93

A Törvényszék e jogi minősítéseket különösen a figyelembe vett bizonyítékok következő értékelésére alapozta: — a Weichert által 2000 májusától 2003. január 1‑jéig a Del Monténak hetente megküldött beszámolók, amelyek a Del Monte, a Dole, a Chiquita és a többi banánszállító, valamint minden egyes érintett földrajzi piac vonatkozásában feltüntették az érintett mennyiségeket, a hivatalos árakat és a tényleges árakat, sőt a „javasolt nettó tényleges árat”, olyan kiegészítő információforrásnak minősültek, amelyek a banán forgalmazásához, így pedig a Weichert mindennapi üzletvezetéséhez közvetlenül kapcsolódtak (a megtámadott ítélet 152–155. pontja); — e beszámolók heti rendszerességgel történő közlése a Del Monte irányában olyan folyamatos információáramlást eredményezett, amelynek révén ez utóbbi széleskörűen és pontosan átláthatta a piacot, beleértve a Weichert pozícióját is (a megtámadott ítélet 156. pontja); — e beszámolók a szerződéses kereten kívül kért és kapott információnak minősültek (a megtámadott ítélet 158. pontja); — A Del Monte és a Weichert közötti információcsere tükrözi a Del Monte részéről a Weichert marketingje és alkalmazott árai tekintetében gyakorolt közvetlen beavatkozást, a követendő árképzési politikára vonatkozó nagyon pontos – lévén számszerűsített – utasításokat, ilyen tárgyú találkozókat és telefonbeszélgetéseket, kifejezett felszólítást az üzleti tárgyalásokról történő napi tájékoztatásra, konkrét nyomásgyakorlást az ellátás terén, valamint a Weichert részéről mindennapi üzletvezetésével kapcsolatos magyarázatokat, illetve indokolásokat (a megtámadott ítélet 175. és 203. pontja). — a Del Monte ténylegesen képes volt arra, hogy a Weichert ellátását jelentősen befolyásolja, és a gyakorlatban komoly nyomást gyakorolt e vállalkozásra, azzal fenyegetve, hogy a heti banánszállítmány mennyiségét „az Interfrucht engedélyeinek szintjére, vagyis heti +/‑ 60000 dobozra” csökkenti, anélkül hogy bármiféle vis maiorra hivatkozott volna, vagyis a forgalmazási megállapodásban előírt minimumküszöbnél alacsonyabb mennyiségre, amely csökkentés alkalmas volt arra, hogy a Weichert számára a vevőivel való kapcsolataiban nehézséget okozzon (a megtámadott ítélet 185–187. pontja); — a Del Monte a Weichert üzleti magatartását szorosan nyomon követte, és még közvetlenül is beavatkozott a Weichert árképzési politikájának meghatározásába (a megtámadott ítélet 204. pontja); — a Weichert válaszai azt mutatják, hogy a Weichert úgy érezte, köteles árképzési döntéseiről a Del Monténak számot adni, és igyekezett ez utóbbi elvárásainak megfelelni (a megtámadott ítélet 205. pontja); — tekintettel az ellátását fenyegető veszélyekre és ellátása esetenkénti csökkentésére, a Weichert kénytelen volt a Del Monte utasításait követni, hogy elkerülje a csődöt, amely aggodalmát szállítója felé is nyilvánvalóvá tette (a megtámadott ítélet 207. pontja); — bár – amint a vitatott határozat (424) preambulumbekezdésében azt maga a Bizottság is elismeri – előfordulhatott, hogy a Weichert árképzési döntései nem feleltek meg a Del Monte elvárásainak, a Bizottság által megszerzett okirati bizonyítékokból nem lehet levezetni azt, hogy a Weichert általában véve nem követte – a fellebbező által használt kifejezéssel – „a Del Monte utasításait”, és hogy a piacon önálló magatartást tanúsított (a megtámadott ítélet 208. pontja).