C‑522/14. sz. ügy

Sparkasse Allgäu

kontra

Finanzamt Kempten

(a Bundesfinanzhof [Németország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„Előzetes döntéshozatal — A letelepedés szabadsága — EUMSZ 49. cikk — Tagállami szabályozás, amely a hitelintézetek számára azt a kötelezettséget írja elő, hogy közölniük kell az adóhatósággal az elhunyt ügyfelek vagyonára vonatkozó információkat az öröklési illeték beszedése céljából — E szabályozásnak a más tagállamban letelepedett, olyan fióktelepekre való alkalmazása, amelyek esetében a banktitok főszabály szerint tiltja az ilyen közlést”

Összefoglaló – A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2016. április 14.

Letelepedés szabadsága – Adójogszabályok – Korlátozások – Nemzeti szabályozás, amely a hitelintézetek számára azt a kötelezettséget írja elő, hogy közölniük kell az adóhatósággal az elhunyt ügyfeleknek az e hitelintézetek más tagállamban lévő fióktelepeinél elhelyezett vagy azok által kezelt vagyonára vonatkozó információkat – A második tagállamban büntetőjogi szankciókkal védett banktitok előírása – A közlési kötelezettség megengedhetősége

(EUMSZ 49. cikk)

Az EUMSZ 49. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan tagállami szabályozás, amely az e tagállamban székhellyel rendelkező hitelintézetek számára előírja azt, hogy a nemzeti hatóságoknak jelentsék be a más tagállamban letelepedett, nem önálló fióktelepeikben letétbe helyezett vagy e fióktelepek által kezelt vagyont az e vagyonnak az elsőként említett tagállamban tartózkodó tulajdonosának a halála esetén, ha a másodikként említett tagállamban nem áll fenn hasonló bejelentési kötelezettség, és a hitelintézetek ott büntetőjogi szankció terhe mellett kötelesek megtartani a banktitkot.

Először is azok a hátrányos következmények, amelyek az ilyen kötelezettségből származhatnak, abból eredhetnek, hogy két tagállam párhuzamosan gyakorolja az egyrészt a bankoknak és más hitelintézeteknek az ügyfeleik felé a banktitok tiszteletben tartását érintően fennálló kötelezettségeket érintő szabályozással, másrészt pedig az adóellenőrzéssel kapcsolatban fennálló hatáskörét, mivel a fióktelep szerinti tagállam a banktitkot mindenkivel szemben – ideértve az adóhatóságokat is – előírja, míg a székhely szerinti tagállamban a banktitok tiszteletben tartása nem élvezhet előnyt az adóellenőrzések hatékonyságának a biztosítását érintő követelményhez képest, így az érintett szabályozás az általa említett körülmények tekintetében kötelezettséget vezet be az adóhatóságok részére való, az érintett számla tulajdonosának a hozzájárulása nélküli információtovábbítást érintően.

Másodszor az adóellenőrzések szükségleteire szolgáló információcsere tekintetében elfogadott mindenfajta harmonizációs intézkedés hiányában a tagállamok szabadon előírhattak a nemzeti hitelintézetek számára bejelentési kötelezettséget a külföldön tevékenykedő fióktelepeik vonatkozásában annak érdekében, hogy biztosítsák az adóellenőrzések hatékonyságát, feltéve, hogy az említett fióktelepeken belül végrehajtott ügyletek nem képezik hátrányosan megkülönböztető bánásmód tárgyát a hitelintézetek nemzeti fióktelepein belül végrehajtott ügyletekhez képest. Ugyanis a letelepedés szabadsága nem értelmezhető akképpen, hogy a tagállam köteles az adójogi szabályait, és különösen bejelentési kötelezettséget valamely másik tagállam szabályai függvényében meghatározni annak a minden helyzetben történő biztosítása végett, hogy a nemzeti adójogi szabályozásokból származó valamennyi különbség megszűnjön.

(vö. 25., 26., 29., 31., 32. pont és a rendelkező rész)