T‑38/02. sz. ügy

Groupe Danone

kontra

az Európai Közösségek Bizottsága

„Verseny – Kartellek – Bírságok – Bírságkiszabási iránymutatás – Engedékenységi közlemény”

Az ítélet összefoglalása

1. Verseny – Közigazgatási eljárás – Iratbetekintés – Tárgy – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – Terjedelem – Terhelő bizonyítékok – A nem közölt bizonyítékok kizárása

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

2. Verseny – Közigazgatási eljárás – Iratbetekintés – A vizsgálati aktában nem szereplő dokumentumok – A felek védelmére alkalmas dokumentumok – A feleknek a közlés kérelmezésére irányuló kötelezettsége

3. Verseny – Közigazgatási eljárás – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – Kifogásközlés – Szükséges tartalom

(17. tanácsi rendelet)

4. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Védelemhez való jog – Bírósági felülvizsgálat – A közösségi bíróság korlátlan felülvizsgálati jogköre

(EK 229. cikk; 17. tanácsi rendelet, 17. cikk)

5. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértések súlya – Súlyosító körülmények – A Bizottság azon kötelezettsége, hogy tartsa magát a korábbi határozathozatali gyakorlatához – Hiány

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

6. Verseny – Közigazgatási eljárás – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – Iratbetekintés – Terjedelem – Harmadik fél által szóban közölt terhelő bizonyítékok – Az érintett vállalkozás ezekhez történő hozzáférésének biztosítása, ha szükséges, írásos dokumentum létrehozásával

7. Verseny – Bírság – Összeg – Megfelelő jelleg – Bírósági felülvizsgálat – A közösségi bíróság által figyelembe vehető bizonyítékok – A bírságot kiszabó határozatban nem szereplő és az indokolásához nem szükséges információk – Bennfoglaltság

(EK 229.,230. és 253. cikk; 17. tanácsi rendelet, 17. cikk)

8. Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – Bírságot kiszabó határozat – A Bizottság számára a jogsértés súlyának és időtartamának értékelését lehetővé tévő elemek megjelölése – Megfelelő megjelölés

(EK 253. cikk; 17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés, második bekezdés; 96/C 207/04 és 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

9. Verseny – Kartellek – A piac meghatározása – Tárgy – A tagállamok közötti kereskedelem érintettségének meghatározása

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

10. Verseny – Közösségi szabályok – Jogsértések – Bírság – Meghatározás – Szempontok – A bírság általános mértékének növelése – Megengedhetőség – Feltételek

(17. tanácsi rendelet)

11. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – A bizottsági iránymutatásban meghatározott számítási módszer – A Bizottság annak betartására irányuló kötelezettsége – Következmények – Bármely eltérés indokolására vonatkozó kötelezettség

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

12. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Kizárólag a természetük alapján különösen súlyosnak minősített jogsértések – A hatásuk és földrajzi kiterjedésük meghatározásának szükségessége – Hiány

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

13. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértések súlya – Az érintett vállalkozás világméretű forgalmának és a jogsértés tárgyát képező termékek értékesítésével elért forgalmának figyelembevétele – Korlátok

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

14. Verseny – Kartellek – Vállalkozások versenyellenes célú találkozóin való részvétel – A meghozott döntésektől való elhatárolódás hiányában az ezen döntésekből eredő kartellben való részvételre következtetést engedő körülmény – Állítólagos kényszer alatt történő részvétel – Igazolásnak nem minősülő körülmény olyan vállalkozás számára, amely nem élt azzal a lehetőséggel, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóságokhoz panaszt nyújtson be

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 17. tanácsi rendelet, 3. cikk)

15. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlyának az elrettentő hatásra törekvéssel való társítása

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

16. Verseny – Közigazgatási eljárás – Ugyanazon vállalkozással kapcsolatos bizottsági határozatot követően elfogadott, jogsértést megállapító bizottsági határozat – A két határozat tárgyát képező jogsértések azonosságának hiánya – A „ne bis in idem” elvének megsértése – Hiány

17. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértések súlya – Az érintett értékesítések abszolút értékére figyelemmel történő értékelés – Megengedhetőség

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

18. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – Összegyűjtendő bizonyítékok – A bizonyító erő szükséges szintje

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

19. Közösségi jog – Elvek – Alapvető jogok – Az ártatlanság vélelme – Versenyfelügyeleti eljárás – Alkalmazhatóság

20. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya és időtartama – Több vállalkozás által elkövetett jogsértés – Külön‑külön megítélendő súlyosság

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

21. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértések súlya – Súlyosító körülmények – Valamely vállalkozás másik vállalkozás általi, megtorlással való fenyegetése

22. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat– Más, a jogsértésben részt vevő vállalkozások kijelentéseinek bizonyítékként való felhasználása – Megengedhetőség – Feltételek

(EK 81. és 82. cikk)

23. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Iránymutatások Bizottság általi elfogadása – A jogsértés magában rejlő súlyán és időtartamán alapuló és az egyes vállalkozások forgalmára tekintettel meghatározott felső korlátot tiszteletben tartó számítási mód – Jogszerűség

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

24. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértések súlya – Súlyosító körülmények – Visszaesés – Fogalom

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

25. Verseny – Bírság – Az elévülés jogi meghatározásának hiánya, amely kizárja a jogbiztonság elvének megsértését

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

26. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértések súlya – Enyhítő körülmények – Valamely megállapodás tényleges alkalmazásának hiánya – Az egyes vállalkozásoknak az egyéni magatartásuk alapján történő értékelése

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk)

27. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértések súlya – Enyhítő körülmények – A kartell végrehajtását ellenőrző intézkedések hiánya – Kizártság

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

28. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértések súlya – Enyhítő körülmények – Az érintett vállalkozás pénzügyi helyzete – Kizártság

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

29. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – A bírság alóli mentesítés vagy a bírság csökkentése az eljárás alá vont vállalkozás együttműködése miatt – A Bizottság számára a jogsértés megállapítását megkönnyítő magatartás mint feltétel – Olyan aktusokkal kapcsolatos információk, amelyek nem vezethetnek a 17. rendelet alapján bírság kiszabásához – A figyelembevétel elmulasztása

(17. tanácsi rendelet, 11. cikk, (4) bekezdés 5. cikk és 15. cikk,; 96/C 207/04 bizottsági közlemény)

30. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A vállalkozás hozzáállása a közigazgatási eljárás során – A kartellben részt vevő egyes vállalkozások által tanúsított együttműködés fokának értékelése – Az egyenlő bánásmód elvének tiszteletben tartása – Az együttműködések eltérő mértéke, amelyek az eltérő bánásmódot igazolják

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 96/C 207/04 bizottsági közlemény)

31. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – A bírság alóli mentesítés vagy a bírság csökkentése az eljárás alá vont vállalkozás együttműködése miatt – A tények nem vitatása címén való bírságcsökkentés – Feltételek

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 96/C 207/04 bizottsági közlemény, D.2. pont)

1. A versenyügyekben az iratbetekintésnek különösen az a célja, hogy lehetővé tegye a kifogásközlés címzettje számára, hogy megismerje a Bizottság aktájában szereplő bizonyítékokat azért, hogy e bizonyítékok alapján megfelelően ki tudja fejteni a véleményét azokról a következtetésekről, amelyekre a Bizottság a kifogásközlésében jutott. Az iratbetekintés ennélfogva a védelemhez való jog biztosítására és különösen a meghallgatáshoz való jog hatékony gyakorlására vonatkozó eljárási garanciák közé tartozik.

A Bizottságnak tehát hozzáférhetővé kell tennie EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazására vonatkozó eljárásban a vállalkozások számára az összes mentő és terhelő iratot, amelyet a vizsgálat során gyűjtött, kivéve a többi vállalkozás üzleti titkát, az intézmény belső dokumentumait, valamint a többi bizalmas információt.

Amennyiben kitűnik, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság olyan terhelő iratokra támaszkodott, amelyek nem szerepelnek a vizsgálati aktában, és amelyeket nem közöltek a felperessel, ezeket az iratokat ki kell zárni a bizonyítékok közül.

(vö. 33–35., 65. pont)

2. Versenyügyekben folytatott közigazgatási eljárás keretében, amennyiben a Bizottság vizsgálati aktájában olyan dokumentumok találthatók, amelyek mentő bizonyítékokat tartalmazhatnak, a védelemhez való jog megsértésének esetleges megállapítása nem függ az érintett vállalkozásnak a közigazgatási eljárás során tanúsított magatartásától, és attól a kérdéstől, hogy e vállalkozásnak kérnie kellett‑e azt, hogy a Bizottság engedélyezze számára az iratbetekintést, vagy azt, hogy meghatározott dokumentumokat küldjön meg a számára.

Ezzel szemben, ami azokat a dokumentumokat illeti, amelyek mentő bizonyítékokat tartalmazhatnak, és amelyek nem szerepelnek a Bizottság vizsgálati aktájában, az érintett vállalkozásnak kifejezett kérelmet kell benyújtania az intézményhez ezen iratokba való betekintésre vonatkozóan, és ennek a közigazgatási eljárás során való elmulasztása kizárja e joga érvényesítését az esetlegesen a végleges határozat ellen benyújtott megsemmisítés iránti kereset során.

(vö. 36–37., 42., 79. pont)

3. Amennyiben a Bizottság kifejezetten jelzi a kifogásközlésében, hogy meg fogja vizsgálni: ki kell‑e szabni bírságot az érintett vállalkozásokra, és megfogalmazza azokat a fő ténybeli és jogi elemeket, amelyek bírságot vonhatnak maguk után, mint például a feltételezett jogsértés súlya és időtartama, továbbá az a tény, hogy ez utóbbit szándékosan vagy gondatlanságból követették‑e el, teljesíti a vállalkozások meghallgatáshoz való joga tiszteletben tartásának kötelezettségét. A Bizottság így megadja a vállalkozásoknak a szükséges adatokat ahhoz, hogy ne csak a jogsértés megállapításával szemben, hanem a bírságkiszabás tényével szemben is megvédhessék magukat.

(vö. 50. pont)

4. Ami a versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírság összegének meghatározását illeti, az érintett vállalkozások védelemhez való jogát a Bizottság előtt a jogsértés időtartamára, súlyára és versenyellenes jellegének előreláthatóságára vonatkozó észrevételeik előadásának lehetősége garantálja. A vállalkozások egy további kiegészítő garanciával rendelkeznek a bírság összegének meghatározása tekintetében annyiban, amennyiben az Elsőfokú Bíróság a 17. rendelet 17. cikke alapján az EK 229. cikk értelmében vett korlátlan felülvizsgálati jogkörrel jár el olyan határozatok ellen indított keresetek esetében, amelyekkel a Bizottság bírságot szab ki, és következésképpen törölheti, csökkentheti vagy emelheti a kiszabott bírságot. Az Elsőfokú Bíróságnak a korlátlan felülvizsgálati jogköre keretében meg kell állapítania, hogy a kiszabott összeg arányos‑e a jogsértés súlyával és időtartamával, és mérlegelnie kell a jogsértés súlyát és a vállalkozás által hivatkozott körülményeket.

(vö. 51., 136. pont)

5. Önmagában az a tény, hogy a Bizottság a korábbi határozathozatali gyakorlatában megállapította, hogy bizonyos elemek nem képeznek súlyosító körülményt a bírság összegének meghatározásánál, nem jelenti azt, hogy azt a későbbi határozataiban ugyanígy kell értékelnie. Másrészt, valamely vállalkozásnak egy másik ügyben arra adott lehetőség, hogy kifejtse a véleményét arra vonatkozóan, hogy vele szemben ismétlődő jogsértést kívánnak megállapítani, egyáltalán nem jelenti azt, hogy a Bizottság köteles valamennyi esetben így eljárni, sem azt, hogy egy ilyen lehetőség hiányában az érintett vállalkozás a meghallgatáshoz való jogát nem tudja teljes mértékben gyakorolni.

(vö. 57., 153., 395. pont)

6. Semmilyen általános kötelezettsége sincs a Bizottságnak arra, hogy jegyzőkönyvet készítsen a Szerződés versenyszabályainak alkalmazása keretében, valamely jogsértés csak bizonyos résztvevőivel folytatott tárgyalásokon elhangzottakról.

Az ilyen kötelezettség hiánya azonban nem jelenti azt, hogy a Bizottságnak nem kell eleget tennie az iratbetekintés tárgyában ráháruló kötelezettségeknek. Nem fogadható el ugyanis az, hogy a harmadik felektől szóban szerzett információk felhasználása a gyakorlatban megsértse a védelemhez való jogot. Így ha a Bizottság a határozatában terhelő bizonyítékként kíván felhasználni egy másik féltől szóban kapott információt, hozzáférhetővé kell tennie az érintett vállalkozás számára azért, hogy ez utóbbi ki tudja fejteni a véleményét azokról a következtetésekről, amelyekre a Bizottság e bizonyíték alapján jutott. Adott esetben e célból írásbeli dokumentumot kell készítenie, és azt az aktájához kell csatolnia.

(vö. 66–67. pont)

7. A Bizottság vállalkozásokkal szemben a versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírságokra vonatkozó határozatai ellen indított keresetek esetén az Elsőfokú Bíróságnak két jogcímen van hatásköre. Egyrészt vizsgálnia kell az EK 230. cikk alapján azok jogszerűségét. Ennek keretében többek között vizsgálnia kell az EK 253. cikkben meghatározott indokolási kötelezettség betartását, amelynek megsértése esetén a határozat jogellenes. Másrészt az Elsőfokú Bíróság az EK 229. cikk és a 17. rendelet 17. cikke szerinti korlátlan felülvizsgálati jogkörre vonatkozó felhatalmazás alapján jogosult annak megítélésére, hogy a bírság összege megfelelő‑e. Ez utóbbi értékelés szükségessé teheti olyan információk bemutatását és figyelembevételét, amelyek említését a megtámadott határozatban nem követeli meg az EK 253. cikkben előírt indokolási kötelezettség.

(vö. 95. pont)

8. A közösségi versenyszabályok megsértéséért kiszabott bírságok számítására vonatkozó indokolási kötelezettség terjedelmét a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdése második albekezdésének rendelkezései alapján kell meghatározni, amely szerint „[a] bírság összegének megállapításakor a jogsértés súlyát és időtartamát is figyelembe kell venni”. Az indokolási kötelezettség esetén irányadó lényeges formai követelményt tehát betartják akkor, ha a Bizottság határozatában megjelöli azokat az elemeket, amelyek lehetővé tették számára a jogsértés súlyának és időtartamának megítélését. Másrészt a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás, valamint a kartellügyek esetében alkalmazandó engedékenységi közlemény irányadó szabályokat tartalmaznak azon értékelési elemek tekintetében, amelyeket a Bizottságnak figyelembe kell vennie a jogsértés súlyának és időtartamának megítélésekor. Erre figyelemmel a Bizottság az indokolási kötelezettsége esetén irányadó lényeges formai követelményt betartja akkor, ha határozatában megjelöli azokat az értékelési körülményeket, amelyeket iránymutatása és adott esetben engedékenységi közleménye alkalmazása során figyelembe vett, és amelyek lehetővé tették számára a bírság összegének kiszámítása céljából a jogsértés súlyának és időtartamának meghatározását.

(vö. 97. pont)

9. Az EK 81. cikk (1) bekezdése alkalmazására vonatkozó eljárásban az érintett piacot annak megállapítása érdekében kell meghatározni, hogy egy megállapodás alkalmas‑e a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására, és a közös piacon belül a verseny akadályozását, korlátozását vagy torzítását célozza‑e, vagy ilyen hatása van‑e. Következésképpen az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazásával elfogadott határozatban a Bizottság csak akkor köteles az érintett piac meghatározására, ha e meghatározás nélkül nem állapítható meg, hogy a szóban forgó megállapodás, a vállalkozások társulásának határozata vagy az összehangolt magatartás alkalmas‑e a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására, és a közös piacon belül a verseny akadályozását, korlátozását vagy torzítását célozza‑e, vagy ilyen hatása van‑e.

(vö. 99. pont)

10. A Bizottság a 17. rendelet alkalmazása során mérlegelési jogkörrel rendelkezik a bírság megállapítására azzal a céllal, hogy a vállalkozások magatartását a versenyszabályok tiszteletben tartása irányába befolyásolja.

Az a tény, hogy a Bizottság a múltban bizonyos típusú jogsértésekre bizonyos mértékű bírságot alkalmazott, nem fosztja meg attól a lehetőségtől, hogy a 17. rendeletben meghatározott korlátok között megemelje ezt a mértéket, amennyiben ez szükséges ahhoz, hogy a közösségi versenypolitika végrehajtását biztosítsa. Éppen ellenkezőleg, a közösségi versenyszabályok hatékony alkalmazása megkívánja, hogy a Bizottság a bírságok mértékét bármikor e politika igényeihez tudja igazítani.

(vö. 134–135., 154., 395., 407., 415. pont)

11. Mivel a Bizottság elfogadta a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatást, amelynek célja a Szerződés betartása mellett azon szempontok pontosítása, amelyeket mérlegelési jogköre gyakorlása során alkalmazni kíván, ezzel e jogkör önkorlátozását eredményezi, amennyiben a saját maga által felállított szabályoknak köteles megfelelni. A jogsértés súlyának a megállapításához a Bizottságnak tehát más tényezők mellett azokat is figyelembe kell vennie ettől kezdve, amelyeket az iránymutatás tartalmaz, kivéve ha adott esetben kifejezetten indokolja az attól való eltérést egy meghatározott pont tekintetében.

(vö. 138. pont)

12. A Bizottság a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban jelezte, hogy legtöbbször az olyan horizontális korlátozások minősülnek különösen súlyosnak, mint az árkartell vagy a piacfelosztó kvóták alkalmazása, vagy más, az egységes piac megfelelő működését veszélyeztető magatartások. E leírásból következik, hogy azok a megállapodások vagy összehangolt magatartások, amelyek különösen az árak rögzítését és a vevők felosztását célozzák, kizárólag a természetük alapján ilyennek minősíthetők, anélkül hogy az ilyen magatartásokat egy sajátos hatással vagy földrajzi mérettel kellene jellemezni. E következtetést támasztja alá az a tény, hogy amíg a súlyosnak minősíthető jogsértés leírása megemlíti, hogy az enyhének minősített jogsértésekkel azonos típusú jogsértésekről van szó, „azonban szigorúbban alkalmazott, szélesebb piaci kihatással bíró, a közös piac kiterjedt területeit befolyásoló korlátozások”, a különösen súlyos jogsértések leírása ezzel szemben egyáltalán nem tesz említést sem a sajátos földrajzi területre gyakorolt befolyás követelményéről, sem a sajátos földrajzi területre gyakorolt hatások meglétéről.

(vö. 150–151. pont)

13. A jogsértés súlyának az értékelési szempontjai között a körülményektől függően szerepelhet a jogsértés tárgyát képező termékek mennyisége és értéke, a vállalkozás mérete és gazdasági jelentősége, és következésképpen az a hatás, amelyet ez utóbbi gyakorolhatott a piacon. Ebből egyrészt az következik, hogy a bírság összegének meghatározására tekintettel figyelembe lehet venni nem csupán a vállalkozás világméretű forgalmát, amely információval szolgál, ha mégoly hozzávetőleges és tökéletlen módon is, a méretre és a gazdasági erőre vonatkozóan, hanem e forgalomnak a jogsértés tárgyát képező termék értékesítéséből származó részét is, ami ennek a nagyságáról nyújt tájékoztatást. Másrészt az is következik ebből, hogy ezen adatok egyikének sem szabad aránytalan jelentőséget tulajdonítani a mérlegelendő egyéb tényezőkhöz képest, azaz a megfelelő bírság megállapítása nem lehet a világméretű forgalomra alapozott egyszerű számítás eredménye.

(vö. 158., 367. pont)

14. Amennyiben a találkozókon való részvétel bizonyított, e vállalkozás feladata az arra vonatkozó bizonyítékok előterjesztése, hogy az említett találkozókon történő részvétele mögött nem volt versenyellenes szándék – úgy, hogy bizonyítja, a versenytársaival közölte, hogy a találkozókon az övéktől eltérő szándékkal vesz részt Ilyen elhatárolásra vonatkozó bizonyíték hiányában, a fent említett találkozókon való részvétel – még ha csak passzív is – lehetővé teszi annak megállapítását, hogy a vállalkozás részt vett az abból következő kartellben. Másrészt az a tény, hogy ez a vállalkozás nem tartja magát e találkozók eredményeihez, nem mentesíti őt a versenykorlátozó megállapodásban történő részvételért való teljes felelősség alól. Végül, az a vállalkozás, amely ilyen találkozókon vesz részt, nem hivatkozhat arra a tényre, hogy a többi, esetlegesen nagyobb gazdasági erővel rendelkező résztvevő kényszerítette a részvételre. Jelenthette volna ugyanis a kényszert a hatáskörrel rendelkező hatóságoknak, és a 17. rendelet 3. cikke alapján panaszt nyújthatott volna be a Bizottsághoz, az érintett tevékenységben való részvétel helyett.

(vö. 164., 245., 423. pont)

15. A versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírságok elrettentő hatásának a jogsértés súlya alapján való meghatározása a bírságok megállapításának jelentős részét képezi annyiban, amennyiben a célja annak megakadályozása, hogy a számítási módszer olyan bírságösszeghez vezessen, amely egyes vállalkozások esetében nem éri el a bírság kellően elrettentő hatásának biztosításához megkívánt mértéket.

(vö. 170. pont)

16. Az Emberi jogok európai egyezménye 7. jegyzőkönyvének 4. cikkében is megfogalmazott ne bis in idem elve olyan általános közösségi jogelvet képez, amelynek a tiszteletben tartását a bíróság biztosítja.

A közösségi versenyjog területén ez az elv tiltja, hogy a Bizottság újból joghátrányt alkalmazzon vagy eljárást folytasson valamely vállalkozással szemben olyan versenyellenes magatartás miatt, amelyért már megbüntették, vagy amely tekintetében a Bizottság egy korábbi olyan határozata már kimondta, hogy nem tartozik felelősséggel, amely nem képezheti többé kereset tárgyát. A ne bis in idem elvének alkalmazása a következő három feltételhez kötött: a tények azonossága, a jogsértő személy egysége és a védett jogi érdek egysége.

(vö. 184–185. pont)

17. A versenyjogi jogsértés súlya nemcsak a földrajzi kiterjedésétől vagy a jogsértés tárgyát képező értékesítéseknek az Európai Unió egészében történt értékesítésekhez viszonyított arányától függ. Ugyanis a fent említett szempontoktól függetlenül az érintett értékesítések abszolút értéke szintén releváns mutatója a jogsértés súlyának annyiban, amennyiben hűen tükrözi azon ügyletek gazdasági jelentőségét, amelyeket a jogsértés ki kíván vonni a tiszta versenyből.

(vö. 191. pont)

18. Az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértésére vonatkozó bizonyítási eljárás kapcsán a Bizottság kötelezettsége bizonyítani az általa megállapított jogsértést, és olyan bizonyítékokat előterjeszteni, amelyek a jogilag megkövetelt módon igazolják a jogsértést megvalósító körülmények fennállását. A bíróságban felmerülő bárminemű kétely annak a vállalkozásnak a javát kell, hogy szolgálja, amely a jogsértést megállapító határozat címzettje. A bíróság tehát nem állapíthatja meg, hogy a Bizottság jogilag megkövetelt módon bizonyította a kérdéses jogsértés fennállását, amennyiben – különösen a bírságot kiszabó határozat megsemmisítésére irányuló eljárás során – a bíróságnak még bármiféle kételye van e kérdéssel kapcsolatosan.

A Bizottságnak pontos és egybevágó bizonyítékokat kell szolgáltatnia annak bizonyítására, hogy a jogsértés megtörtént.

Ugyanakkor fontos hangsúlyozni, hogy nem szükséges, hogy a Bizottság által előterjesztett minden egyes bizonyíték a jogsértés összes elemét tekintve eleget tegyen e feltételeknek. Elegendő, ha az intézmény által hivatkozott bizonyítékcsoport összességében értékelve megfelel e követelménynek.

(vö. 215., 217–218. pont)

19. Az ártatlanság vélelme, amely különösen az Emberi jogok európai egyezménye 6. cikkének (2) bekezdésén alapul, a Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően – amelyet az Egységes Európai Okmány preambuluma, valamint az Európai Unióról szóló szerződés 6. cikkének (2) bekezdése is megerősít – a közösségi jogrendszer alapvető jogainak egyike. A kérdéses jogsértés jellegére és a hozzá kapcsolódó szankciók súlyára és természetére tekintettel az ártatlanság vélelme többek között irányadó a vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok megsértésével kapcsolatos olyan eljárásokra, amelyek pénzbüntetés vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezethetnek.

(vö. 216. pont)

20. Amikor a jogsértést több vállalkozás követi el, a bírság összegének meghatározása keretében meg kell vizsgálni az egyes vállalkozások részvételének relatív súlyát, amely különösen maga után vonja a jogsértésben való részvételük időtartama alatt az abban játszott egyéni szerepük megállapítását.

Ez a következtetés a büntetések és joghátrányok egyéniesítése elvének logikus következménye, amely szerint valamely vállalkozással szemben csak a neki személyesen felróható tények alapján lehet joghátrányt alkalmazni, amely elv alkalmazandó minden olyan közigazgatási eljárásban, amely során a közösségi versenyjog alapján joghátrányt alkalmaznak.

(vö. 277–278. pont)

21. Az a tény, hogy a kartellben részt vevő vállalkozás az említett kartellben részt vevő másik felet arra kényszeríti, hogy szélesítse ki annak hatályát úgy, hogy megtorlással fenyegeti, ha visszautasítja azt, súlyosító körülménynek fogadható el. Egy ilyen viselkedésnek ugyanis az a közvetlen hatása, hogy súlyosbítja a kartell által okozott károkat, és az ilyen magatartást tanúsító vállalkozásnak különös felelősséget kell vállalnia.

(vö. 281. pont)

22. A közösségi jog egyetlen előírása vagy általános elve sem tiltja, hogy a Bizottság valamely vállalkozással szemben más, jogsértés elkövetésével vádolt vállalkozások nyilatkozatára támaszkodjon. Ha ez nem így lenne, az EK 81. és 82. cikkel ellentétes magatartás bizonyításának terhe tarthatatlan lenne, és ellentétes a Szerződés alapján a Bizottságra ruházott feladattal, hogy ezen előírások megfelelő alkalmazását felügyelje. Ugyanakkor egyetlen, kartellben való részvétellel vádolt vállalkozás vallomása, amelynek pontosságát több más, hasonlóan megvádolt vállalkozás vitatja, nem tekinthető az utóbbiak által elkövetett jogsértés megfelelő bizonyítékának, ha más bizonyíték azt nem támasztja alá. Ha a kartell csak két felet foglal magában, az egyik fél nyilatkozata tartalmának a másik fél általi vitatása elég ahhoz, hogy további bizonyítékokat követeljenek meg az alátámasztásához. Ez vonatkozik különösen arra a nyilatkozatra, amely mérsékelni kívánja annak a vállalkozásnak a felelősségét, amely a nyilatkozatot tette, úgy, hogy a másik vállalkozás felelősségét hangsúlyozza.

Emellett valamely vállalkozás által egy másik vállalkozással szemben tett fenyegetést bizonyító dokumentumot illetően, melynek bizonyító erejét az előbbi vállalkozás vitatja, az irat bizonyító erejének megítéléséhez először is meg kell vizsgálni az abban tartalmazott információ hitelességét. Különösen figyelembe kell tehát venni az irat eredetét, keletkezésének körülményeit, a címzettjét, és megvizsgálni, hogy a tartalma alapján helytálló és megbízható‑e.

(vö. 285–286. pont)

23. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban előírt módszer értelmében a bírság kiszámítása a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében említett két szempont alapján történik, nevezetesen a jogsértés súlya és időtartama alapján, tiszteletben tartva az ugyanezen rendelkezésében előírt, az egyes vállalkozások forgalmára vonatkozó felső korlátot.

Következésképpen az iránymutatást nem lehet a fenti rendelkezésben meghatározott szankciók jogi kereteit túllépőnek tekinteni.

(vö. 343–344. pont)

24. A bírság összegének a meghatározásánál a jogsértés súlyának a megítélésékor a Bizottságnak nemcsak az adott eset egyedi körülményeit, hanem a jogsértés összefüggéseit is figyelembe kell vennie, és biztosítania kell, hogy eljárása – különösen az ilyen jogsértések vonatkozásában, amelyek a Közösség céljainak megvalósítását jelentős mértékben hátráltatják – kellő elrettentő erővel bírjon.

E tekintetben az elkövetett jogsértés súlyának elemzésénél figyelembe kell venni az esetleges visszaesést. Az elrettentés szempontjából ugyanis a visszaesés a bírság alapösszegének a jelentős növelését indokoló körülmény. Ez azt bizonyítja ugyanis, hogy a korábban kiszabott szankció nem volt kellően elrettentő hatású.

A visszaesés körülménye – azon tény ellenére, hogy a jogsértés elkövetőjének a sajátos jellemzőjéhez, nevezetesen az ilyen jogsértés elkövetésére való hajlamához kapcsolódik – pontosan ezen oknál fogva az érintett magatartás súlyának, és következésképpen az elrettentő hatás miatt a szankció mértéke emelésére vonatkozó szükségnek nagyon jelentős mutatója.

A visszaesés egyes nemzeti jogrendekben elfogadott fogalma magában foglalja, hogy a személy új jogsértést követ el, ha a hasonló jogsértésért már korábban megbüntették.

Mindenesetre a visszaesés fogalma – tekintettel az általa követett célra – nem feltétlenül foglalja magában a korábbi pénzügyi szankció megállapítását, hanem csak a korábbi jogsértését. Az adott jogsértés esetében a visszaesés megállapításának célja ugyanis a súlyosabb szankció kiszabása egy olyan vállalkozásra, amely felelős a releváns tényekért, de a korábbi jogsértés megállapítása nem volt elég a jogsértő magatartás megismétlésének megelőzéséhez. E tekintetben a visszaesést meghatározó tényező nem a bírság korábbi kiszabása, hanem a jogsértés korábbi megállapítása annak elkövetőjével szemben.

(vö. 347–349., 362–363. pont)

25. Az elévülési idő csak akkor biztosíthatja a jogbiztonság védelmét, és megsértése csak akkor jelenti ezen elv megsértését, ha az elévülési időt már előre rögzítették, amit sem a 17. rendelet 15. cikke, amely azoknak a szankcióknak a jogi keretét képezi, amelyet a Bizottság a közösségi versenyszabályok megsértéséért kiszabhat, sem a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás nem ír elő a vállalkozással szembeni visszaesés megállapításával kapcsolatban.

(vö. 352–353. pont)

26. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 3. pontjában foglalt enyhítő körülmények mind a vállalkozások egyéni magatartásán alapulnak.

Az enyhítő körülmények értékelésénél, ideértve a megállapodások alkalmazásának a hiányával kapcsolatos enyhítő körülményt is, nem a jogsértés egészéből következő – és a jogsértés súlyának értékelésénél a jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatásának a megítélésekor vizsgálandó – hatásokat (az iránymutatás 1. pontja A. alpontjának első bekezdése), hanem – az egyes vállalkozások a jogsértésben való részvétele relatív súlyának a vizsgálatához – a vállalkozások egyéni magatartását kell figyelembe venni.

(vö. 383–384. pont)

27. A kartell végrehajtásának ellenőrzését célzó intézkedések hiánya önmagában nem enyhítő körülmény.

(vö. 393. pont)

28. A Bizottság a közösségi versenyjogi szabályok megsértése miatti bírság kiszabásakor nem köteles figyelembe venni a vállalkozás nehéz pénzügyi helyzetét, amely indokolatlan versenyelőnyt jelentene a piac feltételeihez kevésbé alkalmazkodó vállalkozások számára.

(vö. 413. pont)

29. A bírságnak a közigazgatási eljárás során való együttműködés címén való csökkentése csak akkor indokolt, ha az érintett vállalkozás magatartása lehetővé teszi a Bizottság számára azt, hogy a jogsértést könnyebben megállapíthassa, és adott esetben véget vessen annak.

E tekintetben a vállalkozás együttműködése a vizsgálat során semmilyen bírságcsökkentést nem tesz lehetővé akkor, amikor ez az együttműködés nem haladja meg azt, ami a 17. rendelet 11. cikkének (4) és (5) bekezdése értelmében rá háruló kötelezettségeiből következik. Ezzel szemben abban az esetben, ha valamely vállalkozás a 17. rendelet 11. cikke alapján kifogásközlésre adott válaszként olyan információkat nyújt, amelyek túlmennek azokon, amelyeknek a nyújtását a Bizottság az említett cikk alapján megkövetelheti, az érintett vállalkozás részesülhet bírságcsökkentésben.

Ugyanígy nem minősül a kartellügyek esetében a pénzbírságok alóli mentességről és a pénzbírságok csökkentéséről szóló (engedékenységi) közlemény, még kevésbé ez utóbbi D. pontja hatálya alá tartozó együttműködésnek az, ha valamely vállalkozás a kartellre vonatkozó vizsgálat keretében olyan magatartásra vonatkozó információkat bocsát a Bizottság rendelkezésére, amelyek tekintetében a 17. rendelet alapján nem lehetne rá bírságot kiszabni.

(vö. 449., 451–452., 471. pont)

30. A Bizottság a tiltott kartellekre vonatkozó közigazgatási eljárások során a vállalkozások együttműködése értékelésének keretében nem hagyhatja figyelmen kívül az egyenlő bánásmód általános közösségi jogi elvét, amely akkor sérül, ha azonos helyzeteket eltérő módon, vagy amikor eltérő helyzeteket azonos módon kezelnek, kivéve ha ez az eltérő bánásmód objektíve igazolt.

E tekintetben a vállalkozás által tanúsított együttműködés mértékének értékelése nem alapulhat tisztán véletlenszerű tényezőkön. Az érintett vállalkozások közötti eltérő bánásmódnak tehát az együttműködésük mértékének összehasonlíthatatlanságán kell alapulnia, különösen amennyiben eltérő információkat nyújtottak, vagy az információkat a közigazgatási eljárás eltérő szakaszaiban vagy eltérő körülmények között nyújtották.

Egyébiránt amennyiben a vállalkozás az együttműködés címén – kevésbé pontosan és világosan – csak megerősít bizonyos, más vállalkozások által már korábban, együttműködés címén nyújtott információkat, az e vállalkozás általi együttműködés mértékét – jóllehet hasznos lehet a Bizottság számára – nem lehet összehasonlítani az említett információkat elsőként nyújtó vállalkozáséval. Egy olyan nyilatkozat, amely egy bizonyos fokig csupán annak a nyilatkozatnak a megerősítésére korlátozódik, amellyel a Bizottság már rendelkezett, nem könnyíti meg ugyanis jelentősen, és következésképpen elégséges mértékben a Bizottság munkáját ahhoz, hogy igazolja együttműködés címén a bírság összegének a csökkentését.

(vö. 453–455. pont)

31. Ahhoz, hogy a kartellügyek esetében a pénzbírságok alóli mentességről és a pénzbírságok csökkentéséről szóló (engedékenységi) közlemény D. pontja 2. alpontja második francia bekezdésének megfelelően a tények nem vitatása alapján a bírság összegének a csökkentésében részesüljön, a vállalkozásnak kifejezetten tájékoztatnia kell a Bizottságot arról, hogy nem kívánja vitatni a tények valósságát azt követően, hogy tudomást szerzett a kifogásközlésről.

Nem elég azonban az, hogy a vállalkozás általános jelleggel kimondja, hogy nem vitatja az engedékenységi közleménynek megfelelően megállapított tényeket, ha az adott eset körülményei között ez az állítás a legkevésbé sem hasznos a Bizottság számára. Ahhoz ugyanis, hogy a vállalkozás a közigazgatási eljárás során tanúsított együttműködése alapján a bírság csökkentésében részesüljön, a magatartásának meg kell könnyítenie a Bizottság a közösségi versenyszabályok megsértésének megállapítására és megbüntetésére irányuló feladatát.

(vö. 504–505. pont)

AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)

2005. október 25.( )

„Verseny – Kartellek – Bírságok – Bírságkiszabási iránymutatás – Engedékenységi közlemény”

A T‑38/02. sz. ügyben,

a Groupe Danone (székhelye: Párizs [Franciaország], képviselik: A. Winckler és M. Waha ügyvédek)

felperesnek,

az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: A. Bouquet és W. Wils, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

alperes ellen

a Bizottság EK‑Szerződés 81. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/37.614/F3 PO‑Interbrew és Alken‑Maes‑ügy) 2001. december 5‑én hozott 2003/569/EK határozatának (HL 2003. L 200., 1. o.) megsemmisítése, és másodlagosan az említett határozat 2. cikkében a felperesre kiszabott bírság csökkentése iránti kérelmek tárgyában,

AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA

(ötödik tanács),

tagjai: M. Vilaras elnök, E. Martins Ribeiro és K. Jürimäe bírák,

hivatalvezető: J. Plingers tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. december 8‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

Jogi háttér

1 A Szerződés [81.] és [82.] cikkének végrehajtásáról szóló, 1962. február 6‑i 17. (első) tanácsi rendelet (HL 1962. L 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.; a továbbiakban: a 17. rendelet) 15. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy:

„A Bizottság határozattal 1000‑től 1 000 000 [euróig] terjedő, vagy annál nagyobb összegű bírságot szabhat ki a vállalkozásokra vagy a vállalkozások társulásaira, de a bírság mértéke nem haladhatja meg a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozások megelőző éves üzleti forgalmának 10%‑át, ha a vállalkozások szándékosan vagy gondatlanságból

a) megsértik a Szerződés [81.] cikkének (1) bekezdését vagy [82.] cikkét; vagy

b) megszegik a [rendelet] 8. cikk[ének] (1) bekezdése szerint fennálló valamely kötelezettséget.

A bírság összegének megállapításakor a jogsértés súlyát és időtartamát is figyelembe kell venni.”

2 A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló bizottsági iránymutatás (HL C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: az iránymutatás) létrehoz egy, a fent említett bírságok megállapításánál alkalmazandó módszert, „amelyik egy, a súlyosbító, illetve az enyhítő körülmények figyelembevételével megfelelően növelt, illetve csökkentett alapösszegből indul ki” (iránymutatás második bekezdése). Ugyanezen iránymutatás szerint „[a]z alapösszeget a jogsértés súlyával és időtartamával összhangban határozzák meg, amelyek a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében említett kizárólagos feltételek” (iránymutatás, 1. pont).

3 A kartellügyek esetében a pénzbírságok alóli mentességről és a pénzbírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény (HL 1996. C 207., 4. o., a továbbiakban: engedékenységi közlemény), „meghatározza azokat a feltételeket, amelyek esetén a vizsgálat során a Bizottsággal együttműködő vállalkozásokat mentesíteni lehet a bírság megfizetése alól, illetve az egyébként rájuk kiszabandó bírságot csökkenteni lehet” (a közlemény A. pontjának 3. pontja).

4 Az engedékenységi közlemény D. pontja a következőképpen rendelkezik:

„D. A bírság összegének jelentős csökkentése

1. Amikor a vállalkozás együttműködik anélkül, hogy a B. és C. [pontban] ismertetett feltételeket teljesítené, azon bírság 10–50% közötti mérséklésének kedvezményében részesül, amelyet az együttműködés hiánya miatt szabtak volna ki rá.

2. Ilyen lehet többek között az az eset, amikor:

– a kifogásközlés elküldése előtt a vállalkozás olyan információkat, okiratokat vagy egyéb bizonyítékokat szolgáltat, amelyek hozzájárulnak az elkövetett jogsértés létezésének megerősítéséhez,

– a kifogásközlés kézhezvételét követően a vállalkozás tájékoztatja a Bizottságot arról, hogy nem vitatja azoknak a tényeknek a valósságát, amelyekre a Bizottság a vádjait alapítja”.

A jogvita alapját képező tényállás

5 A tényállás keletkezésének időpontjában az Interbrew NV (a továbbiakban: Interbrew) és a Brouwerijen Alken‑Maes NV (a továbbiakban: Alken‑Maes) a belga sörpiacon a legnagyobb, illetve a második legnagyobb szállító volt. Az Alken‑Maes a Groupe Danone (a továbbiakban: felperes) leányvállalata volt, amelynek tevékenysége a francia sörpiacra is kiterjedt egy másik leányvállalata, a Brasseries Kronenbourg SA (a továbbiakban: Kronenbourg) révén. A felperes 2000‑ben beszüntette tevékenységét a sörpiacon.

6 A Bizottság 1999‑ben IV/37.614/F3 ügyszám alatt vizsgálatot indított a belga sörágazatban a közösségi versenyjogi szabályok esetleges megsértése tárgyában.

7 A Bizottság 2000. szeptember 29‑én a hivatkozott vizsgálat keretében eljárást indított a felperes, valamint az Interbrew, az Alken‑Maes, az NV Brouwerij Haacht (a továbbiakban: Haacht) és az NV Brouwerij Martens (a továbbiakban: Martens) ellen, és kifogásközléseket fogadott el, amelyeknek e vállalkozások voltak a címzettjei. A felperes ellen indított eljárás és a neki címzett kifogásközlés tárgya mindössze a belga sörpiacon létrejött, úgynevezett Interbrew/Alken‑Maes‑kartellben való feltételezett részvétele volt.

8 2001. december 5‑én a Bizottság elfogadta az EK‑Szerződés 81. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban a 2003/569/EK határozatot (IV/37.614/F3 PO‑Interbrew és Alken‑Maes‑ügy) (HL 2003. L 200., 1. o.) (a továbbiakban: megtámadott határozat), amelynek címzettjei a felperes, valamint az Interbrew, az Alken‑Maes, a Haacht és a Martens vállalkozások voltak.

9 A megtámadott határozat két különálló versenyjogi jogsértést állapított meg: egyrészt a Belgiumban értékesített sörökkel kapcsolatos megállapodások, illetve összehangolt magatartások komplex együttesében (a továbbiakban: Interbrew/Alken‑Maes‑kartell), másrészt a saját márkaként értékesített sörökkel kapcsolatos összehangolt magatartásokban való részvételt. A megtámadott határozat megállapította, hogy az előbbi jogsértésben a felperes, az Interbrew és az Alken‑Maes vettek részt, míg az utóbbiban az Interbrew, az Alken‑Maes, a Haacht és a Martens.

10 Habár a felperes a releváns időpontban az Alken‑Maes anyavállalata volt, a megtámadott határozat csak egy általa elkövetett jogsértést állapít meg. Az Interbrew/Alken‑Maes‑kartellben játszott aktív szerepére tekintettel a felperes felelősségét mind a saját, mind az Alken‑Maes hivatkozott kartellban való részvétele miatt megállapították. Ezzel szemben a Bizottság álláspontja szerint nem volt helye a felperes felelőssége megállapításának amiatt, hogy leányvállalata részt vett a saját márkaként értékesített sörökkel kapcsolatos összehangolt magatartásokban, figyelemmel arra, hogy a felperes maga nem volt érintett ebben a kartellben.

11 A felperesnek felrótt jogsértés egy általános „megnemtámadási” szerződésre, a kiskereskedelmi árakra és kedvezményekre, a „szállodák, éttermek és kávézók” (hotels, restaurants, cafés; a továbbiakban: HoReKa) szektorban a vevők – az úgynevezett „nemzeti” vevőket is beleértve – felosztására, a HoReKa szektorban a befektetések és a reklámtevékenység korlátozására, a HoReKa szektorban és a kiskereskedelemben alkalmazandó új árstruktúrára, továbbá a HoReKa szektorban és a kiskereskedelemben az értékesítési információk cseréjére vonatkozó megállapodások, illetve összehangolt magatartások komplex együttesében saját közvetlen, illetve a leányvállalata, az Alken‑Maes útján történő részvétele.

12 A megtámadott határozat megállapítja, hogy a jogsértésre az 1993. január 28. és 1998. január 28. közötti időszakban került sor.

13 Mivel a Bizottság számos tényező alapján arra a következtetésre juthatott, hogy a jogsértés megszűnt, nem találta szükségesnek, hogy a 17. rendelet 3. cikke értelmében kötelezze a vállalkozásokat a jogsértés megszüntetésére.

14 Ezzel szemben a Bizottság úgy vélte, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében az Interbrew‑ra és a felperesre az Interbrew/Alken-Maes‑kartellben való részvételükért bírságot kell kiszabni.

15 E tekintetben a Bizottság a megtámadott határozatban megállapította, hogy az Interbrew/Alken‑Maes‑kartell valamennyi résztvevője szándékosan követte el a jogsértést.

16 A kiszabandó bírságok összegének megállapítása céljából a Bizottság a megtámadott határozatban, a bírságkiszabási iránymutatásban, valamint az engedékenységi közleményben meghatározott módszert követte.

17 A megtámadott határozat rendelkező része a következőket tartalmazza:

„1. cikk

Az [Interbrew], az [Alken‑Maes] és a [felperes] egy általános „megnemtámadási” szerződésre, a kiskereskedelmi árakra és kedvezményekre, a „szállodák, éttermek és kávézók” (hotels, restaurants, cafés; a továbbiakban: HoReKa) (a klasszikus HoReKa szektort, valamint a „nemzeti” vevőket tartalmazó) szektorban a vevők felosztására, a HoReKa szektorban a befektetések és a reklámtevékenység korlátozására, a HoReKa szektorban és a kiskereskedelemben alkalmazandó új árstruktúrára, továbbá a HoReKa szektorban és a kiskereskedelemben az értékesítési információk cseréjére vonatkozó megállapodások, illetve összehangolt magatartások komplex együttesében való részvétellel megsértették az [EK] 81. cikk (1) bekezdését az 1993. január 28‑tól 1998. január 28‑ig terjedő időszak alatt.

2. cikk

A Bizottság a következő bírságokat szabja ki [az Interbrew‑ra] és [a felperesre] az 1. cikkben […] leírt jogsértések elkövetése miatt:

a) [az Interbrew] esetében: 45,675 millió euró összegű bírság;

b) [a felperes] esetében: 44,043 millió euró összegű bírság.

[…]”

Eljárás és a felek kérelmei

18 A Bíróság Hivatalához 2002. február 22‑én benyújtott keresetlevelével a felperes e keresetet indította.

19 Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) úgy határozott, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt. Az Elsőfokú Bíróság az eljárási szabályzata 64. cikke alapján felhívta a feleket, hogy nyújtsanak be bizonyos iratokat, és válaszoljanak az írásbeli kérdésekre. A felek e kérelmeket terjesztették elő az előírt határidőn belül.

20 A felperes 2004. november 30‑i levelével arra kérte az Elsőfokú Bíróságot, hogy egyrészt csatolja az iratokhoz a Bizottság EK‑Szerződés 81. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/C.37750/B2 – Brasseries Kronenbourg, Brasseries Heineken‑ügy) 2004. szeptember 29‑én hozott határozatát, amelyet a C (2004) 3597 végleges szám alatt kézbesítettek (a továbbiakban: Kronenbourg/Heineken határozat), és hogy másrészt az eljárási szabályzat 64. cikkének (4) bekezdésében előírt pervezető intézkedések alapján hívja fel a Bizottságot, hogy a tárgyalás előtt vagy során nyilatkozzon az Interbrew belga sörpiacon történő esetleges erőfölénnyel való visszaélésére vonatkozó vizsgálata eredményeiről.

21 A 2004. december 3‑i határozatával az Elsőfokú Bíróság egyrészt csatolta az iratokhoz a fent említett levelet, és tájékoztatta a Bizottságot arról, hogy felhívja, hogy a tárgyalás során adja elő észrevételeit a felperes arra vonatkozó kérésével kapcsolatban, hogy a Kronenbourg/Heineken határozatot csatolják az iratokhoz. Másrészt elutasította az arra a pervezető intézkedésre vonatkozó kérelmet, hogy a Bizottság nyilatkozzon az Interbrew belga sörpiacon történő esetleges erőfölénnyel való visszaélésére vonatkozó vizsgálata eredményeiről.

22 A felek szóbeli előadásait és az Elsőfokú Bíróság szóbeli kérdéseire adott válaszaikat a 2004. december 8‑i tárgyaláson meghallgatták. A Bizottság a tárgyalás során kijelentette, hogy nem kifogásolja a felperes azon kérését, hogy csatolják az iratokhoz az Elsőfokú Bíróság által a Kronenbourg/Heineken ügyben hozott határozatot.

23 A fellebbező azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– az EK 230. cikk értelmében semmisítse meg a megtámadott határozatot, és másodlagosan csökkentse a fent említett határozat 2. cikkében az EK 229. cikke alapján kiszabott bírságot;

– kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.

24 A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– utasítsa el a keresetet;

– kötelezze a felperest a költségek viselésére.

A jogkérdésről

25 A felperes nyolc jogalapot hoz fel a keresete alátámasztására. Két elsősorban felhozott jogalap a megtámadott határozat megsemmisítésére irányul, és a védelemhez való jog és a gondos ügyintézés elve megsértésére (első jogalap), valamint az indokolási kötelezettség megsértésére (második jogalap) alapított. Hat másik, másodlagosan felhozott jogalap a kiszabott bírság mérséklésére irányul. Azok külön‑külön a jogsértés súlyának a bírság kiindulási összege kiszabása során való – az arányosság, az egyenlő bánásmód és a ne bis in idem elvének a megsértésével történő – hibás értékelésére (harmadik jogalap), a jogsértés időtartamának téves értékelésére (negyedik jogalap), az Interbrew‑ra gyakorolt nyomás címén elfogadott súlyosító körülmény megalapozatlan jellegére (ötödik jogalap), a felperes visszaesése súlyosító körülményként való figyelembevételének megalapozatlanságára (hatodik jogalap), az alkalmazandó enyhítő körülmények figyelembevételének elégtelenségére (hetedik jogalap), és a felperes együttműködése mértékének – az egyenlő elbánás elvét és az engedékenységi közleményt megsértve történő – hibás értékelésére (nyolcadik jogalap) alapítottak.

A – A megtámadott határozat megsemmisítése iránti kérelemről

1. A védelemhez való jog és a gondos ügyintézés elvének megsértésére alapított jogalapról

26 A jogalap három részből áll. Az elsőben a felperes azt hangsúlyozza, hogy nem állt módjában megvizsgálni a Bizottság által ellene felhasznált irat keletkezésének körülményeit. A második részben megjegyzi, hogy a Bizottság nem tette lehetővé számára, hogy a megtámadott határozat elfogadása előtt megismerje a bírság kiszámítása során figyelembe vett elemeket. Végül a harmadik részben a felperes azt hangsúlyozza, hogy a Bizottság és az Interbrew között tartott találkozók nem dokumentált jellege, valamint az Interbrew kifogásközlésre adott válasza közlésének Bizottság általi elutasítása nemcsak a védelemhez való jogot sérti, hanem a gondos ügyintézés elvét is.

a) Az arra alapított első jogalapról, hogy a felperesnek nem állt módjában megvizsgálni a Bizottság által ellene felhasznált irat létrehozásának körülményeit

A felek érvei

27 A felperes azt hangsúlyozza, hogy a megtámadott határozatot meg kell semmisíteni amiatt, hogy nem állt módjában a Heineken NV (a továbbiakban: Heineken) vállakozás ellen Hollandiában folytatott kapcsolódó vizsgálat keretében eredetileg a Bizottság által hozott irat kivonatával (a továbbiakban: Heineken‑irat) kapcsolatban észrevételeket tenni, illetve azt vitatni. A Bizottság a megtámadott határozat (55) preambulumbekezdésében hivatkozott erre az iratra annak a következtetésnek az alátámasztására, amely szerint a felperes nyomást gyakorolt az Interbrew‑ra akkor, amikor megtorlással fenyegette a francia piacon azért, hogy a kartell alkalmazási körének kiterjesztésére kényszerítse. A többi, e következtetés alátámasztására figyelembe vett elem, amelyet a megtámadott határozat (54) preambulumbekezdése említ, az Interbrew egyoldalú nyilatkozataira korlátozódik.

28 A felperes elismeri, hogy a Heineken‑iratot idézi a kifogásközlés, és hogy az iratbetekintés során tudomást szerzett róla. A Bizottság azonban megelégedett a Heineken‑irat megszerzése helyének és körülményeinek feltüntetésével a megtámadott határozatban, hitelesnek ítélve az aktát minden további formaság nélkül, és nem adott lehetőséget a felperesnek, hogy megvizsgálja az irat keletkezésének körülményeit.

29 ĺgy ‑ mivel az akta nem tartalmazza azokat ‑ a felperesnek nem volt hozzáférése az ezen iratot megelőző vagy azt követő levelekhez, valamint belső fejegyzésekhez. A felperes ilyen irányú kérése ellenére semmilyen ezzel az irattal kapcsolatos, a hollandiai vizsgálat során gyűjtött anyagot nem csatoltak az aktához. A Heinekennek és az Interbrew‑nak az említett irat tartalmára vonatkozó esetleges megjegyzéseit sem csatolták az aktához. Azonkívül a Bizottság és a Heineken közötti, a Heineken‑irat bizalmas jellegére vonatkozó levelezés ‑ amelyet a Bizottság a rendelkezésére bocsátott ‑ semmilyen további információval nem szolgál, és azt sem bizonyítja, hogy a Bizottság maga rendelkezett az ezen irat értelmezéséhez szükséges anyagokkal.

30 A felperes e tekintetben két alternatív kifogást nyújt be. Vagy léteztek ezek az értelmezést segítő bizonyítékok, és nem csatolták azokat az aktához, és az ez utóbbihoz való hozzáférés szabálytalan volt a védelemhez való jog megsértésével, vagy ezek a bizonyítékok nem is léteztek, és a Bizottságnak kellett a felperest mentő körülmények vizsgálatára vonatkozó kötelezettsége értelmében ellenőriznie a Heineken‑iratban található információk hitelességét az irat keletkezésének körülményeire vonatkozó vizsgálata során.

31 A felperes hangsúlyozza, hogy a Heineken‑irat szerzője személyazonosságának és a meghozatala körülményeinek ismerete mindenesetre eltérő eredményre vezethette volna a közigazgatási eljárást, mivel bizonyíthatta volna az említett akta hitelességének hiányát vagy pontatlanságát. Ebben az esetben az Interbrew egyoldalú nyilatkozatai nem elegendőek a rá gyakorolt állítólagos nyomás bizonyításához. Az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatának megfelelően megsértették tehát a védelemhez való jogot (az Elsőfokú Bíróság T‑25/95., T‑26/95., T‑30/95–T‑32/95., T‑34/95–T‑39/95., T‑42/95–T‑46/95., T‑48/95., T‑50/95–T‑65/95., T‑68/95–T‑71/95., T‑87/95., T‑88/95., T‑103/95. és T‑104/95. sz., Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság (az úgynevezett Ciment‑ügyben 2000. március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑491. o.] 247. pontja).

32 A Bizottság megjegyzi, hogy a felperes hozzáfért a Heineken‑irathoz, amelynek a „hátterét” egészében megérthette, és hogy továbbá a közigazgatási eljárás során semmikor nem hivatkozott a védelemhez való jog megsértésére. Mindenesetre a Heineken‑irat nem az egyedüli bizonyítéka a felperes Interbrew‑ra gyakorolt fenyegetésének.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

33 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint versenyügyekben az iratbetekintésnek különösen az a célja, hogy lehetővé tegye a kifogásközlés címzettje számára, hogy megismerje a Bizottság aktájában szereplő bizonyítékokat, azért hogy e bizonyítékok alapján megfelelően ki tudja fejteni a véleményét azokról a következtetésekről, amelyekre a Bizottság a kifogásközlésében jutott (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑191/98. és T‑212/98–T‑214/98. sz., Atlantic Container Line és társai kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑3275. o.] 334. pontját és a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Az iratbetekintés ennélfogva a védelemhez való jog biztosítására és különösen a meghallgatáshoz való jog hatékony gyakorlására vonatkozó eljárási garanciák közé tartozik (lásd a fent hivatkozott Atlantic Container Line ügyben hozott ítélet 334. pontját és az idézett ítélkezési gyakorlatot.

34 A Bizottságnak tehát az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazására vonatkozó eljárásban a vállalkozások számára hozzáférhetővé kell tennie az összes mentő és terhelő iratot, amelyet a vizsgálat során gyűjtött, kivéve a többi vállalkozás üzleti titkát, az intézmény belső dokumentumait, valamint a többi bizalmas információt (lásd a fenti 33. pontjában hivatkozott Atlantic Container Line és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 335. pontját és a hivatkozott állandó ítélkezési gyakorlatot).

35 Amennyiben kitűnik, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság olyan terhelő iratokra támaszkodott, amelyek nem szerepelnek a vizsgálati aktájában, és amelyeket nem közöltek a felperessel, ezeket az iratokat ki kell zárni a bizonyítékok közül (lásd e tekintetben a Bíróság 107/82. sz., AEG kontra Bizottság ügyben 1983. október 25‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 3151. o.] 24–30. pontját; a fenti 31. pontban hivatkozott Ciment‑ügyben hozott ítélet 382. pontját és a fenti 33. pontban hivatkozott Atlantic Container Line és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 338. pontját).

36 Ami azokat a dokumentumokat illeti, amelyek a mentő bizonyítékokat tartalmazhatják, rá kell mutatni arra, hogy amikor az említett dokumentumok szerepelnek a Bizottság vizsgálati aktájában, a védelemhez való jog megsértésének esetleges megállapítása nem függ az érintett vállalkozás a közigazgatási eljárás során tanúsított magatartásától, és attól a kérdéstől, hogy e vállalkozásnak kérnie kellett‑e, hogy a Bizottság engedélyezze számára az iratbetekintést, vagy azt, hogy meghatározott dokumentumokat küldjön meg a számára (az Elsőfokú Bíróság T‑30/91. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben 1995. június 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑1775. o.] 96. pontja és a fenti 33. pontban hivatkozott Atlantic Container Line és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 340. pontja).

37 Ezzel szemben, ami azokat a dokumentumokat illeti, amelyek mentő bizonyítékokat tartalmazhatnak, és amelyek nem szerepelnek a Bizottság vizsgálati aktájában, a felperesnek be kell nyújtania az intézményhez egy kifejezett kérelmet az ezen iratokba való betekintésre vonatkozóan, és ennek a közigazgatási eljárás során való elmulasztása kizárja e joga érvényesítését az esetlegesen a végleges határozat ellen benyújtott megsemmisítés iránti kereset során (a fenti 31. pontban hivatkozott Ciment‑ügyben hozott ítélet 383. pontja és a fenti 33. pontban hivatkozott Atlantic Container Line és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 340. pontja).

38 Ezen elvek ismeretében meg kell vizsgálni a felperes által benyújtott kifogások megalapozottságát.

39 Előzetesen rá kell mutatni arra, hogy egyáltalán nem vitatott az, hogy a Heineken‑irat kezdetben a 17. rendelet 14. cikkének (3) cikke alapján, 2000. március 22‑én és 23‑án a Heineken hollandiai helyiségeiben, a jelenlegitől eltérő ügy keretében, a Bizottság által elvégzett vizsgálat során került ez utóbbi birtokába. A Bizottság később 2000. április 14‑én, a jelen ügyre vonatkozó közigazgatási eljárás keretében és a 17. rendelet 11. cikkének megfelelően információkérés útján kérte a Heinekentől azon iratok egy új másolatának az elküldését, amelyet az iratokhoz csatoltak.

40 Rá kell arra is mutatni, hogy a felperes elismeri, hogy a kifogásközlés idézi a Heineken‑iratot, és megismerte azt, amikor a közigazgatási eljárás során hozzáfért az iratokhoz. Ami különösen ezt az iratot illeti, a felperes tehát ténylegesen gyakorolhatta a meghallgatáshoz való jogát.

41 A felperes azonban hangsúlyozza, hogy nem fért hozzá azokhoz a levelekhez vagy belső feljegyzésekhez, amelyek a Heineken‑irat keletkezését megelőzték vagy követték, és amelyek tartalmazhattak mentő bizonyítékokat.

42 Ami a felperes arra alapított kifogását illeti, hogy a Bizottság elmulasztotta közölni az ilyen, birtokában lévő leveleket vagy belső feljegyzéseket, nem lehet elfogadni azt. Rá kell ugyanis mutatni arra, hogy az ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a felperes csak akkor támaszkodhat a védelemhez való jog megsértésére, amikor a közigazgatási eljárás során benyújtott a Bizottsághoz egy, az érintett iratokhoz való hozzáférésre vonatkozó kifejezett kérelmet (lásd a fenti 37. pontot).

43 Márpedig a felperes egyáltalán nem nyújtott be ilyen kérelmet. Ugyanis a felperes egyrészt a Heineken‑irat tárgyában a kifogásközlésre adott válaszában arra a kijelentésre korlátozódik, hogy „ezen irat bizonyító ereje kétségesnek tűnik, [és hogy] [s]emmi sincs a [kifogásközlésben] vagy az iratokban, ami lehetővé tenné [a felperes] számára, hogy azonosítsa a szerzőjét vagy megvizsgálja a körülményeit”. Ez az állítás nem tekinthető az érintett levelekhez vagy belső feljegyzésekhez való hozzáférésre vonatkozó kifejezett kérelemnek. Egyébként amikor az Elsőfokú Bíróság e pontra vonatkozóan kérdezte, a felperes megerősítette, hogy az iratokhoz való hozzáférésre vonatkozó kérelem, amit a közigazgatási eljárás során benyújtott, általános jellegű volt. Másrészt a 2002. január 24‑i és 28‑i leveleiben a felperes megelégszik – nagyon általánosan és az érintett iratokra való bármilyen hivatkozás nélkül – egy második, az iratokhoz való hozzáférésre vonatkozó kérelem benyújtásával, amelyet mindenesetre a közigazgatási eljárás lezárása után nyújtott be.

44 Ami a felperes arra alapított kifogását illeti, hogy abban az esetben, ha egyik olyan levél vagy belső irat sem volt a Bizottság birtokában, amely a Heineken‑irat meghozatalát megelőzte vagy követte, megsértette az elfogulatlanság követelményét akkor, amikor elmulasztotta az említett irat tartalma hitelességének az ellenőrzését, elegendő rámutatni arra, hogy ez a kifogás nem érinti a védelemhez való jog kérdéskörét. A felperes ugyanis annak megállapítását kéri, hogy a Bizottság kellően meghatározta‑e, hogy mit kívánt bizonyítani különösen a Heineken‑irattal, és hogy – annyiban, amennyiben ez az irat szükséges volt e bizonyításhoz – azoknak a szavaknak a hitelessége, amelyeket tartalmaz, kellően megalapozott‑e. A felperes kételkedik tehát a Heineken‑irat bizonyító erejében, ez a kérdés azonban a jelen, a védelemhez való jog megsértésére alapított jogalap vizsgálatánál nem releváns (lásd e tekintetben az Elsőfokú Bíróság T‑37/91. sz., ICI kontra Bizottság ügyben 1995. június 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑1901. o.] 72. pontját), és a kérdést az alábbi 260., 261., 271–273. és 284–290. pontban fogjuk elemezni.

45 A jogalap első részét el kell tehát utasítani.

b) Az arra alapított második részről, hogy a Bizottság nem tette lehetővé a felperes számára, hogy a megtámadott határozat elfogadása előtt megismerje a bírság kiszámítása során figyelembe vett elemeket

A felek érvei

46 A felperes a védelemhez való jog megsértésére hivatkozik, mivel a Bizottság semmikor nem tette lehetővé számára, hogy megismerje vagy megmagyarázza azokat az elemeket, amelyeket figyelembe kívánt venni a bírság összegének meghatározásánál. A kifogásközlésben a Bizottság megelégedett az iránymutatásban közölt módszer néhány sorban való bemutatásával, és az említett kifogásközlésben semmi sem tette lehetővé a felperes számára, hogy előre lássa azt a különösen kedvezőtlen bánásmódot, amelyet a Bizottság tartogatott a számára, sem az Interbrew‑val szemben alkalmazotthoz képest egyenlőtlen bánásmódot.

47 A kifogásközlésben különösen semmi nem jelezte számára, hogy a Bizottság visszaesésre kívánt hivatkozni vele szemben akkor, amikor ez a súlyosító körülmény csak hellyel‑közzel fordul elő a határozathozatali gyakorlatban. Így a Bizottság 2001 során többször is bírságolt meg visszaeső vállalkozásokat anélkül, hogy a bírság meghatározása során hivatkozott volna erre a súlyosító körülményre velük szemben. Ez történt az F. Hoffmann‑La Roche AG vállalkozással (a továbbiakban: Hoffmann-La Roche) a Bizottság EK‑Szerződés 81. cikke és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban 2001. november 21‑én hozott 2003/2/EK határozata (COMP/E‑1/37.512 – ún. „vitaminok”‑ügy) (HL 2003. L 6., 1. o.), a továbbiakban: „vitaminok”–határozat) és a Bizottság EK‑Szerződés 81. cikke és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban 2001. december 5‑én hozott 2002/742/EK határozata (COMP/E‑1/36.604 – „citromsav”‑ügy) (HL 2002. L 239., 18. o., a továbbiakban: „citromsav”‑határozat), valamint a Stora Kopparbergs Bergslags AB vállalkozással (a továbbiakban: Stora) – noha a határozat címzettjének a neve ettől eltért abban az ügyben, amelyben a hatázozatot hozták – a Bizottság EK‑Szerződés 81. cikke és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban 2001. december 20‑án hozott 2004/337/EK határozata (COMP/E‑1/36.212 – „önmásoló papírok”‑ügy) (HL 2004. L 115., 1. o., a továbbiakban: „önmásoló papírok”‑határozat), vagy még a Volkswagen AG vállalkozással (a továbbiakban: Volkswagen) a Bizottság EK‑Szerződés 81. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban 2001. június 29‑én hozott 2001/711/EK határozata (COMP/F‑2/36.693 – Volkswagen‑ügy) (HL 2001. L 262,. 14. o., a továbbiakban: II. Volkswagen‑határozat) esetében. Márpedig ez a bánásmódbeli különbség nem igazolt.

48 Az ilyen információ elmulasztása annál is inkább káros, mivel abban az ügyben, amely a Bizottság EK‑Szerződés 82. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban 2001. június 20‑án hozott 2002/405/EK határozatához vezetett (COMP/E‑/36.041/PO – az ún. „Michelin”‑ügy) (HL 2002. L 143., 1. o., a továbbiakban: „Michelin II”‑határozat), amelyben a Bizottság szintén elfogadta a visszaesést súlyosító körülményként, az érintett vállalkozás számára lehetővé tették, hogy a határozat elfogadása előtt kifejtse az e pontra vonatkozó érveit.

49 A Bizottság hangsúlyozta, hogy a bírságkiszabás terén mérlegelési jogkörrel rendelkezik, és hogy a kifogásközlésben hivatkozott az összes olyan elemre, amelyet e célból figyelembe kívánt venni, ideértve azokat, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az indokolási kötelezettségnek eleget tegyenek. Ezenkívül nem kellett megjelölnie az arra vonatkozó szándékát, hogy a visszaesést súlyosító körülményként figyelembe veszi. Mindenesetre a felperesnek tudnia kellett arról, hogy az iránymutatás kifejezetten megemlíti a visszaesést mint súlyosító körülményt, és arról is, hogy már kétszer megállapították, hogy jogsértést követett el.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

50 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, amennyiben a Bizottság kifejezetten jelzi a kifogásközlésében, hogy meg fogja vizsgálni: ki kell‑e szabni bírságot az érintett vállalkozásokra, és megfogalmazza azokat a fő ténybeli és jogi elemeket, amelyek bírságot vonhatnak maguk után, mint például a feltételezett jogsértés súlya és időtartama, továbbá az a tény, hogy ez utóbbit szándékosan vagy gondatlanságból követték‑e el, teljesíti a vállalkozások meghallgatáshoz való joga tiszteletben tartásának kötelezettségét. A Bizottság így megadja a vállalkozásoknak a szükséges adatokat ahhoz, hogy ne csak a jogsértés megállapításával szemben, hanem a bírságkiszabás tényével szemben is megvédhessék magukat (a Bíróság 100/80–103/80. sz., Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben 1983. június 7-én hozott ítéletének [EBHT 1983., 1825. o.] 21. pontja és az Elsőfokú Bíróság T‑31/99. sz., ABB Asea Brown Boveri kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1881. o.] 78. pontja).

51 Ami a bírság összegének meghatározását illeti, az érintett vállalkozások védelemhez való jogát a Bizottság előtt a jogsértés időtartamára, súlyára és versenyellenes jellegének előreláthatóságára vonatkozó észrevételeik előadásának lehetősége garantálja. A vállalkozások egy további kiegészítő garanciával rendelkeznek a bírság összegének meghatározása tekintetében annyiban, amennyiben az Elsőfokú Bíróság korlátlan felülvizsgálati jogkörrel bír, és a 17. rendelet 17. cikke értelmében különösen törölheti vagy csökkentheti a bírságot (az Elsőfokú Bíróság T‑83/91. sz., Tetra Pak kontra Bizottság ügyben 1994. október 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑755. o.] 235. pontja, és e tekintetben a fenti 50. pontban hivatkozott ABB Asea Brown Boveri kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 79. pontja).

52 A jelen esetben először is meg kell állapítani, hogy a Bizottság a kifogásközlés 213. pontjában feltüntette, hogy az eljárás alapjául szolgáló cselekményeket illetően bírságot szándékozik kiszabni a címzett vállalkozásokra, így a felperesre is. A Bizottság a kifogásközlés 214. pontjában hozzáteszi, hogy a kiszabandó bírság összegének a meghatározásához az ügy valamennyi körülményét, és különösen a jogsértés időtartamát és súlyát figyelembe kellett vennie. A Bizottság továbbá e kifogásközlés 216. pontjában kimondta, hogy a kifogásközlésben ismertetett tények közül különösen figyelembe veszi azt a tényt, hogy az érintett kartell az EK 81. cikk (1) bekezdésének szándékos megsértését képezte.

53 A Bizottság azt is feltüntette ugyanebben a 216. pontban, hogy a kifogásközlésben meghatározott piac felosztására és az árak rögzítésére vonatkozó megállapodások természetüknél fogva az EK 81. cikk (1) bekezdésének legsúlyosabb megsértését képezik. A kifogásközlés 215. pontjában kifejtette, hogy a jogsértés súlyának értékelésénél figyelembe veszi annak jellegét, a piacra gyakorolt tényleges hatását, amikor az mérhető, valamint az érintett földrajzi piac méretét. Ezenkívül azt is megemlítette az említett kifogásközlés 216. pontjában, hogy meghatározza az egyes vállalkozások jogsértésben játszott szerepét úgy, hogy figyelembe veszi többek között az egyes vállalkozások titkos megállapodásokban játszott szerepét és a jogsértésben való részvételük időtartamát.

54 A Bizottság azt is kifejtette a kifogásközlés 217. pontjában, hogy az egyes vállalkozásokra kiszabandó bírság összege tükrözi az esetleges súlyosító vagy mentő körülményeket, és hogy – amikor az szükséges – alkalmazza az engedékenységi közleményt. Végül a Bizottság a 218. pontban meghatározta, hogy javasolta a bírság összegének egy megfelelő szinten való rögzítését ahhoz, hogy az elrettentő hatást garantálja.

55 Az előzőekből következik, hogy a Bizottság a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően kifejezetten feltüntette a kifogásközlésében (213–218. pont) a címzett vállalkozásokra vonatkozó bírságkiszabási szándékát, és azokat a ténybeli és jogi elemeket, amelyeket a felperesre kiszabandó bírság kiszámításánál figyelembe kívánt venni úgy, hogy e tekintetben tiszteletben tartotta a vállalkozás meghallgatáshoz való jogát.

56 Másodszor, ami különösen a visszaesésnek a felperessel szemben súlyosító körülményként való értékelését illeti, rá kell mutatni arra egyrészt, hogy az iránymutatás az ugyanazon vállalkozás által elkövetett azonos típusú, visszaeséseket a súlyosító körülmény egyik példájaként idézi, és másrészt, hogy a Bizottság a kifogásközlésben feltüntette, hogy figyelembe veszi az egyes vállalkozások érintett, titkos megállapodásokban játszott egyéni szerepét, valamint hogy a bírság összege tükrözi az esetleges súlyosító vagy mentő körülményeket. A felperesnek tudnia kellett tehát arról, hogy a Bizottság figyelembe veszi ezt a súlyosító körülményt, ha arra a következtetésre jut, hogy az alkalmazásának a feltételei megvalósulnak.

57 Harmadszor, ami különösen azt az érvet illeti, amely szerint a felperest hátrányosan megkülönböztető bánásmódban részesítették azzal a többi visszaeső vállalkozással összevetve, amelyek vonatkozásában nem fogadták el ezt a súlyosító körülményt, hangsúlyozni kell, hogy önmagában az a tény, hogy a Bizottság a korábbi határozathozatali gyakorlatában megállapította, hogy bizonyos elemek nem képeznek súlyosító körülményt a bírság összegének meghatározásánál, nem jelenti azt, hogy azt a későbbi határozataiban ugyanígy kell értékelnie (lásd többek között analógia útján az Elsőfokú Bíróság T‑7/89. sz., Hercules Chemicals kontra Bizottság ügyben 1991. december 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., II‑1711. o.] 357. pontját; a T‑347/94. sz., Mayr‑Melnhof kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., II‑1751. o.] 368. pontját és a T‑23/99. sz., LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítélet [EBHT 2002., II‑1705. o.], 234. és 337. pontját). Másrészt, amint az a fenti 56. pontban ismertetett megállapításokból következik, egy vállalkozásnak egy másik ügyben adott lehetőség arra, hogy kifejtse a véleményét arra vonatkozóan, hogy vele szemben visszaesést kívánnak megállapítani, egyáltalán nem jelenti azt, hogy a Bizottság köteles valamennyi esetben így eljárni, sem azt, hogy egy ilyen lehetőség hiányában a felperes a meghallgatáshoz való jogát nem tudja teljes mértékben gyakorolni.

58 A fentiekre tekintettel e jogalap második részét el kell utasítani.

c) Az arra alapított harmadik részről, hogy a Bizottság és az Interbrew között tartott találkozókat nem dokumentálták, valamint hogy a Bizottság megtagadta az Interbrew a kifogásközlésre adott válaszának felperessel való közlését

A felek érvei

59 A felperes egyrészt hangsúlyozza, hogy sem a kifogásközlés, sem a megtámadott határozat nem tartalmaz olyan pontos információkat, amelyek lehetővé tennék számára, hogy a megtámadott határozat (34) preambulumbekezdésében hivatkozott, a Bizottság alkalmazottjai és az Interbrew képviselői között tartott találkozók tartalmát és jelentőségét értékelje. E találkozók egyik jegyzőkönyvét – amelyet jelen esetben nem közöltek a felperessel a megtámadott határozat elfogadása előtt – sem csatolták ezen kívül a Bizottság aktájához. Másrészt mivel a 2002. február 7‑i levéllel megtagadta az Interbrew kifogásközlésre adott válaszához való hozzáférést, a Bizottság megsértette a védelemhez való jogát és a gondos ügyintézés elvét.

60 A felperes úgy véli, hogy először is nem volt lehetősége ellenőrizni, és adott esetben vitatni az Interbrew fent említett találkozók során tett esetleges nyilatkozatait, amelyek mindazonáltal jelentős befolyást gyakorolhattak a Bizottságnak az érintett tényállásra és a vizsgálat tárgyát képező vállalkozások együttműködésére vonatkozó értékelésére.

61 E ponton a felperes azt állítja, hogy a Bizottság az Interbrew‑val szemben összességében kedvező hozzáállást tanúsított, ellentétben a vele szemben tanúsított szigorral. Így az Interbrew erőfölényére való hivatkozás hiánya az eljárás során megmagyarázható lenne az érintett informális találkozók fényében. Egyébként a megtámadott határozatban az L. B. úr (Alken‑Maes) és A. B. úr (Interbrew) közötti 1996. december 9‑i telefonbeszélgetésre való hivatkozást az iratok nem támasztják alá. Ugyanez igaz az Interbrew 1994. május 5‑i belső értekezletének tartalmára, amely során az Interbrew Chief Executive Officere (a továbbiakban: CEO) (M. úr), azaz a legfelső vezetője felvázolt egy forgatókönyvet, amely állítólag megegyezett a felperes kérésével, amely szerint az Interbrew‑nak át kellett adnia 500 000 hektoliter sört az Alken‑Maes‑nak.

62 A felperes másodszor hangsúlyozza, hogy nem fért hozzá az Interbrew kifogásközlésre adott válaszához, mivel a Bizottság elutasította erre irányuló kérelmét. A felperes ugyanis a 2002. január 24‑i és 28‑i leveleivel kifejezetten kérte a Bizottságtól, hogy újból hozzáférhessen az iratokhoz, különösen az Intrebrew kifogásközlésre adott válaszához, amit a Bizottság 2002. február 7‑én kelt levelével elutasított.

63 A Bizottság hangsúlyozza, hogy a felperes tudott az informális találkozókról, és hogy a közigazgatás során semmikor nem kérte az e találkozók esetleges jegyzőkönyveihez való hozzáférést, amelyek végeredményben nem léteztek, és mindenesetre nem bírnak jelentőséggel. Valamennyi ténybeli elem, amelyet a megtámadott határozat tartalmazott, azon irat dokumentumain alapul, amelyekhez való hozzáférést a felperes soha nem vitatta. Ami az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről szóló, 2001. május 30‑i 1049/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 145., 43. o.) alapján megfogalmazott dokumentumokhoz való hozzáférésre vonatkozó kérelmet illeti, visszavonták azt.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

64 Elsősorban, ami a felekkel való informális találkozókat illeti, rá kell mutatni arra, hogy sem a felperes, sem a Bizottság nem vitatják a beadványaikban azt a tényt, hogy az ilyen találkozókon nem készültek jegyzőkönyvek. Következésképpen a találkozókra vonatkozó első jogalap e része azt állítja, hogy az iratbetekintési jog Bizottság általi tiszteletben tartása a versenyügyekben kötelezi azt, hogy jegyzőkönyveket készítsen, és azokat a felek számára hozzáférhetővé tegye.

65 E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy a fenti 33. és 34. pontban idézett ítélkezési gyakorlat kimondja azt, hogy a versenyügyekben az iratbetekintési jog célja, hogy lehetővé tegye a kifogásközlés címzettjeinek, hogy megismerjék a Bizottság aktájában szereplő bizonyítékokat, azért hogy megfelelően gyakorolhassák a meghallgatáshoz való jogukat. A Bizottságnak tehát hozzáférhetővé kell tennie az érintett vállalkozások számára az összes mentő és terhelő iratot, amelyet a vizsgálat során gyűjtött, kivéve a többi vállalkozás üzleti titkát, a Bizottság belső dokumentumait, valamint a többi bizalmas információt.

66 Ezenkívül az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy ezzel szemben semmilyen általános kötelezettsége sincs a Bizottságnak arra, hogy a többi féllel tartott találkozók során a Szerződés versenyszabályainak alkalmazása keretében folytatott tárgyalásokról jegyzőkönyvet készítsen (lásd e tekintetben a fenti 33. pontban hivatkozott Atlantic Container Line és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 351. pontját).

67 Az ilyen kötelezettség hiánya azonban nem jelenti azt, hogy a Bizottságnak nem kell eleget tennie az iratbetekintés tárgyában ráháruló kötelezettségeknek. Nem fogadható el ugyanis az, hogy a harmadik felektől szóban szerzett információk felhasználása a gyakorlatban megsértse a védelemhez való jogot. Így ha a Bizottság a határozatában terhelő bizonyítékként kíván felhasználni egy másik féltől szóban kapott információt, hozzáférhetővé kell tennie az érintett vállalkozás számára, azért hogy ez utóbbi ki tudja fejteni a véleményét azokról a következtetésekről, amelyekre a Bizottság e bizonyíték alapján jutott. Adott esetben e célból írásbeli dokumentumot kell készítenie, és azt az aktájához kell csatolnia (lásd e tekintetben a fenti 33. pontban hivatkozott Atlantic Container Line és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 352. pontját).

68 A jelen esetben meg kell állapítani, hogy a felperes érvelése két konkrét állítás kivételével általános jelleggel először is azt állítja, hogy az informális találkozók jelentős hatást gyakorolhattak a tényállás és a vizsgálat tárgyát képező vállalkozások együttműködésének értékelésére, másodszor, hogy a Bizottság az Interbrew‑val szemben kedvező hozzáállást tanúsított az eljárás során, ellentétben azzal a szigorral, amellyel a megtámadott határozat a felperest kezeli, és végül, hogy ha az informális találkozók során közölt információk hasznosak voltak az Interbrew számára, azoknak érinteniük kellett a felperes helyzetét.

69 Ez az általános érvelés, amely nem magyarázza meg, hogyan alapulnak a Bizottság megtámadott határozatában elfogadott terhelő bizonyítékok az informális találkozón szolgáltatott elemeken, nem alkalmas a védelemhez való jog megsértésének megalapozására, amit az egyes esetek sajátos körülményei alapján kell megvizsgálni (lásd e tekintetben a fenti 36. pontban hivatkozott Solvay kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 60. pontját). Ugyanis amint azt a fenti 33. pontban kifejtettük, az iratbetekintési jog a versenyügyekben csak annyiban elismert, amennyiben lehetővé teszi az érintett vállalkozások számára, hogy érdemben nyilatkozhassanak azokról a következtetésekről, amelyekre a Bizottság a kifogásközlésében jutott. Márpedig mivel a felperes semmilyen olyan, a kifogásközlésben, majd a megtámadott határozatban hivatkozott kifogást sem jelölt meg – kivéve az alábbiakban megvizsgált két konkrét állítást –, amely az informális találkozón szóban közölt olyan elemeken alapul, amelyekhez nem fért hozzá, nem sérelmezheti, hogy a Bizottság megsértette e ponton a védelemhez való jogot (lásd e tekintetben a fenti 33. pontban hivatkozott Atlantic Container Line és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 353. és 354. pontját).

70 Ami a két fent említett konkrét állítást illeti, amely szerint a megtámadott határozatban szereplő 1996. december 9‑i telefonbeszélgetésre és az 1994. május 5‑i belső értekezlet tartalmára való hivatkozás csak az informális találkozók tartalmán alapulhatott, meg kell vizsgálni, hogy az érintett tényállás az iratok között szereplő meghatározott információkon alapul‑e.

71 Ami először is a megtámadott határozat (91) preambulumbekezdésében említett 1996. december 9‑i telefonbeszélgetést illeti, meg kell állapítani, hogy a kifogásközlés 93. pontja feltünteti, hogy „azt a találkozót követően, amelyet szeptember 19‑én [tartottak], L. B. úr (Alken‑Maes) 1996. december 9‑én telefonbeszélgetést folytat[ott] A. B. úrral (Interbrew)”. Ezt a mondatot kíséri a 116. lábjegyzet, amely feltünteti: „Az Alken‑Maes 2000. március 7‑i levele és annak 42. és 44. melléklete ([a Bizottság aktájának] 7884., 8513. és 8528–8530. [oldala]) hivatkozást tartalmaz a következő dokumentumokra: az Alken‑Maesnál végzett ellenőrzés, az AvW19 dokumentum ([a Bizottság aktájának] 150–153. [oldala]), és az MV17 dokumentum ([a Bizottság aktájának] 532–541. [oldala])”. Ugyanezek a hivatkozások feltűnnek a megtámadott határozatban, a 123. lábjegyzetben, a (91) preambulumbekezdéshez kapcsolódva.

72 Az Elsőfokú Bíróság egyik írásbeli kérdésére válaszolva, amely kéri, hogy pontosítsa azokat az elemeket, amelyek arra a következtetésre vezették, hogy L. B. úr (Alken‑Maes) és A. B. úr (Interbrew) között volt egy telefonbeszélgetés 1996. december 9‑én az Interbrew áraira vonatkozóan, a Bizottság azt válaszolta, hogy a Bizottság aktájának 8513. oldala alapján jutott erre a következtetésre, amely az Alken‑Maes Bizottsághoz címzett 2000. március 7‑i levele 42. mellékletének az utolsó oldalát tartalmazza.

73 Ezen, L. B. úr (Alken‑Maes) kézzel írt feljegyzéseiből álló dokumentum elemzése rámutat arra, hogy e dokumentum nem említ semmilyen 1996. december 9‑én tartott telefonbeszélgetést, azonban több, az eredeti szöveghez világosan később írt magyarázó jegyzetet is tartalmaz, amely választ ad az Interbrew árfeltételeire vonatkozóan megfogalmazott eredeti kérdésekre. Márpedig e magyarázó jegyzetek közül három tartalmazza a (96/12/9) dátumot, és kettő az „IB” (Interbrew) rövidítést, ezenkívül egy az A. B. úr (Interbrew) kezdőbetűket.

74 Arra kell tehát először is következtetni, hogy az Interbrew és az Alken‑Maes közötti, az Alken‑Maes árszabási feltételeire vonatkozó 1996. december 9‑i kapcsolat meglétének említése szerepel a kifogásközlésben, és hogy annak a kapcsolatnak a fennállását, amelyre a Bizottság utal, alátámasztja egy olyan dokumentum, amelyhez – mivel szerepel az aktában – a felperes hozzáférhetett, mivel maga a korábbi leányvállalata, az Alken‑Maes nyújtotta be azt a Bizottságnak. Az a tény, hogy a kapcsolat telefonon történt‑e, vagy sem, nem bír jelentőséggel a meghallgatáshoz való jog gyakorlása szempontjából, mivel – noha sajnálatos, hogy a Bizottság állítása e ponton nincs alátámasztva – a felperes meghallgatáshoz való joga a kapcsolatnak, és adott esetben a tartalmának a meglétével kapcsolatos, és nem azzal, hogy az ilyen kapcsolatteremtés telefonon történt‑e, vagy sem, mivel e pont nem bír semmilyen jelentőséggel a jogsértő jelleg meghatározása szempontjából.

75 Ami ezt követően a megtámadott határozat (53) preambulumbekezdésében tartalmazott megállapítást illeti, nevezetesen hogy az Interbrew CEO‑ja által az 1994. május 5‑i belső értekezleten felvázolt „forgatókönyv” „megfelelt‑e a Danone/Kronenbourg kérésének”, azaz hogy az Interbrew‑nak át kellett adnia 500 000 hektolitert az Alken‑Maes részére (különösen a kiskereskedelemben)”, meg kell állapítani, hogy a kifogásközlés 55. pontja ( kimondja, hogy „[a]z Interbrew‑n belüli belső megbeszélés során [M. úr] bemutatta a következő forgatókönyvet, amely kapcsolódik a Danone/Kronenbourg kéréséhez. Az Interbrew‑nak át kellett adnia 500 000 hektolitert az Alken-Maes részére (különösen a kiskereskedelemben), és hogyha „az Interbrew nem járul hozzá ehhez a kéréshez, az Interbrew France‑ot tönkreteszik a Heineken segítségével, és nagyon alacsony árakkal támadást indítanak az Interbrew ellen Belgiumban”. Az azt követő 56. pont pontosítja, hogy „[a] Kronenbourg által bemutatott forgatókönyvet az Interbrew az 1994. május 5‑i belső értekezleten megvizsgál[ta]”. A kifogásközlés 55. pontját két lábjegyzet, a 35. és a 36. sz. kíséri, amely hivatkozik az Interbrew 2000. február 28‑i levelére és annak 18. mellékletére (a Bizottság aktájának 7683. oldala). Ugyanezeket a dokumentum-hivatkozásokat találjuk a megtámadott határozatban, az (53) preambulumbekezdésben.

76 E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy az Interbrew 2000. február 28‑i levelének 18. melléklete, amely az Interbrew részéről C. úr nyilatkozatából áll, az említett nyilatkozat 2. oldalán a következő mondatot tartalmazza:

„[M. úr] egy belső értekezleten (1994. május 5.) bemutatta nekünk azt a forgatókönyvet, amely a Kronenbourg kérése volt. Lényegében a KRO megzsarolta az ITW‑t, azért hogy az átadjon az AM‑nek (főleg az élelmiszerszektorban) 500 000 [hektolitert]. Különben a Heineken segítségével tönkreteszik az ITW‑France‑ot, és nagyon alacsony árakkal támadást indítanak az ITW‑Belgique ellen.”

77 Meg kell tehát állapítani, hogy a megtámadott határozat (53) preambulumbekezdésében és a kifogásközlés 55. és 56. pontjában tartalmazott állítás lényegében átveszi az Interbrew által írásban benyújtott információ tartalmát, amely az aktában szerepel, és ez alapján a felperes hozzáférhetett. Ez utóbbi nem állíthatja tehát – tekintettel a megtámadott határozat (53) preambulumbekezdésében tartalmazott állításra – azt, hogy ténylegesen nem gyakorolhatta a meghallgatáshoz való jogát.

78 Az előzőekből következik egyrészt, hogy az Interbrew‑val tartott informális találkozókon tett állítólagos állítások szerepeltek a kifogásközlésben, másrészt, hogy – amennyiben azok szükségesek voltak az EK 81. cikk (1) bekezdés megsértése bizonyítékának létrehozásához – az alapjuk mindenesetre azokban a dokumentumokban található, amelyekhez a felperes hozzáférhetett. Úgy kell tehát határozni, hogy a felperes kifejthette a véleményét ezekről az állításokról, és hogy tiszteletben tartották a meghallgatáshoz való jogát.

79 Másodszor, ami azt az érvet illeti, amely szerint elutasították – megsértve a védelemhez való jogát – a felperesnek az aktához csatolt dokumentumokhoz való hozzáférésre irányuló kérelmét azt követően, hogy 2002. október 5‑én hozzáfért ahhoz, ideértve különösen az Interbrew kifogásközlésre adott válaszát annyiban, amennyiben az tartalmazhatott mentő bizonyítékokat, elég arra rámutatni, hogy az aktát kiegészítő dokumentumokhoz való hozzáférésre vonatkozó kérelmet a 2002. január 24‑i és 28‑i levéllel a közigazgatási eljárás lezárását követően nyújtották be. Márpedig annak elmulasztása, hogy a közigazgatási eljárás során benyújtson egy ilyen kérelmet, azt jelenti, hogy a felperes joga e ponton a későbbiekben benyújtott megsemmisítés iránti kereset illetően kizárt (lásd e tekintetben a fenti 31. pontban hivatkozott Ciment‑ügyben hozott ítélet 383. pontját). Ezt az érvet el kell tehát utasítani.

80 Ami az 1049/2001 rendelet értelmében 2002. március 4‑én benyújtott hozzáférés iránti kérelmet illeti, elég azt megállapítani, hogy az említett rendelet 7. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy „[t]eljes vagy részleges elutasítás esetén a kérelmező az intézmény válaszának kézhezvételét követő 15 munkanapon belül benyújthat egy megerősítés iránti kérelmet, amelyben kéri az intézményt, hogy vizsgálja felül az álláspontját”. Márpedig a Bizottság 2002. március 26‑i arra vonatkozó elutasítását követően, hogy engedélyezze a felperes hozzáférés iránti kérelmét, meg kell állapítani, hogy ez utóbbi, mivel az előírt határidőn belül nem nyújtott be egy megerősítés iránti kérelmet – amint azt a tárgyalás során az Elsőfokú Bíróság egyik kérdésére válaszolva megerősítette –, visszavonta a 2002. március 4‑i kérelmét.

81 Ebből következik, hogy a jogalap harmadik részét, valamint következésképpen ez utóbbi teljes egészét el kell utasítani.

2. Az indokolási kötelezettség megsértésére alapított jogalapról

a) A felek érvei

82 A felperes hangsúlyozza, hogy a megtámadott határozatot nem indokolták kellőképpen annyiban, amennyiben az egyrészt egyáltalán nem tartalmazta a releváns piac fogalmát, noha az a versenyellenes magatartás bármilyen értékelésének szükséges és előzetes feltétele, és másrészt a bírság kiszámítása során egyszerűen csak hivatkozik az iránymutatásra, anélkül hogy a rá kiszabott bírság összegének megállapításához használt szempontok pontos hatását meghatározná.

83 Így a megtámadott határozat először is kellően indokolt annyiban, amennyiben az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlata által támasztott követelménnyel ellentétben (az Elsőfokú Bíróság T‑68/89., T‑77/89. és T‑78/89. sz., SIV és társai kontra Bizottság (úgynevezett „síküveg‑”) ügyben 1992. március 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1992., II‑1403. o.] 159. pontja) nem az adott esetben releváns piac megfelelő fogalmán alapul, hanem kizárólag a „belga sörpiac” létezésének megállapításán. A Bizottság tévesen nem végezte el az érintett piac vagy piacok pontos földrajzi méretének, valamint a különböző sörtermékek esetleges helyettesíthetőségének elemzését. Az, hogy a Bizottság a „sörágazat Belgiumban” kifejezést felcserélte az ellenkérelmében a „belga sörpiac” kifejezéssel, nem válasz a felperes kifogására, amely szerint a jelen esetben a piac fogalma egyenértékű a jogsértés fogalmával. A hivatkozott földrajzi piacok, nevezetesen a belga és a francia piac meghatározása a megtámadott határozatban nincs kellően alátámasztva.

84 A Bizottság továbbá figyelembe vette azokat a ténybeli elemeket, amelyek a francia piacra utaltak, anélkül hogy e piac különös sajátosságainak mércéjével mért jelentőségüket elemezte volna. A Bizottság különösen hangsúlyozza a francia piacon való megtorlással fenyegetés érvét, amelyet állítólag a felperes tett az Interbrew ellen, jóllehet az ilyen versenykorlátozó magatartás megléte csak akkor állapítható meg, amikor a helyesen meghatározott piacon kifejtett bizonyos hatalom megalapozott.

85 A jelen esetben néhány, a megtámadott határozat tárgyát képező jogsértés megállapításának alátámasztására felhasznált tény, ideértve az 1994. május 11‑i találkozót, az 1994. július 6‑i telefonbeszélgetést és az 1997. április 17‑i találkozót, jelentősége a Bizottság szerint nem korlátozódott Belgiumra. Ezenkívül a Franciaország és Belgium közötti kapcsolat, és az e két ország közötti magatartások hasonlósága a Bizottság szerint a jogsértés jelentős elemei, különösen ami a hivatkozott fenyegetést illeti.

86 E tekintetben a Bizottság azon választása, hogy a hasonlóságot mutató magatartásokat külön kezeli, eltér a szokásos gyakorlatától, amely abból állt, hogy egyetlen határozatban állapította meg az eltérő jogsértő magatartásokat, mivel létezik ezek között egy kapcsolat a kartell résztvevőinek azonossága, a kartell szerkezetének különböző országokban való azonossága vagy még a különböző területek vagy termékek közötti kölcsönhatás miatt (lásd például a Bizottság EK‑Szerződés 81. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban [IV/34.279/F3 – ADALAT‑ügy] 1996. január 10‑én hozott 96/478/EK határozatát [HL 2003. L 201., 1. o., a továbbiakban: ADALAT‑határozat], és a „vitaminok”‑ és „önmásoló papírok”‑határozatot).

87 Márpedig több határozat elfogadásának választása a felperest a jogbizonytalanság állapotába helyezné, és lehetővé tenné a Bizottság számára, hogy mesterségesen felduzzassza – a tények összességére tekintettel a kiindulási összeg és esetlegesen egy szorzó ismételt alkalmazásával – a kiszabott bírság teljes összegét, anélkül hogy az érintett vállalkozásoknak lehetőségük lenne arra, hogy megértsék, miben különböztek a magatartások, és miért képeztek eltérő jogsértést.

88 Másodszor, ami a bírság összegének a kiszámítását illeti, a megtámadott határozat sem kellően indokolt. Mivel megelégszik azzal, hogy a megtámadott határozat (294) preambulumbekezdésében csak az iránymutatásban meghatározott módszerre utal akkor, amikor ez utóbbi célja, hogy „lehetővé tegye az átláthatóság és a Bizottság határozatai objektív jellegének a biztosítását úgy a vállalkozások, mint a Bíróság tekintetében”, a Bizottság elmulasztotta a rá háruló indokolási kötelezettségét, és megsértette a jogbiztonság elvét.

89 Mivel a bírság összegének indokolása azon a módszeren alapul, amely egy számot vesz kiindulási pontnak, és arra alkalmaz korrekciókat, lényeges, hogy a Bizottság megfelelően részletesen kifejtse azoknak a szempontoknak a jelentőségét, amelyeket a bírság kiszámításához használtak, azért hogy az indokolási kötelezettség célját elérje, nevezetesen hogy lehetővé tegye a felperes számára, hogy értékelje a bírságkiszabás összhangját és jogszerűségét ahhoz, hogy a jogait megvédje, az Elsőfokú Bíróság és a Bíróság számára, hogy a felülvizsgálatát gyakorolja, valamint valamennyi érdekelt számára, hogy megismerje azokat a feltételeket, amelyek között a Bizottság az EK‑Szerződést alkalmazta.

90 A jelen esetben azon tény ellenére, hogy a Bizottságnak nem kell egy matematikai képlethez tartania magát, a megtámadott határozat nem tünteti fel sem a kiszabott bírság kiszámításának részleteit, sem az összege meghatározásához megállapított szempontok pontos súlyát. Így – ellentétben a kartell tárgyában hozott többi határozat, úgymint a „vitaminok”‑ és az „önmásoló papírok”‑határozat esetében követett eljárással – 25 milliós átalányösszeg önkényes megválasztását és a megtámadott határozat (305) preambulumbekezdésében hivatkozott bírság elrettentő hatása biztosításának jelentőségét nem igazolják a mennyiségi szempontok. A releváns piac megfelelő meghatározásának a hiánya is nyilvánvalóvá teszi a bírság kiszámítása indokolásának elégtelenségét, mivel az iránymutatás szerint a kiindulási összeg kiválasztása az érintett földrajzi piac méretéhez, a kartell piacra gyakorolt hatásához és a piacon megvalósított forgalomhoz kötött.

91 Különösen két, a felperessel szemben elfogadott súlyosító körülmény, nevezetesen az Interbrew‑ra gyakorolt nyomás és a visszaesés alapján a Bizottság egyetlen 50%‑os bírságemelést alkalmazott, anélkül hogy az egyes elfogadott súlyosító körülmények súlyát közölte volna. A bírság kiszámításánál használt különböző szempontok önálló jelentőségére vonatkozó pontosság hiánya nem tette lehetővé a felperes számára annak értékelését, hogy milyen arányban kellene csökkenteni a kiszabott bírságot.

92 A világos és releváns elemek hiánya annál is inkább védhetetlen, mivel a Bizottság elismerte a szervezeti egységei által a bírság kiszámítására vonatkozó belső konzultációra és tanácskozásra készített iratok létezését, és hogy ezekbe az iratokba nem lehetett betekinteni. Márpedig egy ilyen körülmény felveti, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban figyelembe vett a felperes által hozzáférhető információkon kívül más információkat is, anélkül hogy azokra abban említést tett volna.

93 A felperes különösen hangsúlyozza, hogy a Bizottság nem indokolta kellő mértékben a visszaesések súlyosító körülményként való elfogadását vele szemben. Az indokolási kötelezettség e hiánya rá nézve különösen káros annyiban, amennyiben a Bizottság nem emeli rendszeresen a bírság összegét a visszaesések miatt, hanem a határozathozatali gyakorlatában bizonyíték van arra, hogy némi határozatlanság áll fenn a bírság összegének meghatározása során annak tulajdonítandó szerepet és jelentőséget illetően, és az iránymutatás elfogadása nem volt elegendő ahhoz, hogy megszüntesse az ebből következő bizonytalanságot.

94 A Bizottság vitatja a felperes érvelését.

b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

95 A Bizottság a vállalkozásokkal szemben a versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírságokra vonatkozó határozatai ellen indított keresetek esetén az Elsőfokú Bíróságnak két jogcímen van hatásköre. Egyrészt vizsgálnia kell az EK 230. cikk alapján azok jogszerűségét. Ennek keretében többek között ellenőriznie kell az EK 253. cikkben meghatározott indokolási kötelezettség betartását, amelynek megsértése esetén a határozat jogellenes. Másrészt az Elsőfokú Bíróság az EK 229. cikk és a 17. rendelet 17. cikke szerinti korlátlan felülvizsgálati jogkörre vonatkozó felhatalmazás alapján jogosult annak megítélésére, hogy a bírság összege megfelelő‑e. Ez utóbbi értékelés szükségessé teheti olyan információk bemutatását és figyelembevételét, amelyek említését a megtámadott határozatban nem követeli meg az EK 253. cikkben előírt indokolási kötelezettség (a Bíróság C‑248/98. P. sz., KNP BT kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑9641. o.] 38–40. pontja és az Elsőfokú Bíróság T‑220/00. sz., Cheil Jedang kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2473. o.] 215. pontja).

96 Ami az indokolási kötelezettség tiszteletben tartásának a vizsgálatát illeti, az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az EK 253. cikk által megkövetelt indokolási kötelezettségből világosan és egyértelműen ki kell tűnnie az intézmény – a jogi aktus szerzője – érvelésének oly módon, hogy lehetővé tegye az érdekeltek számára, hogy megismerjék a hozott intézkedés indokolását, és a hatáskörrel rendelkező bíróságnak, hogy a bírósági felülvizsgálatot gyakorolja. Az indokolási kötelezettséget az adott körülményekre tekintettel kell értékelni, különösen a jogi aktus tartalmára, az említett indokolás jellegére, és arra az érdekre, amellyel a jogi aktus címzettjei vagy az aktus által közvetlenül és személyükben érintett más személyek rendelkezhetnek ahhoz, hogy magyarázatot kapjanak. Nem szükséges, hogy az indokolás részletezzen valamennyi releváns ténybeli és jogi elemet annyiban, amennyiben azt a kérdést, hogy a jogi aktus indokolása eleget tesz‑e az EK 253. cikk követelményeinek, nemcsak a megfogalmazása, hanem az összefüggései, valamint az érintett tárgyat szabályozó jogi szabályok tekintetében is értékelni kell (a Bíróság 296/82. és 318/82. sz., Hollandia és Leeuwarder Papierwarenfabriek kontra Bizottság ügyben 1985. március 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1985., 809. o.] 19. pontja; a C‑56/93. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 1996. február 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., I‑723. o.] 86. pontja és a C‑367/95. P. sz., Bizottság kontra Sytraval és Brink’s France ügyben 1998. április 2‑án hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑1719. o.] 63. pontja; a fenti 95. pontban hivatkozott Cheil Jedang kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 216. pontja).

97 Ami a közösségi versenyszabályok megsértéséért kiszabott bírságok számítására vonatkozó indokolási kötelezettség tartalmát illeti, rá kell egyrészt mutatni, hogy ez utóbbit a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdése második albekezdésének rendelkezései alapján kell meghatározni, amely szerint „[a] bírság összegének megállapításakor a jogsértés súlyát és időtartamát is figyelembe kell venni”. Az indokolási kötelezettség esetén irányadó lényeges formai követelményt tehát betartják akkor, ha a Bizottság határozatában megjelöli azokat az elemeket, amelyek lehetővé tették számára a jogsértés súlyának és időtartamának megítélését (a Bíróság C‑291/98. P. sz., Sarrió kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑9991. o.] 73. pontja és a C‑238/99. P., C‑244/99. P., C‑245/99. P., C‑247/99. P., C‑250/99. P.–C‑252/99. P. és a C‑254/99. P. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ügyben 2002. október 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑8375. o.] 463. pontja). Másrészt az iránymutatás, valamint az engedékenységi közlemény irányadó szabályokat tartalmaznak azon értékelési elemek tekintetében, amelyeket a Bizottságnak figyelembe kell vennie a jogsértés súlyának és időtartamának megítélésekor (a fenti 95. pontban hivatkozott Cheil Jedang kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 217. pontja). A fentiekre tekintettel a Bizottság az indokolási kötelezettsége esetén irányadó lényeges formai követelményt tehát betartja akkor, ha határozatában megjelöli azokat az értékelési körülményeket, amelyeket iránymutatása és adott esetben engedékenységi közleménye alkalmazása során figyelembe vett, és amelyek lehetővé tették számára a bírság összegének kiszámítása céljából a jogsértés súlyosságának és időtartamának meghatározását (a fenti 95. pontban hivatkozott Cheil Jedang kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 218. pontja).

98 Jelen esetben a Bizottság eleget tesz e követelményeknek.

99 Ami először is a releváns piac Bizottság általi meghatározásának hiányára alapított kifogást illeti, meg kell állapítani, hogy a Bizottságnak jelen esetben semmilyen kötelezettsége nem volt arra, hogy az érintett piacot meghatározza. Az ítélkezési gyakorlatból következik ugyanis, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdése alkalmazására vonatkozó eljárásba