ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
27

A Kuršu zeme ezért felülvizsgálati kérelmet nyújtott be az Augstākā tiesához (legfelsőbb bíróság, Lettország) azzal érvelve, hogy amikor a VID, az administīvā rajona tiesa (körzeti közigazgatási bíróság) és az Administratīvā apgabaltiesa (regionális közigazgatási bíróság) arra a következtetésre jutott, hogy az adóelőny megszerzése érdekében mesterségesen létrehozott láncügyletben vett részt, nem mutattak rá arra, hogy mi volt ez az adóelőny, amelyben ő vagy a szóban forgó ügyletekben részt vevő többi társaság részesült volna. A Kušu zeme szerint még abban az esetben is, ha a szóban forgó termékeket közvetlenül a Baltfishertől szerezte volna be, a héáról szóló törvény 10. §‑ának (7) bekezdése alapján jogosult lenne levonni az e termékek beszerzése utáni héát, mivel az „Közösségen belüli beszerzésnek” minősült.
33

Végül az is igaz, hogy – amint azt a kérdést előterjesztő bíróság is kiemeli – a minimális szolgáltatási csomagnak a 2012/34 irányelv által annak érdekében történő kiterjesztése, hogy az a vasúti infrastruktúra használatát is magába foglalja, nem képezte tárgyát különös indokolásnak ezen irányelv egyik preambulumbekezdésében sem. Ez egyébként nem képezheti akadályát annak, hogy az említett irányelv II. melléklete úgy kerüljön értelmezésre, hogy az utasperonok az e melléklet értelmében vett minimális szolgáltatások közé tartoznak, mivel az állandó ítélkezési gyakorlat már megállapította, hogy ha egy általános hatályú jogi aktusból kitűnik az intézmény által követett cél lényege, túlzás lenne külön indokolást megkövetelni az alkalmazott különböző technikai megoldásokra (2018. február 7‑iAmerican Express ítélet, C‑304/16, EU:C:2018:66, 76. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
2

A jogvitánk a megtámadott ítélet 1–21. pontjában kifejtett előzményeiből kitűnik, hogy az Icap plc (a NEX International Limited jogai és kötelezettségei erejéig), az Icap Management Services Ltd és az Icap New Zealand Ltd (a továbbiakban együttesen: Icap) olyan, hangalapú és elektronikus hálózatok közvetítésével tőzsdeügynöki szolgáltatásokat nyújtó vállalkozásnak képezi a részét, amely kereskedés utáni szolgáltatásokat is nyújt.
21

E körülmények között az Østre Landsret (keleti fellebbviteli bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Amennyiben a házastársak közötti családegyesítésre olyan »új korlátozásokat« vezettek be, amelyek első ránézésre sértik [az 1/80 határozat 13. cikkében foglalt] »standstill« klauzulát, és ezeket a korlátozásokat az Európai Unió Bíróságának a 2016. április 12‑iGenc ítéletében (C‑561/14, EU:C:2016:247) és 2014. július 10‑iDogan ítéletében (C‑138/13, EU:C:2014:2066) elismert »sikeres beilleszkedéssel« kapcsolatos megfontolások igazolják, egy olyan szabály, mint a külföldiekről szóló dán törvény […] 9. §‑ának 7) bekezdése – amely szerint egyebek mellett a Dániában tartózkodási engedéllyel rendelkező harmadik országbeli állampolgár és annak házastársa közötti családegyesítés általános feltétele az, hogy a pár erősebben kötődjön Dániához, mint Törökországhoz – úgy tekintendő‑e, hogy »azt valamely közérdeken alapuló kényszerítő ok indokolja, alkalmas a törvényes cél elérésének biztosítására, és nem lépi túl az annak eléréséhez szükséges mértéket«? 2) Az 1. kérdésre adott igenlő válasz esetén, aminek eredményeként a kötődésre vonatkozó feltétel általában alkalmasnak minősül arra, hogy a beilleszkedésre irányuló célkitűzés megvalósulását biztosítsa, lehetséges‑e a korlátozás tesztjének és az arányosság követelményének megsértése nélkül [a)] olyan gyakorlat alkalmazása, amely alapján, amennyiben a tagállamban tartózkodási engedéllyel rendelkező házastárs (a családegyesítő) először 12–13 évesen vagy később érkezett Dániába, a családegyesítő e tagállamhoz való kötődésének értékelése során jelentős súllyal esnek latba a következő körülmények: – az illető vagy körülbelül 12 évig hosszú távon jogszerűen tartózkodott a tagállamban; – vagy a tagállamban tartózkodott és állandó munkaviszonya volt a tagállamban, amely jelentős kapcsolatot és a tagállam nyelvén való kommunikációt is jelentett a munkatársakkal és az ügyfelekkel, és amely jelentős megszakítások nélkül legalább négy vagy öt évig fennállt; – vagy oly módon tartózkodott a tagállamban és rendelkezett ott állandó munkaviszonnyal, hogy az nem jelentett jelentős kapcsolatot és a tagállam nyelvén való kommunikációt a munkatársakkal és az ügyfelekkel, és amely jelentős megszakítások nélkül legalább hét vagy nyolc évig fennállt; [b)] olyan gyakorlat alkalmazása, amely alapján a kötődésre vonatkozó követelmény teljesülése ellen szól, ha a családegyesítő jelentős köteléket tartott fenn a hazájával, a hazájába való gyakori vagy hosszabb látogatások formájában, míg a rövidebb vakáció vagy oktatási célú tartózkodás nem szól az engedély megadása ellen; [c)] olyan gyakorlat alkalmazása, amely alapján erőteljesen a kötődésre vonatkozó feltétel teljesülése ellen szól, ha az úgynevezett »házas, elvált, majd újraházasodott« helyzet áll fenn?”
20

Először is, az indokolási kötelezettség állítólagos megsértését illetően a fellebbező azt állítja, hogy a Törvényszék először is nem fejtette ki, hogy a kártérítési igény miért kapcsolódik szükségképpen az egyetértési levél értelmezéséhez, hiszen az említett keresetben kifogásolt magatartás nem az állítólagos szerződés felbontása, hanem MS alapvető jogainak az ellene irányuló panasz kezelése során történő megsértése, és ezért az említett levél értelmezése nem szükséges, és nem is elengedhetetlen az említett kérelemnek a 2013. április 18‑iBizottság kontra Systran és Systran Luxembourg ítélet (C‑103/11 P, EU:C:2013:245) 80. pontja értelmében vett vizsgálatához.
57

Először is a fizetések beszüntetésétől a szóban forgó lízingszerződés felmondásáig terjedő időtartam alatt fizetendő lízingdíjakat illetően meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben a lízingbe adó 2015. június 6‑tól mondta fel a szerződést. Mivel azonban a felmondás a ZZD 88. cikke alapján csak a jövőre vonatkozik, a lízingszerződésnek a lízingbe vevő által a felmondás előtt meg nem fizetett törlesztőrészletei továbbra is esedékesek, és a lízingbe adónak főszabály szerint továbbra is fennáll a követelése, amelyre bíróság előtt hivatkozhat.
2

E kérelmet a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (adó‑ és vámhatóság, Egyesült Királyság; a továbbiakban: adóhatóság) és The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge (a továbbiakban: cambridge‑i egyetem) között annak tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, hogy e hatóság megtagadta a cambridge‑i egyetemmel szemben azon befektetési tevékenységek keretében felmerült költségekhez kapcsolódó hozzáadottérték‑adó (héa) levonását, amelyek nem tartoznak a héairányelv hatálya alá, ugyanakkor az abból származó jövedelmet az ezen egyetem valamennyi tevékenysége körében felmerült költségek fedezésére használták fel.
26

E tekintetben meg kell állapítani, hogy kizárólag a jogvitát tárgyaló és a meghozandó határozatért felelős nemzeti bíróság feladata, hogy az ügy sajátos jellemzőire és az előzetes döntéshozatalra utalás szükségességére tekintettel valóban relevánsak‑e a Bíróság elé terjesztett kérdések az ítélet meghozatalához. Következésképpen, amennyiben az előterjesztett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság – főszabály szerint – köteles határozatot hozni. A Bíróság csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróság előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdéséről való határozathozatalt, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (lásd: 2018. december 4‑iMinister for Justice and Equality és Commissioner of An Garda Síochána ítélet, C‑378/17, EU:C:2018:979, 26. és 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
57

Amint ugyanis azt a Bíróság is megállapította a 2015. október 1‑jei ERSTE Bank Hungary ítélet (C‑32/14, EU:C:2015:637) 59. pontjában, még ha a nemzeti szabályozás elő is ír egy ilyen preventív ellenőrzést, a fogyasztókkal kötött szerződésekben foglalt tisztességtelen feltételek alkalmazásának megszüntetésére irányuló megfelelő és hatékony eszközöknek olyan rendelkezéseket kell magukban foglalniuk, amelyek lehetővé teszik a fogyasztók hatékony bírói jogvédelmét, biztosítva számukra a vitás szerződés bíróság előtti megtámadásának lehetőségét akár a végrehajtási szakaszban is, úgy, hogy észszerű eljárási feltételek mellett a jogaik gyakorlása ne függjön olyan feltételektől, különösen pedig olyan határidőktől vagy költségektől, amelyek rendkívül nehézzé vagy gyakorlatilag lehetetlenné teszik a 93/13 irányelv által garantált jogok gyakorlását.
14

A 2012. november 29‑én közzétett közleménnyel (HL 2012. C 369., 7. o.) módosított KN magyarázó megjegyzések (HL 2011. C 137., 1. o., a továbbiakban: KN magyarázó megjegyzések) a KN 85044030 vámtarifaalszámával kapcsolatban pontosították, hogy „[e]zen alszám alá tartoznak a telekommunikációs berendezésekhez vagy automatikus adatfeldolgozó gépekhez és azok egységeihez használt statikus áramátalakítók, amelyek: – általában tartalmaznak stabilizáló áramkört; – tipikus kimeneti feszültségük pl. 3,3, 5, 12, 24, 48 vagy 60 V. A telekommunikációs berendezésekhez vagy automatikus adatfeldolgozó gépek áramforrásaihoz és azok egységeihez használt statikus áramátalakítók arra szolgálnak, hogy például a hálózati váltóáramot (AC) átalakítsák a szükséges egyenárammá (DC). Automatikus adatfeldolgozó gépekhez használva az úgynevezett Szünetmentes Tápegység (UPS) áramszünet esetén is biztosítja az energiaellátást (»energia rendben« jelzéssel), így megakadályozza az adatvesztést.”
40

Így a Bizottság 2018‑as vizsgálatra vonatkozó jelentése (Final report of an audit carried out in Italy from 28 May 2018 to 1 June 2018 in order to evaluate the situation and official controls for [Xylella fastidiosa] rapport [Az Olaszországban 2018. május 28. és 2018. június 1‑je között a Xylella fastidiosa helyzetének és hivatalos ellenőrzésének értékelése céljából végzett vizsgálatra vonatkozó végső jelentés, DG (SANTE) 2018–6485, 23–24. o.] (a továbbiakban: 2018. évi vizsgálati jelentés) kifejezetten kiemeli, hogy a 2016‑os évre vonatkozó, 2017 májusában lezárt nyomon követés gyakorlása során beazonosított pozitív fertőzöttségi esetek több mint 90%‑át olyan növények közelében fedezték fel, amelyeket 2015 folyamán fertőzöttként azonosítottak, és amelyek kiemelésére jelentős késedelemmel került sor.
4

Az 1215/2012 rendelet 17–19. cikke e rendelet joghatósági szabályokról szóló II. fejezetének, és különösen e fejezet „Joghatóság fogyasztói szerződések esetén” című 4. szakaszának részét képezi. E rendelet a 17. cikke (1) bekezdésének c) pontjában a következőket állapítja meg: „(1) Valamely személy, a fogyasztó [helyesen: A valamely személy – fogyasztó –] által kereskedelmi vagy szakmai tevékenységén kívül eső céllal megkötött szerződéssel kapcsolatos ügyekben a joghatóságot a 6. cikk és a 7. cikk 5. pontjának sérelme nélkül e szakasz határozza meg, ha: […] c) minden más esetben, a szerződést olyan személlyel kötötték, aki a fogyasztó lakóhelyének tagállamában kereskedelmi vagy szakmai tevékenységet folytat, vagy ilyen tevékenysége bármilyen módon az említett tagállamra, illetve több állam között az említett tagállamra is irányul, és a szerződés az ilyen tevékenység körébe tartozik.”
24

E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás 8. cikke értelmében a szerződő felek a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás II. mellékletnek megfelelően rendelkezéseket fogadnak el a szociális biztonsági rendszerek összehangolásáról, különösen az alkalmazandó jogi előírások meghatározása és a juttatásoknak a szerződő felek felségterületén lakóhellyel rendelkező személyek részére való folyósítása érdekében. Márpedig e II. melléklet A szakasza a 883/2004 és a 987/2009 rendelet szerződő felek közötti alkalmazását írja elő. Ezért, és mivel az említett II. melléklet 1. cikkének (2) bekezdése értelmében „[a] »tagállam(ok)« kifejezést az e melléklet A. szakaszában hivatkozott jogi aktusokban úgy kell értelmezni, hogy abba az Európai Unió vonatkozó jogi aktusai által meghatározott államok mellett Svájc is beletartozik”, e rendelet rendelkezései a Svájci Államszövetségre is kiterjednek (lásd ebben az értelemben: 2019. március 14‑iDreyer ítélet, C‑372/18, EU:C:2019:206, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ugyanez vonatkozik a H3. határozat rendelkezéseire is, mivel a személyek szabad mozgásáról szóló megállapodás II. mellékletének B szakasza akként rendelkezik, hogy a szerződő felek figyelembe veszik e határozatot.
10

Ugyanezen irányelvnek „A specifikus védelmi szükségletekkel rendelkező áldozatok védelemhez való joga a büntetőeljárás során” című 23. cikke így rendelkezik: „(1) A védekezéshez való jog sérelme nélkül és az igazságszolgáltatási mérlegelési jogkör szabályaival összhangban, a tagállamok biztosítják, hogy a specifikus védelmi szükségletekkel rendelkező áldozatok, akik a 22. cikk (1) bekezdése szerinti egyéni értékelés eredményeként meghatározott különleges intézkedéseket vehetnek igénybe, igénybe vehessék az e cikk (2) és (3) bekezdésében megállapított intézkedéseket. Az egyéni értékelést követően tervezett különleges intézkedést nem kell biztosítani abban az esetben, ha az operatív vagy gyakorlati kényszerítő körülmények alapján lehetetlen, vagy ha az áldozat kihallgatására sürgős szükség van, és ennek elmulasztása sérelmet okozhat az áldozatnak vagy egy másik személynek, illetőleg veszélyeztetheti az eljárás menetét. (2) A bűnügyi nyomozások során a következő különleges intézkedéseket kell biztosítani a 22. cikk (1) bekezdésével összhangban meghatározott, specifikus védelmi szükségletekkel rendelkező áldozatok számára: a) az áldozat kihallgatását az e célra kialakított vagy átalakított helyiségekben végzik; b) az áldozat kihallgatását erre kiképzett szakemberek révén vagy azok segítségével végzik; c) az áldozat valamennyi kihallgatását ugyanazon személyek végzik, kivéve ha ez ellentétes a hatékony igazságszolgáltatással; d) a szexuális erőszak, a nemi alapú erőszak és a hozzátartozók közötti erőszak áldozatainak valamennyi kihallgatását – kivéve, ha azt ügyész vagy bíró végzi – az áldozattal azonos nemű személy végzi, ha az áldozat úgy kívánja, feltéve hogy ez nem veszélyezteti a büntetőeljárást. (3) A bírósági eljárások során az alábbi intézkedéseket kell biztosítani a 22. cikk (1) bekezdésével összhangban meghatározott, specifikus védelmi szükségletekkel rendelkező áldozatok számára: a) olyan intézkedések, amelyeknek célja a tanúvallomás során az áldozat és az elkövető közötti vizuális kapcsolat elkerülése, például a bizonyítékok szolgáltatása során is, megfelelő módszerek alkalmazásával, beleértve a megfelelő kommunikációs technológia alkalmazását is; b) olyan intézkedések, amelyeknek célja az áldozatok meghallgatása, anélkül, hogy jelen lennének a tárgyalóteremben, így különösen megfelelő kommunikációs technológiák felhasználása útján; c) olyan intézkedések, amelyeknek célja az áldozat magánéletére vonatkozó és a bűncselekményhez nem kapcsolódó szükségtelen kérdések mellőzése; továbbá d) olyan intézkedések, amelyek lehetővé teszik a tárgyalásnak a nyilvánosság kizárásával történő megtartását.”
22

Mivel lényegében azt állapította meg, hogy ha más megoldások is lehetségesek, az ugyanazon vizsgálat alá eső, piacgazdasággal rendelkező harmadik országot kell kiválasztani, ha az minősül a legalkalmasabb országnak, a Törvényszék egyrészt az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdése a) pontja második albekezdésének második mondatába az e rendelkezés szövegében nem szereplő további feltételt vezetett be, ami jogi szempontból nem megengedhető, amint az a Kereskedelmi Világszervezet (WTO) Fellebbezési Testületének 2016. október 6‑i, az „Európai Unió – Az Argentínából érkező biodízelre vonatkozó dömpingellenes intézkedések” ügyre vonatkozó jelentéséből (WT/DS473/AB/R, 6.30 pont) kitűnik. Másrészt a Törvényszék által elfogadott értelmezés kiüresítené az említett rendelkezést, mivel okafogyottá tenné az abban előírt jogi kötelezettséget, amely szerint, ha mód van rá, az ugyanazon vizsgálat alá eső országot kell kiválasztani. A legmegfelelőbb analóg ország kiválasztásának kötelezettsége ugyanis már az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdése a) pontja második albekezdésének első mondatából is következik, ezért nem lehet úgy tekinteni, hogy ezen albekezdés második mondata csupán ugyanazon kötelezettség megismétlésére szorítkozik.
8

A 2006/123 irányelv 15. cikkének (1) bekezdése, (2) bekezdésének b) és c) pontja, valamint (3), (5) és (6) bekezdése a következőket mondja ki: „(1) A tagállamok megvizsgálják, hogy jogrendszerük a (2) bekezdésben felsorolt követelmények bármelyikét előírja‑e, és biztosítják, hogy bármely ilyen követelmény összeegyeztethető legyen a (3) bekezdésben meghatározott feltételekkel. A tagállamok az említett feltételekkel való összeegyeztethetőség érdekében kiigazítják törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseiket. (2) A tagállamok megvizsgálják, hogy jogrendszerük a szolgáltatási tevékenység nyújtására való jogosultságot vagy a szolgáltatási tevékenység gyakorlását az alábbi megkülönböztetésmentes [helyesen: hátrányos megkülönböztetéstől mentes] követelmények bármelyikének való megfeleléshez köti‑e: […] b) a szolgáltató kötelezettsége meghatározott jogi formában való működésre; c) a társaság tulajdonlására vonatkozó követelmények; […] (3) A tagállamok ellenőrzik, hogy a (2) bekezdésben említett követelmények megfelelnek‑e az alábbi feltételeknek: a) hátrányos megkülönböztetés tilalma: a követelmények sem közvetlenül, sem közvetve nem lehetnek megkülönböztetőek [helyesen: hátrányosan megkülönböztetőek] az állampolgárság, vagy társaságok esetén a létesítő okirat szerinti székhely helye alapján; b) szükségesség: a követelményeket a közérdeken alapuló kényszerítő indoknak kell alátámasztania; c) arányosság: a követelményeknek alkalmasaknak kell lenniük a célok teljesítésének biztosítására, nem haladhatják meg az adott cél teljesítéséhez szükséges mértéket, és nem válthatók ki más, ugyanazt az eredményt biztosító, kevésbé korlátozó intézkedéssel. […] (5) A 39. cikk (1) bekezdésében előírt kölcsönös értékelő jelentésben a tagállamok meghatározzák az alábbiakat: a) azokat a követelményeket, amelyeket továbbra is fenn kívánnak tartani, és annak indoklása, hogy miért tekintik az adott követelményeket a (3) bekezdésben meghatározott feltételeknek megfelelőnek; b) az eltörölt vagy enyhített követelményeket. (6) 2006. december 28‑tól a tagállamok nem vezethetnek be semmilyen új, a (2) bekezdésben felsoroltakkal megegyező típusú követelményt, kivéve ha a követelmény megfelel a (3) bekezdésben meghatározott feltételeknek.”
3

A 2006/54 irányelvnek „Az irányelv célja” című 1. cikke értelmében: „Ezen irányelv célja, hogy a foglalkoztatás és a munkavégzés területén biztosítsa az esélyegyenlőség, valamint a férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvének végrehajtását. E célból az alábbiak vonatkozásában tartalmaz az egyenlő bánásmód elvének megvalósítására irányuló rendelkezéseket: a) az előmenetelt is magában foglaló munkavállalás és a szakképzés; b) a díjazást is magában foglaló munkafeltételek; c) foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerek. Az irányelv rendelkezéseket tartalmaz továbbá annak érdekében, hogy megfelelő eljárások megállapítása révén biztosítsa ezek megvalósításának fokozott eredményességét.”
38

Annak megállapítása, hogy a rosszhiszeműség fennállása összetéveszthetőséget feltételez, a 207/2009 rendelet 52. cikke (1) bekezdésének b) pontjában szereplő feltétlen törlési ok és az e rendelet 53. cikke (1) bekezdésének a) pontjában szereplő viszonylagos törlési ok közötti különbség figyelmen kívül hagyását jelenti, amint azt a Törvényszék előtt a fellebbező is előadta.
15

A 882/2004 rendelet „Illetékek vagy díjak” című 27. cikke a következőképpen szól: „(1) A tagállamok illetékeket vagy díjakat szedhetnek a hatósági ellenőrzések során felmerülő költségek fedezésére. (2) A IV. melléklet A. szakaszában és az V. melléklet A. szakaszában említett tevékenységek esetében azonban a tagállamok biztosítják az illeték [helyesen: díj] beszedését. (3) A (4) és (6) bekezdés sérelme nélkül a IV. melléklet A. szakaszában és az V. melléklet A. szakaszában említett konkrét tevékenységek vonatkozásában a beszedett illetékek [helyesen: díjak] nem lehetnek alacsonyabbak a IV. melléklet B. szakaszában és az V. melléklet B. szakaszában megállapított minimális díjtételeknél. A 2008. január 1‑jéig megszabott átmeneti időszakban azonban a IV. melléklet A. szakaszában említett tevékenységek vonatkozásában a tagállamok továbbra is alkalmazhatják a [friss hús és a baromfihús egészségügyi vizsgálatának és ellenőrzésének finanszírozásáról szóló, 1985. január 29‑i] 85/73/EGK irányelvnek [{HL 1985, L 32, 14. o.; magyar nyelvű különkiadás: 3. fejezet, 6. kötet, 161. o.}] megfelelően jelenleg alkalmazott díjtételeket. […] (4) A hatósági ellenőrzések céljára az (1) és (2) bekezdéssel összhangban beszedett illetékek [helyesen: díjak]: […] b) az illetékes hatóságok által adott időszak alatt viselt költségek alapján átalányként, vagy adott esetben a IV. melléklet B. szakaszában vagy az V. melléklet B. szakaszában meghatározott összegként is megállapíthatók. (5) Az illetékek [helyesen: díjak] megállapításakor a tagállamok figyelembe veszik a következőket: a) az érintett üzleti vállalkozás típusa és az idevágó kockázati tényezők; b) az alacsony forgalmú üzleti vállalkozások érdekei; c) a termelésben, feldolgozásban és forgalmazásban alkalmazott hagyományos módszerek; d) a különleges földrajzi korlátokkal bíró régiókban található üzleti vállalkozások igényei. (6) Ha a takarmány‑ és élelmiszeripari vállalkozások által megvalósított önellenőrzési és nyomon követési rendszerek, valamint a hatósági ellenőrzések során meghatározott megfelelőségi szint fényében adott típusú takarmány vagy élelmiszer vagy tevékenység esetében a hatósági ellenőrzéseket csökkentett gyakorisággal végzik, vagy az (5) bekezdés b)–d) pontjában említett kritériumok figyelembevétele érdekében, a tagállamok a (4) bekezdés b) pontjában említett minimális díjtételeknél alacsonyabb összegben is megállapíthatják a hatósági ellenőrzésekkel kapcsolatos illetékeket [helyesen: díjakat], feltéve, hogy az érintett tagállam jelentést nyújt be a Bizottságnak, amelyben kitér a következőkre: a) az érintett takarmány vagy élelmiszer vagy tevékenység típusa; b) az érintett takarmány‑ vagy élelmiszeripari vállalkozásban elvégzett ellenőrzések; és c) az illeték [helyesen: díj] csökkentésének számításához alkalmazott módszer. […]”