közlekedési vállalat, a továbbiakban: RATP), illetve a francia kormány képviselői vagy illetékesei számára, a Bizottság véleményeihez, a tárgyalási jegyzőkönyvekhez, illetve az ehhez a kérdéskörhöz kapcsolódó bármely jellegű más dokumentumhoz.
40

A felperes először is azt állítja, hogy a fellebbezési tanács értékelésével ellentétben a bejelentett védjegy nem a klasszikus cipők összezárásnak rendszerét mutatja be, hanem egy teljesen új összezárási rendszert, amely jelentős mértékben eltér a cipőágazat normáitól és szokásaitól. Másodszor azt állítja, hogy a fellebbezési tanács, úgy tűnik, figyelmen kívül hagyta, hogy a bejelentett védjegy nemcsak a cipőfűzők, hanem a fenti 8. pontban felsorolt többi áru tekintetében is védjegyoltalmat kívánt szerezni.
56

Másodszor a felperes arra hivatkozik, hogy a katalógusok kivonatai azt mutatják, hogy az azokban említett áruk csupán három különböző módon vásárolhatók meg: a beavatkozó fél honlapján online, az üzleteiben vagy telefonon. A felperes által felhozott azon tény, hogy a szóban forgó árukat a beavatkozó fél üzleteitől eltérő online üzletekben is árusították (lásd a fenti 40–43. pontot), cáfolja tehát a katalógusok valódiságát, vagy éppen fordítva, a katalógusok cáfolják azt, hogy a szóban forgó árukat a beavatkozó fél üzleteitől eltérő online üzletek is értékesítették. A beavatkozó fél által benyújtott katalógusok kivonataira tekintettel azonban meg kell állapítani, hogy azokban nem szerepel az, hogy a felperes által említett értékesítési csatornák minősülnek az egyedüli forrásoknak, ahonnan a korábbi védjeggyel ellátott áruk beszerezhetők. A benyújtott katalógusokban szereplő megfogalmazás ugyanis nem zárja ki, hogy a beavatkozó félen kívüli más kiskereskedők is értékesítették ezen árukat. Amint azt az EUIPO jogosan megjegyzi, nem rendkívüli, hogy e többi kiskereskedő nincs feltüntetve a beavatkozó fél katalógusaiban. A tárgyaláson ezzel kapcsolatban megkérdezett felperes nem tudta azonosítani a katalógusokban szereplő azon pontos megfogalmazást, amely egyértelműen azt jelezné, hogy a katalógusokban említett értékesítési csatornák az egyedüli források, ahonnan beszerezhetők a korábbi védjeggyel ellátott áruk. A felperes ezen érve tehát ténybelileg nem megalapozott, így nem minősülhet olyan valószínűsítő körülménynek sem, amely megfosztaná hihetőségétől azt a tényt, hogy a benyújtott katalógusoldalak valóban azon katalógusok tartalmának kivonatát képezik, amelyek címlapját benyújtották.
28

Először is előadja, hogy a portugál jogrend megköveteli, hogy a közigazgatási kapcsolatok keretében fizetendő összegeket adóvégrehajtási eljárás útján hajtsák be. E célból az állami hitelező tartozási tanúsítványt bocsát ki, amelyet az adóhatóság hatáskörrel rendelkező szervének az adóvégrehajtás megindítása céljából átad, amely adóvégrehajtás keretében a végrehajtható jogcímet a szóban forgó tartozási tanúsítvány alkotja, és az eljárást kezdeményező állami hitelező félként beavatkozhat. Márpedig a Portugál Köztársaság szerint a portugál jogi szabályozás és a portugál legfelsőbb bíróságok ítélkezési gyakorlata egyhangúlag elismeri, hogy az adóvégrehajtási eljárás bírósági jellegű, és annak elnöki tisztét bíró tölti be. Így az általános adótörvény 103. cikkének (1) bekezdése kifejezetten úgy rendelkezik, hogy „[a]z adóvégrehajtási eljárás […] bírósági jellegű”. A 0803/12. ügyben 2012. augusztus 8‑án hozott ítéletében a Supremo Tribunal Administrativo (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Portugália) is megállapította, hogy „az adóvégrehajtási »eljárás« teljes egészében bírósági jellegű”. Hasonlóképpen, a Tribunal Constitucional (alkotmánybíróság, Portugália) a 151/02. ügyben hozott 80/2003. ítéletében megállapította, hogy „[az alapjoguk] nem írja elő, hogy az adóvégrehajtási eljárás lefolytatásának valamennyi cselekményét kötelezően a bíróság végezze el, jóllehet az adójogi ítélkezési gyakorlat, valamint az általános adótörvény (103. cikk (1) bekezdése) jelenleg és egyértelműen az adóvégrehajtási eljárásnak »bírósági jelleget« tulajdonít”. Ugyanebben az ítéletben a Tribunal Constitucional (alkotmánybíróság) arra a következtetésre jutott, hogy „az adóvégrehajtást megindító irat […] egyszerűen megfelel a megfelelő végrehajtható okirat adóhivatalhoz történő benyújtásának […], és annak jellege nem különbözik a hitelező által polgári eljárásban előterjesztett, végrehajtást megindító irat jellegétől”. Ráadásul a közigazgatási és az adóügyi bíróság az EUMSZ 267. cikk értelmében vett bíróság valamennyi jellemzőjével rendelkezik: jogszabály alapján jött létre, állandó, a hatásköre kötelező jellegű, az eljárása kontradiktórius jellegű, jogszabályokat alkalmaz és független. Állításának alátámasztása érdekében a Portugál Köztársaság a 2014. június 12‑iAscendi Beiras Litoral e Alta, Auto Estradas das Beiras Litoral e Alta ítéletre (C‑377/13, EU:C:2014:1754) és a 2014. szeptember 17‑iCruz & Companhia ítéletre (C‑341/13, EU:C:2014:2230) is hivatkozik.
61

Másodsorban meg kell állapítani, hogy a bányaművelési tevékenységet folytató vállalkozásokat terhelő környezetvédelmi kötelezettségek be nem tartása esetén a spanyol államot kiegészítő beavatkozási kötelezettség terhelte, amint az a megtámadott határozat (93)–(98) preambulumbekezdésében egyértelműen kiemelésre került. Egyrészt ugyanis a nemzeti jog, és különösen a 2006. július 18‑i Ley 27/2006 por la que se regulan los derechos de acceso a la información, de participación pública y de acceso a la justicia en materia de medio ambiente (incorpora las Directivas 2003/4/CE y 2003/35/CE) (a környezeti ügyekben az információhoz való hozzáférésről, a nyilvánosságnak a döntéshozatalban történő részvételéről és az igazságszolgáltatáshoz való jog biztosításáról szóló 27/2006. sz. törvény [a 2003/4/EK és a 2003/35/EK irányelvet átültető törvény]) (a BOE 2006. július 19‑i 171. száma, 27109. o.) rendelkezései alapján a hatóságok kötelezhetők arra, hogy tegyenek eleget a környezetvédelmi jogszabályokból eredő kötelezettségeiknek. Ezenkívül a 2015. október 1‑jei Ley 39/2015 del Procedimiento Administrativo Común de las Administraciones Públicas (a közigazgatási szervek általános közigazgatási eljárásáról szóló 39/2015. sz. törvény) (a BOE 2015. október 2‑i 236. száma, 89343. o.) 102. cikke értelmében bizonyos intézkedések meghozatalára jogszabály alapján köteles jogalany helyett másodlagosan az állam is megteheti ezen intézkedéseket. Másrészt az uniós jog, és különösen a környezeti károk megelőzése és felszámolása tekintetében a környezeti felelősségről szóló, 2004. április 21‑i 2004/35/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2004. L 143., 156. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 8. kötet, 357. o.) 6. cikkének (3) bekezdés értelmében, ha a környezeti károk következtében felszámolási intézkedések meghozatalára köteles gazdasági szereplő nem teljesíti kötelezettségeit, az illetékes hatóság végső esetben saját maga is megteheti ezeket az intézkedéseket. Ezenkívül az állam, ha nem avatkozik be a vállalkozások helyett abban az esetben, ha ez utóbbiak nem teljesítik környezetvédelmi kötelezettségeiket, megsértheti a 2006/21 irányelvből eredő kötelezettségeit, és fennáll annak a kockázata, hogy jogsértési eljárást indítanak vele szemben, továbbá kényszerítő bírság megfizetésére kötelezik mindaddig, amíg az említett kötelezettségeknek eleget nem tesz.
48

Az első részben a felperes előadja, hogy az az ellenőrzés, amelynek keretében a kért dokumentum készült, már lezárult akkor, amikor ahhoz hozzáférést kért. E tekintetben bizonyítja a szóban forgó ellenőrzés befejeződését maga a dokumentum címe, azaz „Final audit report – IAS Audit on HR Management in the Education, Audiovisual and Cultural Executive Agency (Ares(2018)361356)”, valamint a megtámadott határozatban kifejtett azon megfontolások, amelyek szerint „[a] végleges ellenőrzési jelentés alapján, [az EACEA] beleegyezett a javasolt ajánlások végrehajtásába”. Egyebekben a „HR Annual Plan” (a humánerőforrásra vonatkozó éves terv) címet viselő, a maga az EACEA által kidolgozott dokumentum alátámasztja ezeket az állításokat, amennyiben olyan korrekciós intézkedéseket ír elő, amelyek bizonyítják, hogy az ellenőrzési folyamat a végső szakaszba jutott. Emellett ezen utóbbi dokumentumból kitűnik, hogy a kért dokumentumban javasolt intézkedések közül hét maradéktalanul megvalósult, eközben észszerű feltételezni, hogy a kért dokumentumban javasolt utolsó két intézkedés is teljes mértékben meg fog valósulni, mivel azok a „HR Annual Plan” című dokumentum kidolgozása során 70%‑ban, illetve 80%‑ban már megvalósultak. A felperes – a válasz szakaszában – előadja, hogy az ellenőrzési jelentés ajánlásai alapján tíz nagyobb intézkedést már teljes mértékben végrehajtottak. Ezen érvelésének alátámasztására a végrehajtási intézkedések EACEA általi megvalósításának arányával kapcsolatos elemzést tartalmazó összefoglalót készített. E tekintetben ugyanakkor előadja, hogy mivel az 1049/2001 rendelet 4. cikkének (2) bekezdésében előírt kivételre csak abban az esetben lehet hivatkozni a valamely dokumentumhoz való hozzáférés megtagadása céljából, ha annak hozzáférhetővé tétele veszélyeztetheti az ellenőrzés célját, ez a kivétel a jelen ügyben nem alkalmazható, tekintettel arra, hogy a szóban forgó ellenőrzés lezárult. Mindenesetre elfogadhatatlan a kért dokumentumhoz való hozzáférést egy véletlenszerű, jövőbeli és távoli eseménytől függővé tenni.
6

A személyi állomány tagjainak egy adott – egyszerű vagy kettős – fizetési osztályba való besorolását a betöltött álláshely típusa határozza meg, ahogyan ez az EKB „Munkakörök fizetési osztályok szerinti besorolása – általános munkaköri megnevezések listája” (Allocation of Positions to Bands – List of Generic Job Titles) című dokumentumából is kitűnik. Ugyanazon álláshelytípus esetén csak az így meghatározott fizetési osztályon belül, vagyis ugyanazon fizetési osztály alacsonyabb fizetési fokozatából egy magasabba lehet előrelépni. A fizetési osztály megváltoztatása csak egy másik fizetési osztályhoz tartozó másik állásra irányuló, tényleges felvételi eljárást (belső előléptetés) követően lehetséges, kivéve az „ad personam” jellegű rendkívüli előléptetést vagy a betöltött álláshely újraértékelését.
25

Először is emlékeztetni kell arra, hogy az 1049/2001 rendelet (2) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az átláthatóság biztosítja a polgárok irányában az európai uniós intézmények nagyobb legitimációját, hatékonyságát és felelősségét a demokratikus rendszerben (lásd: 2020. január 22‑iMSD Animal Health Innovation és Intervet international kontra EMA ítélet, C‑178/18 P, EU:C:2020:24, 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). E célból e rendelet 1. cikke előírja, hogy e rendelet az uniós intézmények dokumentumaihoz a lehető legszélesebb körű hozzáférési jogot kívánja biztosítani a nyilvánosság számára. Az említett rendelet 4. cikkéből, amely e tekintetben a kivételek rendszerét vezeti be, az is kitűnik, hogy e hozzáférési jogra azonban a köz‑ vagy magánérdekkel kapcsolatos okokon alapuló bizonyos korlátozások vonatkoznak (lásd: 2014. február 27‑iBizottság kontra EnBW ítélet, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, 61. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2020. január 22‑iMSD Animal Health Innovation és Intervet international kontra EMA ítélet, C‑178/18 P, EU:C:2020:24, 51. és 52. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2018. december 5‑iCampbell kontra Bizottság ítélet, T‑312/17, nem tették közzé, EU:T:2018:876, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
74

Ebből következik, hogy a megtámadott határozat 91. pontjában az „áruk egymást kiegészítő jellegére” vonatkozó megjegyzést is ebben az általános értelemben, vagyis úgy kell érteni, hogy az a többi megállapított hasonlósági tényezőhöz kapcsolódik, vagy akár úgy, hogy ezekre az egyéb tényezőkre utal, nem pedig a fenti 70. pontban felidézett szigorú értelemben. Ez a megjegyzés ugyanis csupán megismétli az összetéveszthetőség vizsgálatának záró részében az áruk hasonlóságára vonatkozóan tett előzetes megállapításokat. Ennélfogva, még ha sajnálatos is, hogy a fellebbezési tanács e kérdésben nem használt pontosabb terminológiát, nem róható fel neki, hogy túl nagy jelentőséget tulajdonított a szigorú értelemben vett kiegészítő jelleg szempontjának, és hogy e szempont téves értékelése miatt az összetéveszthetőség átfogó értékelését is tévesen végezte el.
Továbbá, még ha a felperes által az olbiai repülőtér üzemeltetőjével kötött szerződések nem is említették az autonóm régiót, és csak „a sziget idegenforgalmi fejlődésében érdekelt alanyok pénzügyi hozzájárulására” (financial participation of the subjects interested in the toursim development of the Island) utaltak, a felperes nem állíthatja észszerűen, hogy úgy gondolta, hogy egy egyszerű gazdasági magánszereplővel köt szerződést.
114

Másodszor, ami a területfelosztó megállapodás hatályát illeti, előzetesen meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat tárgyi pontatlanságokat tartalmaz, amennyiben a fellebbezési tanács a megtámadott határozat 41. és 42. pontjában azt állította, hogy a felperes nem állította és nem is bizonyította, hogy a területfelosztó megállapodás magában foglalja az európai uniós védjegyeket is, és nem bizonyított, hogy az kiterjed a Németországon kívüli értékesítési területekre is. Egyrészt ugyanis, ellentétben a megtámadott határozat 42. pontjában foglaltakkal, a felperes jogosan mutat rá arra, hogy a 2017. január 12‑i, felfüggesztés iránti kérelmének alátámasztására azt állította, hogy a területfelosztó megállapodás az európai uniós védjegyekre is vonatkozott. Következésképpen a fellebbezési tanács tévesen állapította meg, hogy a felperes nem tett ilyen állítást. A felperes továbbá jogosan hangsúlyozza, hogy nem bizonyította ezt, mivel a jogmegállapítási viszontkeresetben foglalt kérelmek szövege magában foglalja az európai uniós védjegyeket is. Másrészt, a felperes érvelésével is összhangban meg kell állapítani, hogy nem releváns a fellebbezési tanács azon megfontolása, amely szerint nem bizonyított, hogy a területfelosztó megállapodás a Németországon kívüli értékesítési területekre is kiterjed, mivel e megállapítás nem teszi szükségképpen lehetővé annak megállapítását, hogy az említett megállapodás nem foglalja magában az európai uniós védjegyeket. Nem zárható ugyanis eleve ki az, hogy az együttes jelenlétre vonatkozó megállapodás felei a felperes által a Landgericht Düsseldorf (düsseldorfi regionális bíróság) előtt indított jogmegállapítási viszontkeresettel érintett helyzetet – nevezetesen a védjegyek lajstromozásához való jogot – illetően megoldást találjanak, olyan régiókban történő használatuk céljából, amelyeket e szerződés a felperes számára biztosít, még akkor is, ha e régiók egyetlen tagállamra korlátozódnak. Ugyanis, mivel a Bíróság ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy az európai uniós védjegy tényleges használatának nem feltétlenül kell határokon átnyúló terjedelemmel rendelkeznie (2012. december 19‑iLeno Merken ítélet, C‑149/11, EU:C:2012:816,50. pont), nem lehet eleve kizárni, hogy az említett megállapodásban részes felek az európai uniós védjegyeket kívánnak lajstromoztatni, még akkor sem, ha a megállapodás értelmében és a lajstromozás időpontjában e védjegyeket csak egy tagállamban szándékoztak használni. A fellebbezési tanács e téves értékelése azonban csak akkor eredményezné a megtámadott határozat hatályon kívül helyezését, ha a Landgericht Düsseldorf (düsseldorfi regionális bíróság) előtt indított jogmegállapítási viszontkereset sikerének valószínűsége tekintetében általa végzett vizsgálat, valamint azon megállapítása, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a területfelosztó megállapodás feljogosította az európai uniós védjegyek használatára és lajstromoztatására, maga is tévesnek bizonyul (lásd ebben az értelemben: 2016. november 30‑iPALLADIUM PALACE IBIZA RESORT & SPA ítélet, T‑217/15, nem tették közzé, EU:T:2016:691, 36. és 50. pont).
44

A második kifogás azon a tényen alapul, hogy az EKB túllépett az 1024/2013 rendelet a 4. cikke (1) bekezdésének f) pontjában, és 16. cikke (1) bekezdésének c) pontjában ráruházott hatáskörökön. Először is a felperes azt állítja, hogy az EKB megsértette az 1024/2013 rendelet 16. cikke (1) bekezdésének c) pontját, mivel nem állapította meg, hogy a felperes által alkalmazott rendszerek, stratégiák, eljárások és mechanizmusok, valamint az általa tartott szavatolótőke és likvid eszközök mennyiben nem biztosították a kockázatok megfelelő kezelését és fedezetét, az EKB megelégedett általános és homályos szempontok felsorolásával. Másodszor előadja, hogy az 1024/2013 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének f) pontja előírja, hogy az EKB csak akkor állapíthat meg további külön szavatolótőke‑követelményeket a hitelintézetek számára, ha a vonatkozó rendeletek és a 2013/36 irányelv rendelkezései kifejezetten engedélyezik az illetékes hatóságok számára az intézkedéseket. Márpedig egyetlen rendelkezés sem teszi lehetővé az illetékes hatóságok számára, hogy a mérlegen kívüli tételek címén alkalmazott átalányjellegű levonások útján teljesítendő kiegészítő tőkekövetelményeket írjanak elő. Az alkalmazandó rendelkezések ugyanis nem írják elő a visszavonhatatlan fizetési kötelezettségvállalások teljes és tartós levonását. A szavatolótőke levonásáról csak az 575/2013 rendelet 36. cikke rendelkezik. Harmadszor és mindenesetre, a 2013/36 irányelv 104. cikk (1) bekezdésének d) pontja és az 1024/213 rendelet 16. cikke (2) bekezdésének d) pontja alapján a levonások csak az eszközökre, és nem a mérlegen kívüli tételekre alkalmazhatók. A felügyeleti felülvizsgálati és értékelési eljárásról szóló iránymutatások lehetővé teszik a többlet‑tőkekövetelményeknek akár további szavatolótőke‑követelmény, akár a 2013/36 irányelv 104. cikkében előírt intézkedések, vagyis a mérleg szerinti eszközök kezelése útján történő előírását.
10

Először is, az EKB megállapította, hogy a felperes magatartása jogsértő. Emlékeztetett arra, hogy az 575/2013 rendelet 2014. január 1‑jei hatálybalépése óta e rendelet 77. cikkének a) pontja, és az 575/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendeletnek az intézményekre vonatkozó tőkekövetelményekre alkalmazandó szabályozási technikai standardok tekintetében való kiegészítéséről szóló, 2014. január 7‑i 241/2014/EU felhatalmazáson alapuló bizottsági rendelet (HL 2014. L 74., 8. o.) 29. cikkének (1) bekezdése és 31. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy az elsődleges alapvető tőkeinstrumentumok visszavásárlását tervező hitelintézetnek be kell szereznie az illetékes hatóság előzetes engedélyét. Megjegyezte, hogy e rendelet értelmében 2014. november 4‑étől kezdődően az EKB minősül az illetékes hatóságnak, e szerepet a felperes tekintetében korábban a Banco de España (spanyol nemzeti bank) töltötte be.
98

Még ha feltételezhető lenne is, hogy a vitatott végrehajtási rendelet alapjául szolgáló indokok a Bizottság által e hatóságok hatékonyságával kapcsolatos értékelésre utalnak, ez az értékelés akkor is nyilvánvaló hibákat tartalmaz. A felperesek szerint először is, a brazil hatóságokhoz intézett, a baromfihúsban és előkészített baromfihúsban előforduló szalmonella észlelése miatt szükségessé vált korrekciós intézkedések meghozatalára irányuló felhívás egy 2017 májusában elvégzett vizsgálatra vonatkozó jelentésben megfogalmazott ajánlásokról szól. A második, 2018. januárban és február elején végzett vizsgálat alapján készített jelentésből azonban kitűnik, hogy a brazil hatóságok meghozták azokat a végrehajtási intézkedéseket, amelyekre az említett ajánlások felhívták őket.
46

Ami a sikeres ajánlat jellemzőit és viszonylagos előnyeit illeti, emlékeztetni kell arra, hogy mivel – ahogyan az már a fenti 42. pontban is említésre került – az odaítélés egyetlen feltétele az ár volt, a sikeres ajánlat előnye csak árkülönbségben jelentkezhetett. Ahogyan az a fenti 43. pontban is szerepel, ezt a 48,55%‑os árkülönbséget a 2018. szeptember 7‑i elektronikus levélben is megemlítették.
142

A megtámadott határozatnak „A szankció összege” című 4.1.2. pontja a következőképpen szól: „A kiszabandó közigazgatási szankció meghatározása érdekében az EKB a következő körülményeket vette figyelembe: 4.1.2.1. A jogsértés súlyosságát illetően az EKB figyelembe veszi azt a tényt, hogy a prudenciális felügyelet alatt álló szervezet a CET 1 instrumentumai között helytelenül szerepeltetett tőkeinstrumentumokat összesen 2 088 millió [euró] összegben, amelyek 2016. június 30‑án a felügyelt szervezet konszolidált [CET 1] mutatójában 67 bázispontot képviseltek. A jogsértés súlyosságának értékelésekor figyelembe vették azt is, hogy a CET 1 instrumentumként helytelenül besorolt tőkeinstrumentumok többségét azt követően bocsátották ki, hogy a részvényeseknek részvények formájában kifizették az osztalékot, és így azok megegyeztek az osztalékot fizető törzsrészvényekkel. 4.1.2.2. Ezenkívül az EKB figyelembe veszi azt a tényt, hogy a jogsértésre öt egymást követő negyedéves nyilatkozattételi időszak és a harmadik pillér keretében három információ‑közzététel során került sor, 2015‑ben és 2016‑ban. [4.1.2.3.] A prudenciális felügyelet alatt álló szervezet által elkövetett kötelezettségszegés súlyosságát illetően az EKB úgy véli, hogy a jogsértést legalább gondatlanságból követték el. Különösen a 3.3. szakaszban leírt körülmények bizonyítják a kifogásolható magatartás jogellenességét. A prudenciális felügyelet alatt álló szervezetnek elegendő idő állt rendelkezésére ahhoz, hogy a műveleteit az 575/2013/EU rendelet szabályozási követelményeihez igazítsa, és az EKB (a közös felügyeleti csoport) tájékoztatta arról, hogy be kell szereznie az EKB előzetes engedélyét, mielőtt a tőkeinstrumentumokat [CET 1] instrumentumoknak minősíti. Ugyanakkor, noha tudomása volt e követelményekről, a prudenciális felügyelet alatt álló szervezet továbbra is az előírt engedély nélkül sorolta be az instrumentumokat. 4.1.2.4. Az EKB enyhítő körülményként figyelembe veszi azt is, hogy a prudenciális felügyelet alatt álló szervezet kérelmét követően az EKB engedélyt adott arra, hogy a kibocsátásokat CET 1 instrumentumoknak minősítse […] Következésképpen a fent említett körülmények összességére tekintettel, ideértve a prudenciális felügyelet alatt álló szervezet által az írásbeli észrevételeiben felhozott érveket is, valamint figyelembe véve az EKB‑t szankcionálási jogkörének gyakorlása során vezérlő arányosság elvét, a közigazgatási szankció 4300000 euróban kerül megállapításra, amely körülbelül 0,0015%‑át teszi ki az azon, prudenciális felügyelet alatt álló csoport 2017. évi teljes forgalmának, amelynek a prudenciális felügyelet alatt álló szervezet a részét képezi, és amely hiteles és hatékony elrettentő hatást biztosít a jövőbeli jogsértés elkerülése érdekében.”