T‑16/04. sz. ügy

Arcelor SA

kontra

Európai Parlament és az Európai Unió Tanácsa

„Környezet – 2003/87/EK irányelv – Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységeinek kereskedelmi rendszere – Megsemmisítés iránti kérelem – Közvetlen és személyben való érintettség hiánya – Kártérítés iránti kérelem – Elfogadhatóság – Magánszemélyek számára jogokat keletkeztető, magasabb rendű jogi szabály kellően súlyos megsértése – A tulajdonhoz való jog – Szakmai tevékenység szabad gyakorlása – Arányosság – Egyenlő bánásmód – Letelepedés szabadsága – Jogbiztonság”

Az ítélet összefoglalása

1. Megsemmisítés iránti kereset – Természetes vagy jogi személyek – Őket közvetlenül és személyükben érintő jogi aktusok – Normatív jogi aktus – Irányelv

(EK 230. cikk, negyedik bekezdés és EK 249. cikk, harmadik bekezdés)

2. Megsemmisítés iránti kereset – Természetes vagy jogi személyek – Őket közvetlenül és személyükben érintő jogi aktusok – 2003/87 irányelv – Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységeinek kereskedelmi rendszere

(EK 174. cikk, EK 175. cikk, (1) bekezdés és EK 230. cikk, negyedik bekezdés; 2003/87 európai parlamenti és tanácsi irányelv, I. melléklet)

3. Eljárás – Keresetlevél – Alaki követelmények – A jogvita tárgyának megjelölése – A felhozott jogalapok rövid ismertetése

(A Bíróság alapokmánya, 21. cikk, első bekezdés és 53. cikk, (1) bekezdés; a Törvényszék eljárási szabályzata, 44. cikk, 1. §, c) pont)

4. Szerződésen kívüli felelősség – Feltételek – Jogellenesség – A közösségi jog kellően súlyos megsértése

(EK 174. cikk, EK 175. cikk és EK 288. cikk, második bekezdés; 2003/87 európai parlamenti és tanácsi irányelv)

5. Személyek szabad mozgása – Letelepedés szabadsága – A Szerződés rendelkezései

(EK 3. cikk, (1) bekezdés, c) pont, EK 43. cikk, EK 174. cikk, EK 175. cikk és EK 249. cikk, harmadik bekezdés; 2003/87 európai parlamenti és tanácsi irányelv)

6. Környezet – Levegőszennyezés – 2003/87 irányelv – Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységeinek kereskedelmi rendszere

(EK 5. cikk, második bekezdés, EK 10. cikk, EK 174–EK 176. cikk és EK 249. cikk, harmadik bekezdés; 2003/87 európai parlamenti és tanácsi irányelv 9. cikk, (1) bekezdés és 11. cikk, (1) bekezdés)

7. Közösségi jog – Elvek – Alapvető jogok

(2003/87 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 9. cikk, (1) bekezdés és 11. cikk, (1) bekezdés)

8. Környezet – Levegőszennyezés – 2003/87 irányelv – Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységeinek kereskedelmi rendszere

(EK 43. cikk és EK 174. cikk; 2003/87 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 3. cikk, a) pont, és 12. cikk, (2) és (3) bekezdés)

9. Környezet – Levegőszennyezés – 2003/87 irányelv – Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységeinek kereskedelmi rendszere

(EK 174. cikk; 2003/87 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 9. cikk, (1) és (3) bekezés, 11. cikk, (1) bekezdés és III. melléklet; 2002/358 tanácsi határozat)

10. Közösségi jog – Elvek – Jogbiztonság

(EK 2. cikk és EK 3. cikk, (1) bekezdés, c) és g) pont; 2003/87 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 1. cikk)

1. Az a puszta körülmény, hogy az EK 230. cikk negyedik bekezdése nem ismeri el kifejezetten az egyének által valamely irányelv ellen az EK 249. cikk harmadik bekezdése értelmében benyújtott megsemmisítés iránti keresetek elfogadhatóságát, nem elegendő az e keresetek elfogadhatatlanná nyilvánításához. A közösségi intézmények ugyanis kizárólag az érintett jogi aktus formájának megválasztásával nem zárhatják ki a Szerződés e rendelkezése által az egyének számára nyújtott bírói jogvédelmet, még ha irányelvről is van szó. Ráadásul pusztán az a tény, hogy a vitatott rendelkezések az EK 249. cikk negyedik bekezdése értelmében egy valódi irányelvnek minősülő általános hatályú jogi aktus részét képezik, és nem irányelv formájában hozott határozatnak, önmagában nem elegendő annak kizárásához, hogy e rendelkezések közvetlenül és személyében érintsenek valamely magánszemélyt.

(vö. 94. pont)

2. Ugyan igaz, hogy valamely általános hatályú aktus elfogadásakor a közösségi intézmények kötelesek a magasabb szintű jogi szabályokat tiszteletben tartani – ideértve az alapvető jogokat is –, az az állítás, miszerint ez az aktus megsérti ezeket a szabályokat vagy jogokat, önmagában nem elegendő ahhoz, hogy valamely magánszemély keresete elfogadhatónak minősüljön, anélkül hogy az EK 230. cikk negyedik bekezdését meg ne fosztanánk tartalmától, amennyiben az állítólagos jogsértés a címzettekhez hasonló módon nem egyéníti őt.

E tekintetben nem létezik semmiféle kifejezett és különös – akár magasabb szintű, akár másodlagos jogból származó – rendelkezés, amely kötelezné a közösségi jogalkotót, hogy az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének létrehozásáról szóló 2003/87 irányelv elfogadásának folyamata során a nyersvas-, illetve acélgyártók helyzetét a hivatkozott irányelv I. mellékletében felsorolt ágazatokhoz képest különösen figyelembe vegye. Így többek között a Közösség környezetvédelem terén folytatott szabályozási tevékenységének jogi alapját képező EK 174. cikk és EK 175. cikk (1) bekezdése sem ír elő ilyen kötelezettséget.

Továbbá nem tekinthető úgy, hogy valamely acélgyártó vállalkozást a 2003/87 irányelv rendelkezései személyében érintik.

(vö. 102–103., 105. pont)

3. A valamely közösségi intézmény által okozott állítólagos károk megtérítésére irányuló keresetlevélnek tartalmaznia kell azokat az elemeket, amelyek azonosíthatóvá teszik a felperes által kifogásolt magatartást, és azokat az okokat, amelyek alapján a felperes úgy ítéli meg, hogy ok-okozati összefüggés áll fenn e magatartás és az állítólagosan elszenvedett sérelem között, valamint tartalmaznia kell a sérelem természetét és terjedelmét.

Mindazonáltal, mivel az Európai Parlament és Tanács által az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének létrehozásáról szóló 2003/87 irányelv elfogadásával okozott állítólagos károk megtérítésére irányuló keresetlevél benyújtásának időpontjában fennálló körülményekre tekintettel e sérelem szükségszerűen csak jövőbeli lehetett abból eredően, hogy a megtámadott irányelvet még a különböző tagállamoknak át kellett ültetniük saját jogrendszerükbe, és a tagállamok a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszerének a kibocsátási egységekre vonatkozó nemzeti kiosztási tervük alapján történő saját területükön való végrehajtására vonatkozó mérlegelési mozgásterére tekintettel a felperes keresete benyújtása időpontjában nem is határozhatta meg e sérelem pontos terjedelmét, a felperes nem volt köteles a keresetében a sérelem pontos terjedelmét meghatározni ahhoz, hogy az elfogadható legyen, még kevésbé számszerűsíteni a kártérítés mértékét, mivel erre egyénként is lehetősége nyílik válasza benyújtásakor, feltéve hogy a felperes e körülményekre hivatkozik, és megjelöli azokat a tényezőket, amelyek lehetővé teszik a sérelem természetének és esetleges terjedelmének mérlegelését, mivel ebben az esetben az alperes(ek)nek lehetősége van védekezni.

(vö. 132., 135. pont)

4. A Közösségnek az intézményei által az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének létrehozásáról szóló 2003/87 irányelv elfogadásából következő jogellenes magatartásáért fennálló szerződésen kívüli felelőssége megállapításához a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogi szabályok kellően súlyos esetleges megsértésének a közösségi jogalkotó EK 174. és EK 175. cikk alapján a környezetvédelem terén biztosított hatásköreinek gyakorlása tekintetében fennálló széles mérlegelési jogköre korlátainak nyilvánvaló és súlyos túllépésén kell alapulnia. E mérlegelési jogkör gyakorlása ugyanis egyrészt magában foglalja azt, hogy a közösségi jogalkotónak összetett és bizonytalan ökológiai, tudományos, műszaki és gazdasági fejlődési folyamatokat kell előre látnia és értékelnie, másrészt az EK 174. cikkben meghatározott különböző célkitűzéseket, elveket és érdekeket kell mérlegelnie, és ezek között egyensúlyt teremtenie. Ez a megfontolás a szóban forgó irányelvben számos különböző egymásnak részben ellentmondó célkitűzés és alcélkitűzés meghatározása formájában jelenik meg.

(vö. 141., 143. pont)

5. A közösségi intézmények – ugyanúgy, mint a tagállamok – kötelesek az alapvető szabadságokat, így a letelepedés szabadságát tiszteletben tartani, amelyek a Közösség alapvető célkitűzéseinek elérését, és így különösen az EK 3. cikk (1) bekezdésének c) pontjában szabályozott belső piac megvalósítását szolgálják.

Mindazonáltal ebből az általános kötelezettségből nem következik, hogy a közösségi jogalkotó a szóban forgó kérdést úgy köteles szabályozni, hogy a közösségi szabályozás – különösen akkor, ha e szabályozás az EK 249. cikk harmadik bekezdése értelmében irányelv formájában történik – kimerítő és végleges megoldást nyújtson a belső piac megvalósítása kapcsán felvetődött bizonyos problémákra, vagy hogy a nemzeti jogszabályokat teljes mértékben harmonizálja annak érdekében, hogy elhárítson a tagállamok közötti kereskedelmet érintő bármilyen elképzelhető akadályt. Amikor a közösségi jogalkotónak összetett rendszert kell átszerveznie vagy megalkotnia – mint például az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének létrehozásáról szóló 2003/87 irányelvvel létrehozott kibocsátási egységek kereskedelmi rendszerét –, dönthet úgy is, hogy szakaszos megközelítést alkalmaz, és a szóban forgó nemzeti jogszabályokat csak fokozatosan harmonizálja, mivel az ilyen intézkedéseket általában nehéz végrehajtani, ugyanis az illetékes közösségi intézmények részéről az eltérő és összetett nemzeti rendelkezésektől kiindulva olyan közös szabályok kidolgozását feltételezi, amelyek megfelelnek a Szerződésben meghatározott céloknak, amelyeket a Tanács tagjainak minősített többsége is jóváhagy. Ugyanez igaz az EK 174. cikk és EK 175. cikk alapján a környezetvédelem területén történő közösségi szabályozásra is.

(vö. 177–178. pont)

6. Az EK 249. cikk harmadik bekezdése értelmében az irányelv az elérendő célokat illetően minden címzett tagállamra kötelező, azonban a Szerződés a forma és az eszközök megválasztását a nemzeti hatóságokra hagyja, amely logikusan a tagállamok számára az átültetésre vonatkozó intézkedések meghatározásához szükséges mérlegelési mozgásteret foglal magában. Egyébiránt az EK 5. cikk második bekezdésében előírt szubszidiaritás elve értelmében – amelyre az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének létrehozásáról szóló 2003/87 irányelv (30) preambulumbekezdése is hivatkozik – azokon a területeken, amelyek nem tartoznak kizárólagos hatáskörébe, a Közösség csak akkor és annyiban jár el, amennyiben a tervezett intézkedés céljait a tagállamok nem tudják kielégítően megvalósítani, és ezért a tervezett intézkedés terjedelme vagy hatása miatt azok közösségi szinten jobban megvalósíthatók. Márpedig az EK 174–EK 176. cikkből kitűnik, hogy a környezetvédelem terén a Közösség és a tagállamok között megoszlik a hatáskör. Ennélfogva a közösségi szabályozás e téren nem ír elő teljes harmonizációt, és az EK 176. cikk úgy rendelkezik, hogy a tagállamok szigorúbb védintézkedéseket is hozhatnak azzal a feltétellel, hogy ezen intézkedéseknek összeegyeztethetőknek kell lenniük a Szerződéssel, és azokról értesíteniük kell a Bizottságot.

Ezen elveknek megfelelően a szóban forgó 2003/87 irányelv közösségi szinten nem írja elő a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszerének létrehozását és működését meghatározó feltételek teljes harmonizációját. A Szerződés szabályainak figyelembevételével ugyanis a tagállamok széles mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszerének végrehajtása tekintetében, és különösen nemzeti kiosztási tervük kidolgozása során, valamint a kibocsátási egységeknek a hivatkozott irányelv 9. cikkének (1) bekezdése és 11. cikkének (1) bekezdése címén történő kiosztására vonatkozó önálló döntésük során. Következésképpen az a puszta tény, hogy a közösségi jogalkotó nyitva hagyott egy, az ezen irányelv hatálya alá tartozó és egy alapvető szabadságot – vagyis a letelepedés szabadságát – érintő sajátos kérdést, és így a tagállamok feladata, hogy e kérdést széles mérlegelési mozgásterük gyakorlása során – természetesen a magasabb szintű közösségi jogi szabályoknak megfelelően – szabályozzák, önmagában nem igazolja azt, hogy e joghézagot a Szerződés szabályaival ellentétesnek minősítsük. Ez annál is inkább megállja a helyét, minthogy a tagállamok az EK 10. cikk szerinti jóhiszemű együttműködési kötelezettségük értelmében kötelesek biztosítani az irányelvek hatékony érvényesülését, amely azt is magában foglalja, hogy a tagállamok kötelesek belső jogukat az adott irányelv alapját képező célkitűzések és elvek fényében értelmezni.

(vö. 179–180. pont)

7. A közösségi jogalkotó egy irányelv elfogadásakor – ugyanúgy, mint a tagállamok az ezen irányelv nemzeti jogba való átültetésekor – köteles a közösségi jog általános elveinek tiszteletben tartását biztosítani. A közösségi jogrendben elismert általános elvek – amelyek között az alapvető jogok is szerepelnek – védelméből eredő követelmények ugyanis akkor is kötik a tagállamokat, ha közösségi szabályozásokat hajtanak végre, és ezért a tagállamok kötelesek a lehető legjobban alkalmazni e szabályozásokat olyan feltételekkel, amelyek nem sértik az említett követelményeket. Ezen elvek analógia útján a Szerződés alapvető szabadságaira is alkalmazandók.

E tekintetben mivel az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének létrehozásáról szóló 2003/87 irányelv – és különösen 9. cikkének (1) bekezdése, illetve 11. cikkének (1) bekezdése – mérlegelési mozgásteret hagy a tagállamoknak, e mozgástér kellően széles ahhoz, hogy lehetővé tegye számukra a hivatkozott irányelv rendelkezéseinek az alapvető jogok és szabadságok Szerződésben biztosított védelméből eredő követelményeknek megfelelő értelemben történő átültetését. Ezen túlmenően, mivel ezen irányelv végrehajtásának felülvizsgálata a nemzeti bíróságok feladata, amennyiben e bíróságok a hivatkozott irányelv értelmezésével vagy érvényességével kapcsolatos nehézségbe ütköznek, kötelesek az EK 234. cikkben foglalt feltételekkel valamely előzetes döntéshozatalra irányuló kérdést a Bíróság elé terjeszteni. Ennélfogva a tagállamok hatóságainak és bíróságainak, amellett hogy saját nemzeti jogukat a megtámadott irányelvvel összhangban kell értelmezniük, arra is ügyelniük kell, hogy ezen irányelv valamely szabályának ne olyan értelmezését vegyék alapul, amely ellentétes a közösségi jogrend révén védelemben részesített alapvető jogokkal vagy a Szerződés alapvető szabadságaival, például a letelepedés szabadságával. A közösségi jogalkotóval szemben nem kifogásolható az, hogy valamely irányelv keretében nem nyújtott kimerítő és végleges megoldást egy, a letelepedési szabadság hatálya alá tartozó probléma tekintetében, amennyiben az irányelv olyan mérlegelési mozgásteret biztosít a tagállamok részére, amely lehetővé teszi számukra, hogy a Szerződés szabályait és a közösségi jog általános elveit teljes mértékben tiszteletben tartsák.

(vö. 181–184. pont)

8. A kibocsátási egységeknek az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének létrehozásáról szóló 2003/87 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének a) pontjával együttesen értelmezett 12. cikkének (2) és (3) bekezdése szerinti határon átnyúló szabad átruházásának hiányában ugyanis a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszerének a hivatkozott irányelv 1. cikke értelmében vett hatékonysága és teljesítménye súlyos akadályokba ütközik. A hivatkozott irányelv emiatt írja elő 12. cikkének (2) bekezdésében a tagállamok számára azt az általános kötelezettséget, hogy „biztosítsák”, hogy e szabadság ténylegesen érvényesülhessen az adott nemzeti szabályozás keretében. Ezzel szemben a szóban forgó irányelv – függetlenül attól, hogy e jogi személyek gazdasági tevékenysége és/vagy létesítő okirata szerinti székhelye a belső piacon hol található – nem ír elő korlátozást az ugyanazon vállalatcsoporthoz tartozó jogi személyek közötti határon átnyúló átruházás tekintetében. A 2003/87 irányelv fent hivatkozott rendelkezéseinek fényében tehát nem állapítható meg, hogy a hivatkozott irányelv a Szerződésben biztosított alapvető szabadságokat – ideértve a letelepedés szabadságát – jogellenesen korlátozó rendelkezéseket tartalmazna, vagy hogy arra ösztönözné a tagállamokat, hogy ne tartsák tiszteletben e szabadságokat. De leginkább azért nem vonható felelősségre a közösségi jogalkotó, hogy az EK 43. cikkel együttesen értelmezett EK 174. cikk alapján fennálló széles mérlegelési mozgásterének korlátait nyilvánvalóan és súlyosan túllépte volna.

(vö. 188., 190. pont)

9. Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének létrehozásáról szóló 2003/87 irányelv nem tartalmaz semmiféle, az egyes létesítményeknek kiosztott kibocsátási egységek esetlegesen nem megfelelő mennyiségéből, illetve ezen kibocsátási egységek árából származó pénzügyi következmények terjedelmét szabályozó rendelkezést, mivel a kibocsátási egységek árát kizárólag a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszerének – amely rendszernek a hivatkozott irányelv 1. cikke értelmében „az üvegházhatású gázok kibocsátásának költséghatékony és gazdaságilag eredményes csökkentésének ösztönzése” a célja – létrehozását követően kialakult piaci erőviszonyok határozzák meg. A kibocsátási egységek árának közösségi szabályozása meghiúsíthatná ezen irányelv fő célkitűzését, vagyis azt, hogy az üvegházhatású gázok kibocsátását a kibocsátási egységek hatékony kereskedelmi rendszere révén csökkentse, amelynek keretében a kibocsátások és a kibocsátáscsökkentés érdekében megvalósított beruházások költségét lényegében a piaci mechanizmusok határozzák meg (a megtámadott irányelv (5) preambulumbekezdése). Ebből az következik, hogy a kibocsátási egységek nem megfelelő mennyisége esetén az üzemeltetők arra való ösztönzése, hogy az üvegházhatású gázok kibocsátását csökkentsék‑e, vagy sem, olyan összetett gazdasági döntés függvénye, amely többek között figyelembe veszi egyrészt a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszerében megvásárolható kibocsátási egységek árát, másrészt az esetleges kibocsátáscsökkentési intézkedések költségeit, amely intézkedéseknek tárgya vagy a termelés csökkentése, vagy a nagyobb energiahatékonyságú termelési eszközökbe való beruházás (a fenti irányelv (20) preambulumbekezdése).

Ebben a rendszerben a kibocsátási költséget, és ennélfogva a kibocsátási egységek árának emelkedését – amely számos gazdasági tényezőtől függ – a közösségi jogalkotó nem tudja előzetesen szabályozni, anélkül hogy ne csökkentené vagy akár ki ne iktatná azokat a gazdasági ösztönzőket, amelyek e rendszer működésének alapját képezik, illetve hogy ezzel ne zavarná meg a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszerének hatékonyságát. Ezen túlmenően e rendszernek a kiotói jegyzőkönyvből eredő kötelezettségek betartása érdekében történt létrehozása – ideértve az ennek alapját képező gazdasági előfeltételezéseket – az EK 174. cikk által a közösségi jogalkotónak biztosított széles mérlegelési mozgástérbe tartozik, és már önmagában is e jogalkotó jogszerű és megfelelő választásának tekinthető. A közösségi jogalkotó e jogszerű választás alapján alapozta a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszerét arra az előfeltételezésre, miszerint a 2003/87 irányelv 9. cikkének (1) bekezdése és 11. cikkének (1) bekezdése értelmében a tagállamok feladata, hogy nemzeti kiosztási tervük alapján és az e tekintetben rendelkezésükre álló mérlegelési mozgástér gyakorlása során határozzanak a kibocsátási egységek összmennyiségéről, valamint arról, hogy a kibocsátási egységeket milyen módon osztják szét a területükön található egyes létesítmények között. E döntést a Bizottság csupán a szóban forgó irányelv 9. cikkének (3) bekezdésében foglalt körülhatárolt körben – így különösen a megtámadott irányelv III. mellékletében meghatározott követelmények tekintetében – jogosult előzetesen vizsgálni. Ennélfogva a különböző tagállamok kiotói jegyzőkönyvből eredő kötelezettségeikből származó kibocsátáscsökkentési célkitűzéseikre és intézkedéseikre jellemző eltérések – amelyeket az Egyesült Nemzetek éghajlat‑változási keretegyezménye kiotói jegyzőkönyvének az Európai Közösség nevében történő jóváhagyásáról, valamint az abból származó kötelezettségek közös teljesítéséről szóló 2002/358 határozatban meghatározott tehermegosztási tervek is tükröznek –, és ebből következően a különböző ipari ágazatok és üzemeltetők között a különböző nemzeti kiosztási tervek alapján elosztandó egyéni kibocsátási egységek mennyiségére vonatkozó bizonytalanság önmagában nem a hivatkozott irányelv rendelkezéseinek tudható be.

(vö. 199–202. pont)

10. Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének létrehozásáról szóló 2003/87 irányelv által létrehozott kibocsátási egységek kereskedelmi rendszere alakulásának előre nem láthatósága az e rendszert jellemző gazdasági mechanizmus velejárója, és annak el nem választható részét képezi, amelyre a szóban forgó irányelv (7) preambulumbekezdésével együttesen értelmezett 1. cikkében, valamint az EK 2. cikkben, és az EK 3. cikk (1) bekezdésének c) és g) pontjában meghatározott elveknek megfelelő szabad és versenyző piacot jellemző kereslet‑kínálat klasszikus szabályai érvényesek. Ez a tényező tehát nem minősíthető a jogbiztonság elvébe ütközőnek, anélkül hogy magukat a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszerének a megtámadott irányelv által a Szerződés rendelkezéseinek megfelelően meghatározott gazdasági alapjait ne vonnánk kétségbe.

(vö. 203. pont)

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (harmadik tanács)

2010. március 2.( )

„Környezet – 2003/87/EK irányelv – Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységeinek kereskedelmi rendszere – Megsemmisítés iránti kérelem – Közvetlen és személyben való érintettség hiánya – Kártérítés iránti kérelem – Elfogadhatóság – Magánszemélyek számára jogokat keletkeztető magasabb szintű jogi szabály kellően súlyos megsértése – A tulajdonhoz való jog – Szakmai tevékenység szabad gyakorlása – Arányosság – Egyenlő bánásmód – Letelepedés szabadsága – Jogbiztonság”

A T‑16/04. sz. ügyben,

az Arcelor SA (székhelye: Luxembourg [Luxemburg], képviselik kezdetben: W. Deselaers, B. Meyring és B. Schmitt‑Rady, később: W. Deselaers, B. Meyring ügyvédek)

felperesnek

az Európai Parlament (képviselik kezdetben: K. Bradley és M. Moore, később: L. Visaggio és I. Anagnostopoulou, meghatalmazotti minőségben)

és

az Európai Unió Tanácsa (képviselik kezdetben: B. Hoff‑Nielsen és M. Bishop, később: E. Karlsson és A. Westerhof Löfflerova, végül: A. Westerhof Löfflerova és K. Michoel, meghatalmazotti minőségben)

alperesek ellen

támogatja őket:

az Európai Bizottsága (képviseli: U. Wölker, meghatalmazotti minőségben)

beavatkozó

egyrészt az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének létrehozásáról és a 96/61/EK tanácsi irányelv módosításáról szóló 2003. október 13‑i 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2003. 275., 32. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 7. kötet, 631. o.) részleges megsemmisítése, másrészt a felperes által a hivatkozott irányelv elfogadása miatt elszenvedett károk megtérítése iránt benyújtott kérelme tárgyában,

AZ EURÓPAI UNIÓ TÖRVÉNYSZÉKE

(harmadik tanács),

tagjai: J. Azizi (előadó) elnök, E. Cremona és S. Frimodt Nielsen bírák,

hivatalvezető: K. Pocheć tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. április 15‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

Jogi háttér

I – Az EK‑Szerződés szabályai

1 Az EK 174. cikk többek között így rendelkezik:

„(1) A Közösség környezetpolitikája hozzájárul a következő célkitűzések eléréséhez:

– a környezet minőségének megőrzése, védelme és javítása,

– az emberi egészség védelme,

– a természeti erőforrások körültekintő és ésszerű hasznosítása,

– a regionális vagy világméretű környezeti problémák leküzdésére irányuló intézkedések ösztönzése nemzetközi szinten.

(2) A Közösség környezetpolitikájának célja a magas szintű védelem, figyelembe véve ugyanakkor a Közösség különböző régióinak helyzetében mutatkozó különbségeket. Ez a politika az elővigyázatosság és a megelőzés elvén, a környezeti károk elsődlegesen a forrásuknál történő elhárításának elvén, valamint a „szennyező fizet”‑elven alapul.

[…]

(3) Környezetpolitikája kidolgozása során a Közösség figyelembe veszi:

– a rendelkezésre álló tudományos és műszaki adatokat,

– a Közösség különböző régióinak környezeti feltételeit,

– a beavatkozás, illetve a be nem avatkozás lehetséges hasznait és költségeit,

– a Közösség egészének gazdasági és társadalmi fejlődését, valamint régióinak kiegyensúlyozott fejlődését.

[…]”

2 Az EK 175. cikk (1) bekezdése a következőket írja elő:

„(1) A Tanács a 251. cikkben megállapított eljárásnak megfelelően, valamint a Gazdasági és Szociális Bizottsággal és a Régiók Bizottságával folytatott konzultációt követően határoz arról, hogy a Közösségnek milyen lépéseket kell tennie a[z EK] 174. cikkben említett célok elérése érdekében.”

II – A megtámadott irányelv

3 Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátási egységei Közösségen belüli kereskedelmi rendszerének létrehozásáról 2003. október 13‑i 2003/87/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 275., 32. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 7. kötet, 631. o.; a továbbiakban: megtámadott irányelv), amely 2003. október 25‑én lépett hatályba, létrehozza a Közösségben az üvegházhatású gázok kibocsátási egységei kereskedelmének rendszerét (a továbbiakban: a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszere) az üvegházhatást okozó gázok – különösen a szén‑dioxid – kibocsátása költséghatékony és gazdaságilag eredményes csökkentésének ösztönzése érdekében (a megtámadott irányelv 1. cikke). Az irányelv a Közösségnek az Egyesült Nemzetek éghajlat‑változási keretegyezményéből és a kiotói jegyzőkönyvből származó kötelezettségein alapszik. Az utóbbit az Egyesült Nemzetek éghajlat‑változási keretegyezménye kiotói jegyzőkönyvének az Európai Közösség nevében történő jóváhagyásáról, valamint az abból származó kötelezettségek közös teljesítéséről szóló, 2002. április 25‑i 2002/358/EK határozattal (HL L 130., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 42. kötet, 24. o.) hagyták jóvá. A kiotói jegyzőkönyv 2005. február 16‑án lépett hatályba.

4 A Közösség és a tagállamai kötelezettséget vállaltak arra, hogy a 2008 és 2012 közötti időszakra az 1990‑es szinthez képest 8%‑kal csökkentik a kiotói jegyzőkönyv A. mellékletében felsorolt üvegházhatású gázok általuk történő összesített, emberi eredetű kibocsátását (a 2003/87 irányelv (4) preambulumbekezdése). Ezért abban állapodtak meg, hogy az ún. „tehermegosztási” megállapodás alapján a kiotói jegyzőkönyv 4. cikkének megfelelően vállalt kibocsátáscsökkentési kötelezettségeiket közösen teljesítik, amelynek az egyes tagállamok hozzájárulására vonatkozó táblázata a 2002/358 határozat II. mellékletét képezi.

5 A kiotói jegyzőkönyv három mechanizmust vázol fel annak elősegítése érdekében, hogy a részt vevő országok teljesíthessék az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának csökkentésére vonatkozó céljaikat, vagyis először is a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszerét, másodszor a kibocsátáscsökkentési projektek közös végrehajtását, harmadszor a „tiszta” fejlesztési mechanizmust (CDM); a két utóbbi mechanizmust „rugalmassági mechanizmusnak” is nevezik. Miközben a kibocsátáscsökkentési projektek közös végrehajtásának az a célja, hogy csökkentse a kiotói jegyzőkönyv részt vevő országainak üvegházhatást okozó gázkibocsátását, a „tiszta” fejlesztési mechanizmus olyan fejlődő országokban megvalósítandó kibocsátáscsökkentési projektekre vonatkozik, amelyek nem csatlakoztak a kiotói jegyzőkönyv céljaihoz.

6 A kiotói jegyzőkönyvben és a 2002/358 határozatban meghatározott csökkentési célkitűzések Közösségen belüli végrehajtása érdekében a megtámadott irányelv úgy rendelkezik, hogy a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszerének keretében az I. mellékletében felsorolt létesítmények üzemeltetőinek üvegházhatású gázkibocsátásaikat a nemzeti kiosztási terveknek megfelelően kiosztott kibocsátási egységekből kell fedezniük. Amennyiben valamely üzemeltető kibocsátáscsökkentést ér el, többletegységeit más üzemeltetők számára értékesítheti. A túlzott kibocsátással rendelkező üzemeltető pedig megvásárolhatja a szükséges egységeket a többlettel rendelkező üzemeltetőtől.

7 A megtámadott irányelv I. mellékletének értelmében az irányelv hatálya alá tartoznak többek között az egyes energiatermelésre szolgáló égetőművek, valamint vasfémek termelésére és feldolgozására létesítmények, mint például „[v]as vagy acél előállítására szolgáló létesítmények (elsődleges vagy másodlagosolvasztás), beleértve a folyamatos öntést is, 2,5 tonna/óra kapacitás felett”

8 A megtámadott irányelv előre meghatároz egy, a kiotói jegyzőkönyvben megszabott első kötelezettségvállalási időszakot megelőző, 2005‑től 2007‑ig tartó első szakaszt (a továbbiakban: első kiosztási időszak), majd egy 2008‑tól 2012‑ig tartó második szakaszt (a továbbiakban: második kiosztási időszak), amely az említett első kötelezettségvállalási időszaknak felel meg (a megtámadott irányelv 11. cikke). Az első kiosztási időszak alatt a megtámadott irányelv II. mellékletében felsorolt üvegházhatást okozó gázok közül csupán a szén‑dioxidra, és az I. mellékletében felsorolt tevékenységekből – többek között a vasfémek termelésére és feldolgozásából – származó kibocsátásokra kell alkalmazni (a megtámadott irányelv 2. cikke).

9 A kibocsátási egységek kereskedelmi rendszere konkrétabban egyrészt az üvegházhatású gázokra vonatkozó előzetes kibocsátási engedély kötelezővé tételén (a megtámadott irányelv 4. és 8. cikke), másrészt pedig az adott üzemeltető számára meghatározott mennyiségű üvegházhatású gázkibocsátást engedélyező kibocsátási egységeken alapul azzal, hogy az üzemeltető köteles minden évben a létesítményéből származó teljes kibocsátásának megfelelő mennyiségű kibocsátási egységet átadni (a megtámadott irányelv 12. cikkének (3) bekezdése).

10 Ezért a megtámadott irányelv I. mellékletében felsorolt minden létesítménynek rendelkeznie kell az illetékes nemzeti hatóság által kiállított engedéllyel. A megtámadott irányelv 4. cikke értelmében „[a] tagállamok biztosítják, hogy 2005. január 1‑jétől bármely létesítmény az I. mellékletben felsorolt, és az adott tevékenységhez meghatározott kibocsátást eredményező tevékenységet csak az üzemeltető számára az illetékes hatóság által a [megtámadott irányelv] 5. és 6. cikk[év]el összhangban kiállított engedély birtokában folytat, kivéve ha a létesítményt a [megtámadott irányelv] 27. cikk[é]nek megfelelően átmenetileg kizárták a [kibocsátási egységek] rendszer[ének] hatálya alól”.

11 A megtámadott irányelv 6. cikkének (2) bekezdése továbbá így rendelkezik:

Az üvegházhatású gázra vonatkozó kibocsátási engedély a következő adatokat tartalmazza:

[…]

c) a kibocsátások nyomon követésének követelményei, meghatározva a nyomon követés módszerét és gyakoriságát;

d) a jelentési követelmények; és

e) kötelezettség, a létesítmény adott naptári évben, a [megtámadott irányelv] 15. cikknek megfelelően igazolt teljes kibocsátásával egyenlő számú egység adott év végétől számított 4 hónapon belüli átadására.

12 A megtámadott irányelv 9–11. cikke határozza meg azokat a követelményeket és eljárásokat, amelyek alapján az illetékes nemzeti hatóságok a nemzeti kiosztási tervet figyelembe véve kiosztják a kibocsátási egységeket a létesítmények üzemeltetői számára.

13 A megtámadott irányelv 9. cikke (1) bekezdésének első albekezdése így rendelkezik:

„A [megtámadott irányelv] 11. cikk[ének] (1) és (2) bekezdésében említett minden egyes időszak vonatkozásában minden tagállam kidolgozza saját nemzeti tervét, hogy összesen hány egységet kíván az adott időszakra kiosztani, és azokat miként kívánja kiosztani. A [nemzeti kiosztási] tervet tényszerű és átlátható követelményrendszerre kell alapozni, ideértve a III. mellékletben felsoroltakat, illetve a közvélemény észrevételeinek megfelelő figyelembevételét. A Bizottság, a [z EK‑]Szerződés sérelme nélkül legkésőbb 2003. december 31‑ig kidolgozza a III. mellékletben felsorolt követelmények végrehajtásához szükséges iránymutatást.”

14 Az Európai Közösségek Bizottsága a megtámadott irányelv III. melléklete szerinti követelmények és a vis maior megállapítása feltételeinek tagállami alkalmazására vonatkozó iránymutatásról szóló, 2004. január 7‑i COM (2003) 830 végleges közleménye keretében tette közzé a fent hivatkozott iránymutatás első változatát. A 2005. december 22‑i COM (2005) 703 végleges közleményében a Bizottság közzétette a második kiosztási időszakra benyújtott nemzeti kiosztási tervekről szóló kiegészítő iránymutatást (a továbbiakban: a Bizottság kiegészítő iránymutatása).

15 A megtámadott irányelv 9. cikke (1) bekezdésének második albekezdése értelmében:

„A [megtámadott irányelv] 11. cikk[ének] (1) bekezdésében említett időszakra vonatkozó [nemzeti kiosztási] tervet legkésőbb 2004. március 31‑ig kell közzétenni, valamint a Bizottságot és a többi tagállamot arról értesíteni. Az azt követő időszakokra vonatkozó [nemzeti kiosztási] terveket legalább 18 hónappal a tárgyidőszakot megelőzően kell közzétenni, valamint a Bizottságot és a többi tagállamot azokról értesíteni.”

16 A megtámadott irányelv 9. cikke (3) bekezdésének értelmében:

„A Bizottság a tagállam nemzeti kiosztási tervéről szóló (1) bekezdés szerinti értesítés megküldésétől számított három hónapon belül elutasíthatja az adott [nemzeti kiosztási] tervet vagy annak egy részét, amennyiben az nem áll összhangban a III. mellékletben felsorolt követelményekkel vagy a [megtámadott irányelv] 10. cikk[ének] tartalmával. A tagállam csak akkor hozhatja meg a [megtámadott irányelv] 11. cikk[ének] (1) vagy (2) bekezdésében meghatározott határozatokat, ha a Bizottság elfogadta a javasolt módosításokat. A Bizottság az elutasító határozatát megindokolja.”

17 A megtámadott irányelv 10. cikke szerint a tagállamok az első kiosztási időszakra az egységek legalább 95%‑át, a második kiosztási időszakra pedig az egységek legalább 90%‑át térítésmentesen osztják ki.

18 A megtámadott irányelvnek a kibocsátási egységek kiosztásáról és kiadásáról szóló 11. cikke értelmében:

„(1) A 2005. január 1‑jével induló hároméves időszakra vonatkozóan minden tagállam eldönti, hogy az adott időszakra hány egységet fog kiosztani összesen, valamint az egyes létesítmények üzemeltetőinek tételesen. Ezt a döntést legalább három hónappal az időszak kezdete előtt kell meghozni a [megtámadott irányelv] 9. cikk[é]nek megfelelően elkészített és a 10. cikk[év]el összhangban álló nemzeti kiosztási terv alapján, a közvélemény észrevételeinek megfelelő figyelembevételével.

(2) A 2008. január 1‑jével kezdődő ötéves időszakra, valamint az azt követő ötéves időszakokra vonatkozóan minden tagállam eldönti, hogy az adott időszakra hány egységet fog kiosztani összesen, valamint megkezdi az egységek egyes létesítmények üzemeltetői számára történő kiosztásra irányuló eljárást. Ezt a döntést a tagállam saját, a [megtámadott irányelv] 9. cikk[é]nek megfelelően elkészített és a 10. cikk[év]el összhangban álló nemzeti kiosztási terve alapján, a közvélemény észrevételeinek megfelelő súlyú figyelembevételével kell meghozni, legalább 12 hónappal a tárgyidőszak kezdete előtt.

(3) Az (1) vagy (2) bekezdés alapján hozott döntéseket a Szerződés követelményeivel, különösen annak 87. és 88. cikkével összhangban kell meghozni. A kiosztásról történő döntéshozatalkor a tagállamoknak tekintettel kell lenniük annak szükségességére, hogy az új belépők számára hozzáférést kell biztosítani a kibocsátási egységekhez.

[…]”

19 A megtámadott irányelv III. melléklete a nemzeti kiosztási tervek tekintetében tizenegy követelményt sorol fel.

20 A megtámadott irányelv III. mellékletében meghatározott (1) követelmény a következő:

„Az adott időszakra kiosztandó kibocsátási egységek összegének összhangban kell állnia az adott tagállamnak a 2002/358 […] határozat és a Kiotói Jegyzőkönyv szerinti kibocsátáscsökkentési kötelezettségével, figyelembe véve egyfelől azt, hogy az ezen irányelv hatályán kívül eső forrásokból származó kibocsátásokhoz képest a fenti kibocsátási egységek a teljes kibocsátás mekkora hányadát képviselik, másfelől pedig a nemzeti energiapolitikát, továbbá összhangban kell állnia a nemzeti éghajlat‑változási programmal. A kiosztandó kibocsátási egységek teljes mennyisége nem lehet több, mint amennyi az e mellékletben meghatározott követelmények szigorú alkalmazásához valószínűleg szükséges. 2008 előtt e mennyiséget össze kell hangolni az egyes tagállamoknak a 2002/358 […] határozat és a Kiotói Jegyzőkönyv szerinti céljai elérése vagy túlteljesítése érdekében követendő kibocsátáscsökkentési ütemmel.”

21 A megtámadott irányelv III. mellékletében meghatározott (3) követelmény előírja:

„A kiosztandó kibocsátási egységek mértékének összhangban kell állnia [a kibocsátási egységek] e [kereskedelmi] rendszer[ének] hatálya alá eső tevékenységek kibocsátáscsökkentési potenciáljával, beleértve a technológiai potenciált is. A tagállamok kibocsátási egységeik kiosztását alapozhatják az egyes tevékenységek termékenkénti átlagos üvegházhatású gáz kibocsátására és az egyes tevékenységekben elérhető eredményekre.”

22 A megtámadott irányelv III. mellékletében meghatározott (6) követelmény értelmében „[a nemzeti kiosztási] tervnek azt is tartalmaznia kell, hogy az új belépők az adott tagállamon belül miként kezdhetik majd meg részvételüket a [kibocsátási egységek kereskedelmi] rendszer[é]ben”.

23 A megtámadott irányelv III. mellékletében meghatározott (7) követelmény szerint „a [nemzeti kiosztási] terv a közösségi rendszer bevezetése előtti önkéntes kibocsátáscsökkentő beruházásokat (korai beruházások) is figyelembe veheti, és tájékoztatást kell tartalmaznia a korai beruházások figyelembe vételére vonatkozóan”. E követelmény értelmében „[n]emzeti kiosztási tervük készítésekor a tagállamok az elérhető legjobb technológiákra vonatkozó referenciadokumentumokból származtatott technológiai referenciaértékeket is alkalmazhatják, és e technológiai referenciaértékek tartalmazhatnak a korai [kibocsátáscsökkentő] beruházások kezelésére vonatkozó elemet is”.

24 A megtámadott irányelv 12. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az egységek átruházhatók a Közösségen belüli természetes vagy jogi személyek, illetve harmadik országbeli [természetes vagy jogi] személyek között, feltéve hogy e harmadik országok a megtámadott irányelv 25. cikkének megfelelően megállapodást kötöttek a Közösséggel, és ezen egységeket az egyes tagállamok illetékes hatósága kölcsönösen elismerte. A megtámadott irányelv 12. cikkének (3) bekezdése szerint minden létesítmény üzemeltetője minden évben május 1‑jéig átad annyi egységet, amennyi az előző naptári évben az adott létesítményből származó teljes kibocsátása, hogy ezeket az egységeket azt követően töröljék.

25 A megtámadott irányelv 13. cikkének (1) bekezdése szerint az egységek azokra a kibocsátásokra érvényesek, amelyek abban az időszakban valósultak meg, amelyekre kiadták azokat.

26 A megtámadott irányelv 16. cikkének (2) bekezdése értelmében a tagállamok biztosítják a hivatkozott irányelv 12. cikkének (3) bekezdésben meghatározott kibocsátási egység megfelelő átadására vonatkozó kötelezettséget megsértő üzemeltetők névsorának közzétételét. A megtámadott irányelv 16. cikkének (3) és (4) bekezdése értelmében a tagállamok minden üzemeltetőt, aki az adott év április 30‑ig nem adta át az előző évi kibocsátásainak megfelelő mennyiségű egységet, többletkibocsátási bírság megfizetésére köteleznek, amelynek mértéke minden egyes, a létesítmény által kibocsátott, de átadott egységekkel nem fedezett szén‑dioxid tonna-egyenérték után az első kiosztási időszak tekintetében 40 euró, az összes többi ezt követő időszak során pedig 100 euró. Ráadásul a többlet-kibocsátási bírság megfizetése nem mentesíti az üzemeltetőt azon kötelezettsége alól, hogy a többletkibocsátásnak megfelelő mennyiségű kibocsátási egységet átadjon a rákövetkező évre vonatkozó egységek átadása alkalmával.

27 A megtámadott irányelv 24. cikkének értelmében a Bizottságra ruházott végrehajtási hatáskörök gyakorlására vonatkozó eljárások megállapításáról szóló 1999. június 28-i 468/99 tanácsi határozattal (HL 1999. 184., 23. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 124. o.) együttes olvasatban a hivatkozott irányelv 23. cikkének (2) bekezdésében említett eljárással összhangban a tagállamok az üvegházhatású gázok kibocsátási egységeinek kereskedelmi rendszerét az I. melléklet felsorolásában nem szereplő tevékenységekre, létesítményekre és üvegházhatású gázokra is alkalmazhatják, amennyiben a Bizottság a releváns követelmények, így különösen a belső piacra gyakorolt hatások, a verseny esetleges torzulásai, a rendszer környezetvédelmi integritása és a tervezett nyomon követési és jelentési rendszerének megbízhatósága figyelembevételével e tevékenységek, létesítmények és üvegházhatású gázok felvételét jóváhagyja.

28 A megtámadott irányelv 27. cikke úgy rendelkezik, hogy a tagállamok kérelmezhetik a Bizottságtól, hogy egyes létesítményeket átmenetileg vegyenek ki a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszeréből, amely kérelemről a Bizottságnak határozat formájában kell döntenie. Ezen túlmenően a megtámadott irányelv 28. cikkének értelmében a tagállamok a Bizottság jóváhagyásával egyes üzemeltetők számára – amennyiben ezt kérelmezik – engedélyezhetik, hogy az azonos tevékenységet folytató létesítmények közös teljesítést vállaljanak. Végül a megtámadott irányelv 29. cikkének alkalmazásában a tagállamok kérelmezhetik a Bizottságnál, hogy bizonyos létesítmények vis maior esetén többletkibocsátási egységeket kapjanak.

29 A megtámadott irányelv „Felülvizsgálat és továbbfejlesztés” című 30. cikke a következőképpen rendelkezik:

„[…]

(2) Az irányelv alkalmazása során szerzett tapasztalatok és az üvegházhatású gázok kibocsátásainak nyomon követése terén elért eredmények alapján, valamint a nemzetközi szinten elért fejlődés fényében a Bizottság jelentést készít az irányelv alkalmazásáról, amely kiterjed arra, hogy:

a) szükséges‑e, és milyen módon valósítható meg a [kibocsátási egység kereskedelmi] rendszer[e] gazdasági hatékonyságának további növelése érdekében az I. melléklet kiegészítése más ágazatokkal, többek között a vegyiparral, az alumínium és a közlekedési ágazatokkal, illetve a II. mellékletben felsorolt egyéb üvegházhatású gázok kibocsátásával;

[…]”

A tényállás és az eljárás

30 A felperes Arcelor SA 2001‑ben az ARBED, az Aceralia és az Usinor nevű társaságok összeolvadásából keletkezett. Az Arcelor SA‑nak a Mittal vállalkozással történt 2006‑os összeolvadásával ArcelorMittalra változott az elnevezése, és a világ legnagyobb acélgyártójává vált. Mindamellett a jelen kereset benyújtásának időpontjában az évi 44 millió tonnás termelési mennyiséggel – amelynek több mint 90%‑a az Európai Unióban került megtermelésre – a felperes a világ acéltermelésének csupán kevesebb mint 5%‑át képviselte. E társaság 17 nyersvas és acél előállítására szolgáló létesítménnyel rendelkezik az Unióban, amelyek Franciaországban (Fos‑sur‑Mer, Florange és Dunkerque), Belgiumban (Liège és Gent), Spanyolországban (Gijón‑Avilés) és Németországban (Bréma és Eisenhüttenstadt) találhatók.

31 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. január 15‑én benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.

32 A felperes keresetében azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a megtámadott irányelv 4. cikkét, 6. cikke (2) bekezdésének e) pontját, továbbá a megtámadott irányelv 2. cikkével, I. mellékletével, valamint a III. mellékletének (1) követelményével együttesen értelmezett 9. cikkét, 12. cikkének (3) bekezdését, 16. cikkének (2)–(4) bekezdését (a továbbiakban: vitatott rendelkezések), annyiban, amennyiben e rendelkezések a nyersvas és acél előállítására – köztük folyamatos öntésre – szolgáló létesítményekre (ideértve a 2,5 tonna/órát meghaladó teljesítményű létesítményeket) vonatkoznak;

– állapítsa meg, hogy az Európai Parlament és az Európai Unió Tanácsa köteles a felperes által a vitatott rendelkezések meghozatala miatt elszenvedett károkat megtéríteni;

– kötelezze a Parlamentet és a Tanácsot a költségek viselésére.

33 A felperes válaszában továbbá másodlagosan azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság a megtámadott irányelvet teljes egészében semmisítse meg.

34 A Parlament és a Tanács az Elsőfokú Bíróság Hivatalánál 2004. április 6‑án nyilvántartásba vett külön beadványukban az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 114. cikke alapján elfogadhatatlansági kifogást terjesztett elő. A felperes 2004. június 25‑én terjesztette elő az e kifogásra vonatkozó észrevételeit.

35 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. május 5‑én benyújtott beadványával a Bizottság az eljárási szabályzat 115. cikkének 1. §‑a alapján kérte, hogy a jelen eljárásba a Parlament és a Tanács támogatása végett beavatkozhasson. Az Elsőfokú Bíróság harmadik tanácsának elnöke 2004. június 24‑i végzésében megengedte a beavatkozást. A Bizottság az eljárási szabályzat 116. cikkének 4. §‑a alapján 2004. szeptember 2‑án benyújtotta beavatkozási beadványát, amely az elfogadhatatlanságra korlátozódott.

36 A Parlament és a Tanács elfogadhatatlansági kifogásában, valamint a Bizottság az elfogadhatatlanságra vonatkozó beavatkozási beadványában azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– utasítsa el a keresetet mint elfogadhatatlant;

– a felperest kötelezze a költségek viselésére.

37 Az Elsőfokú Bíróság 2005. szeptember 26‑i végzésével úgy határozott, hogy az elfogadhatatlansági kifogásról az eljárást befejező határozatban dönt, és a költségekről akkor nem határozott.

38 A Tanács továbbá ellenkérelmében, a Parlament viszonválaszában, illetve a Bizottság az ügy érdemére vonatkozó beavatkozási beadványában másodlagosan azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság utasítsa el a keresetet mint megalapozatlant.

39 Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) megnyitotta a szóbeli szakaszt, és az eljárási szabályzat 64. cikkében meghatározott pervezető intézkedések keretében felhívta a Parlamentet, a Tanácsot és a Bizottságot, hogy a tárgyalás előtt válaszoljanak az írásbeli kérdésekre. A Parlament, a Tanács és a Bizottság az előírt határidőn belül válaszolt a kérdésekre.

40 A felek szóbeli előterjesztéseit és az Elsőfokú Bíróság szóbeli kérdéseire adott válaszait az Elsőfokú Bíróság a 2008. április 15‑i tárgyaláson hallgatta meg.

41 Miután a tárgyaláson meghallgatta a feleket, az Elsőfokú Bíróság harmadik tanácsának elnöke az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 77. cikke a) pontjának a Bíróság alapokmány 54. cikke harmadik bekezdésével együttesen értelmezett alkalmazásával az előtte folyó eljárást a Bíróság C‑127/07. sz. ügyben hozandó ítéletének meghozataláig felfüggesztette, amely tényt az Elsőfokú Bíróság a tárgyalási jegyzőkönyvben rögzített.

42 Miután a Bíróság 2008. december 16‑án meghozta ítéletét a C‑127/07. sz., Arcelor Atlantique et Lorraine és társai ügyben (EBHT 2008., I-9895. o.), az Elsőfokú Bíróság felhívta a feleket, hogy a fenti ítéletből a jelen eljárásban esetlegesen levonandó következményekkel kapcsolatosan tegyék meg észrevételeiket. Miután a felek az előírt határidőn belül előterjesztették észrevételeiket, az Elsőfokú Bíróság harmadik tanácsának elnöke berekesztette az eljárás szóbeli szakaszát.

43 A Lisszaboni Szerződés 2009. december 1-jei hatályba lépését követően az Elsőfokú Bíróság úgy határozott, hogy újra megnyitja a szóbeli szakaszt és felhívta a feleket, hogy terjesszék elő észrevételeiket a jelen eljárás keretében a fenti körülményből eredő esetleges következmények, és különösen az EUMSz 263. cikk negyedik bekezdése tekintetében. Miután a felek előterjesztették észrevételeiket, az Elsőfokú Bíróság harmadik tanácsának elnöke berekesztette az eljárás szóbeli szakaszát.

A jogkérdésről

I – A megsemmisítési kérelem elfogadhatóságáról

A – A felek érvei

1. A Parlament, a Tanács és a Bizottság érvei

44 A Parlament és a Tanács a Bizottság támogatásával úgy véli, hogy a megtámadott irányelv részleges megsemmisítésére irányuló kereset elfogadhatatlan.

45 A Parlament és a Tanács szerint a megtámadott irányelv az EK 249. cikk harmadik bekezdése értelmében „valódi irányelvnek” minősül, vagyis olyan objektíve meghatározott helyzetekre absztrakt módon alkalmazandó aktus, amely általános hatállyal bír, és amelyet a tagállamok kötelesek nemzeti jogukba átültetni. Márpedig az EK 230. cikk negyedik bekezdése nem biztosít keresetindítási jogot magánszemélyek részére az ilyen irányelvvel szemben.

46 A Parlament és a Tanács a Bizottság támogatásával továbbá úgy ítéli meg, hogy a felperest az EK 230. cikk negyedik bekezdése értelmében a vitatott rendelkezések nem érintik sem közvetlenül, sem személyében.

47 A közvetlen érintettség kapcsán a Parlament és a Tanács lényegében arra hivatkozik, hogy a rendeletekkel ellentétben egy „valódi irányelv” nem fejt ki közvetlenül kötelező joghatásokat a magánszemélyek jogi helyzetére, illetve nem keletkeztet velük szemben jogi kötelezettségeket azelőtt, hogy az ezen irányelv végrehajtására szolgáló intézkedéseket nemzeti vagy közösségi szinten meghoznák, illetve az átültetésére meghatározott határidő letelne. Következésképpen az ilyen irányelv az EK 230. cikk negyedik bekezdése értelmében önmagában nem érintheti közvetlenül e magánszemélyeket. Mivel a vitatott rendelkezések különösen a kibocsátási engedélyek megadására, a kibocsátások nyomon követésére és jelentésére vonatkozó követelményekre, a nemzeti kiosztási tervek elkészítésére, valamint a kibocsátási egységek kiosztására és kiadására vonatkoznak, e rendelkezések nem rónak semmiféle kötelezettséget a felperesre, illetve nem módosítják a felperes jogi helyzetét mindaddig, amíg e rendelkezéseket a nemzeti jogszabályok át nem ültetik.

48 Egyébiránt a Parlament és a Tanács a Bizottság támogatásával úgy véli, hogy a megtámadott irányelv nagyon széles mérlegelési mozgásteret hagy a tagállamoknak az irányelv nemzeti átültetési intézkedések által történő végrehajtásával kapcsolatosan, így különösen a nemzeti kiosztási terv 9. cikknek megfelelő kidolgozása, a 10. cikk alkalmazásában térítésmentesen kiosztandó egységek legalacsonyabb arányának, az adott kiosztási időszakban kiosztandó kibocsátási egységek teljes mennyisége 11. cikk szerinti meghatározásának, és ezen egységek létesítmények közötti, a megtámadott irányelv III. mellékletében meghatározott követelmények szerinti felosztásának tekintetében.

49 A Tanács a Bizottság támogatásával vitatja azt az elméletet, miszerint a megtámadott irányelv nem teszi lehetővé, hogy a felperes megszerezhesse a környezetszennyezés integrált megelőzéséről és csökkentéséről szóló, 1996. szeptember 24‑i 96/61/EK tanácsi irányelv (HL 1996. 257., 26. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 3. kötet, 80. o.) alapján megadott kibocsátási engedélyt. A 96/61 irányelv ugyanis csupán az ágazati jogszabályok általános keretét kialakító koordinációs eszköz, amely különösen az üzemeltetők általános kötelezettségeit, valamint az engedélyezés feltételeit határozza meg (a 96/61 irányelv (9) preambulumbekezdése). Mindazonáltal ez az irányelv nem keletkeztet kibocsátási jogosultságokat, és nem is tekinthető az ilyen jogosultságok megadása közvetlen jogalapjának. Ráadásul a 91/61 irányelv maga nem határoz meg semmiféle legfelső kibocsátási határt (a 96/61 irányelv (18) preambulumbekezdése).

50 A Parlament és a Tanács a fentiekből azt a következtetést vonja le, hogy a felperest a vitatott rendelkezések nem érintik közvetlenül.

51 A Tanács a személyben való érintettségre vonatkozó kritérium kapcsán arra hivatkozik, hogy a megtámadott irányelv általános jelleggel és absztrakt módon alkalmazandó a hivatkozott irányelv I. mellékletében felsorolt tevékenységeket folytató összes gazdasági szereplőre, valamint az összes szén‑dioxidot kibocsátó nagyméretű létesítményre, ideértve a nyersvasat és acélt előállító létesítményeket. A felperes viszont nem bizonyította, hogy helyzete eltérne a többi a nyersvas- és acélgyártóétól. A Tanács hozzáfűzi, hogy a megtámadott irányelv III. melléklete (6) követelményének és 11. cikke (3) bekezdésének értelmében a tagállamok kötelesek az új belépők számára hozzáférést biztosítani a kibocsátási egységekhez. Ezen túlmenően 2004. május 1‑je óta a megtámadott irányelv azon tíz tagállam nyersvas- és acélgyártóira is alkalmazandó, amelyek ezen időpontban csatlakoztak az Unióhoz, és amelyek tevékenysége ugyancsak a hivatkozott irányelv I. mellékletének hatálya alá esik.

52 A Parlament és a Tanács úgy véli, hogy sem az EK 175. cikk (1) bekezdése – amely a Közösség környezetvédelem terén tett intézkedéseinek jogalapja –, sem az EK 174. cikk nem írja elő a közösségi jogalkotó számára, hogy általános hatályú intézkedések meghozatalánál köteles bizonyos gazdasági szereplők különleges helyzetét figyelembe venni. Nem következik ilyen kötelezettség más magasabb szintű – mint például az arányosság és az egyenlő bánásmód elvére, illetve az alapjogokra vonatkozó – jogi szabályból sem. A Parlament és a Tanács álláspontja szerint a hivatkozott irányelvből nem lehet levezetni valamely magánszemély közösségi bíróság előtti közvetlen kereshetőségi jogát anélkül, hogy az EK 230. cikk negyedik bekezdésében előírt követelményeket meg ne fosztanánk tartalmuktól. Mindenesetre a felperes nem bizonyította, hogy a vitatott rendelkezések olyan „komoly következményeket” gyakoroltak volna a felperes különös helyzetére, hogy e következmények a hivatkozott magasabb szintű jogi szabályokkal ellentéteseknek tekinthetők legyenek.

53 Ezzel kapcsolatosan a Tanács vitatja a felperes arra vonatkozó érveit, miszerint e rendelkezések állítólag különösen súlyosan érintik őt mint a legnagyobb európai acélgyártót, ugyanis a felperes folyamban lévő szerkezetátalakítása, korlátozott kedvezményezetti mozgástere, valamint a már végrehajtott jelentős szén‑dioxidkibocsátás‑csökkentése miatt egyedülálló helyzetben van. Ahhoz, hogy bizonyos aktusok egyes gazdasági szereplőket személyükben érintsenek, nem elég, hogy e szereplőket az ilyen aktusok gazdaságilag jobban érintsék, mint versenytársaikat. A Tanács véleménye szerint ugyanis a megtámadott irányelv a felperest objektív minőségében, vagyis nyersvas- és acélgyártóként ugyanúgy érinti, mint a többi ugyanilyen helyzetben lévő gazdasági szereplőt. Ráadásul az a körülmény, miszerint egy általános hatályú aktus a hatálya alá tartozó különböző jogalanyokra eltérő, egyedi hatással bírhat, a felperest nem különbözteti meg a többi gazdasági szereplőtől, mivelhogy ez az aktus – mint például a megtámadott irányelv – objektíven meghatározott helyzetben alkalmazandó.

54 A felperes azon állításával kapcsolatosan, miszerint a megtámadott irányelv megakadályozza vállalatcsoportja átalakítását, mert nem teszi lehetővé a különböző tagállamokban található létesítményeinek termelési mennyiségéhez kapcsolódó kibocsátási egységek [egymás közötti] határon túli átruházását, a Tanács azt válaszolja, hogy a felperes nem fejtette ki azon indokait, amelyek miatt ő lenne az egyetlen gazdasági szereplő, amelyet e probléma érint, miközben saját maga is hivatkozik a Corus[‑csoport] szerkezetátalakításának példájára. Mindenesetre annak esetleges lehetősége, hogy a bezárt létesítmények részére engedélyezett kibocsátási egységeket fel lehessen használni, nagymértékben a tagállamok döntésétől függ. A tagállamoknak majdnem a fele lehetővé tette a bezárt létesítmények kibocsátási egységeinek az azok helyébe lépő létesítményekre való átruházását, ám az átruházásokra csupán az adott tagállamon belül kerülhet sor. A Tanács a Bizottság támogatásával arra hivatkozik továbbá, hogy mérlegelési jogköre gyakorlása során a megtámadott irányelv 11. cikke (3) bekezdésének és III. melléklete (6) követelményének alkalmazásával az összes tagállam úgy döntött, hogy a fennmaradó kibocsátási egységekből az új belépők számára térítésmentesen megfelelő mennyiségű kibocsátási egységet biztosít. Ezen túlmenően még ha fel is tesszük, hogy a felperes nem tudja a bezárásra ítélt létesítményei részére kiosztott kibocsátási egységeket vállalatcsoportjának egyéb létesítményeire átruházni, a többi létesítmény termelési kapacitásainak növelése során akkor is hivatkozhat a kibocsátási egységek térítésmentes kiosztására, mivel az „új belépő” megtámadott irányelv 3. cikkének h) pontja szerinti fogalmába tartozik a létesítmények bővítése is. Végül a kibocsátási egységek közösségi kereskedelmi rendszerének bevezetése előtti esetleges kibocsátáscsökkentő beruházásokkal kapcsolatosan a Tanács emlékeztet, hogy a megtámadott irányelv III. mellékletének (7) követelménye értelmében a nemzeti kiosztási tervek ezen beruházásokat figyelembe vehetik, és hogy a tagállamok e tekintetben bizonyos mozgástérrel rendelkeznek.

55 A Parlament és a Tanács álláspontja szerint a felperes nem bizonyította, hogy a megtámadott irányelvet tekintve a Bíróság 11/82. sz., Piraiki‑Patraiki és társai kontra Bizottság ügyben 1985. január 17‑én hozott ítéletének (EBHT 1985., 207. o.), a C‑152/88., Sofrimport kontra Bizottság ügyben 1990. június 26‑án hozott ítélete (EBHT 1990., I‑2477. o.) 28. pontjának, valamint a C‑309/89. sz., Codorníu kontra Tanács ügyben 1994. május 18‑án hozott ítéletének (EBHT 1994., I‑1853. o.) alapjául szolgáló ügyek felpereseihez, illetve az Elsőfokú Bíróság T‑480/93. és T‑483/93. sz., Antillean Rice Mills és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1995. szeptember 14‑én hozott ítéletének (EBHT 1995., II‑2305. o.), valamint T‑135/96. sz., UEAPME kontra Tanács ügyben 1998. június 17‑én hozott ítéletének (EBHT 1998., II‑2335. o.) alapjául szolgáló ügyek felpereseihez hasonló helyzetben van. A felperes által az erőművekkel a megtámadott irányelv elfogadását megelőzően kötött hosszú távú gázszállítási szerződésekre vonatkozó érvek kapcsán a Tanács azon az állásponton van, hogy a fent hivatkozott ítéletekben az EK 230. cikk negyedik bekezdésének értelmében a személyében való érintettség fennállása tekintetében meghatározott két kumulatív feltétel, vagyis egyrészt olyan magasabb szintű jogi szabály létezése, amely arra kötelezi a közösségi intézményeket, hogy figyelembe vegyék a felperesnek a többi érintett félhez viszonyított különleges helyzetét, másrészt az a tény, hogy a megtámadott jogi aktus részben vagy egészben megakadályozza a szóban forgó szerződések teljesítését, a jelen ügyben nem teljesülnek. A felperes maga is elismeri, hogy a hivatkozott szerződések tárgyát képező gázszállítás saját erőművei, valamint harmadik erőművek számára történik. Ennélfogva a felperes felhasználhatja a saját csoportjához tartozó erőművek kibocsátási egységeit, vagy azokat különböző termelő létesítményei között átruházhatja. A Tanács véleménye szerint a Bizottság kiegészítő iránymutatásának (lásd a fenti 14. pontot) 92. pontja értelmében amennyiben valamely létesítmény termelési folyamata során visszamaradt hulladékgázt egy másik létesítmény tüzelőanyagként használja fel, az adott tagállam dönthet a kibocsátási egységek két létesítmény közötti elosztásáról. Az adott tagállam tehát dönthet úgy, hogy a hulladékgázt átadó létesítmény üzemeltetőjének – vagyis a jelen esetben egy nyersvas- és acélgyárnak – osztja ki a kibocsátási egységeket még akkor is, ha a hulladékgázt nem maga az acéltermelő létesítmény termeli, hanem egy erőmű. E körülmények között a felperes nem bizonyította, hogy a megtámadott irányelv megakadályozná, hogy a szóban forgó gázszállítási szerződéseket teljesítse. Mindenesetre pusztán az a tény, hogy a megtámadott irányelv a nemzeti jogba történő átültetése révén e szerződések teljesítését nehezebbé teheti, nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy a felperes személyében érintett.

56 A Parlament és a Tanács a Bizottság támogatásával kijelenti, hogy a felperes azt sem bizonyította, hogy az üzemeltetők zárt csoportjához tartozna. Tekintettel arra, hogy a megtámadott irányelv olyan általános hatályú intézkedésnek minősül, amely az I. mellékletében meghatározott tevékenységeket végző összes üzemeltetőre alkalmazandó, a hivatkozott irányelv a felperest csak objektív minőségében, nyersvas- és acélgyártóként érinti ugyanúgy, mint a többi ugyanilyen helyzetben lévő gazdasági szereplőt. Ennélfogva az a tény, hogy a megtámadott irányelv elfogadásakor csupán tizenöt nyersvas- és acélgyártó létezett, nem elegendő ahhoz, hogy a felperes személyében érintve legyen. A Parlament álláspontja szerint azon puszta tényből, hogy a felperes egy „zárt és felismerhető csoporthoz” tartozott a megtámadott irányelv elfogadásakor, vagy hogy gazdaságilag jobban érintette ezen irányelv elfogadása, még nem következik, hogy e jogi aktus egyedi címzettjévé válik.

57 A Tanács vitatja, hogy a felperes különleges helyzete miatt nettókibocsátásiegység‑vásárlóvá válhatna. Ezzel kapcsolatosan először is emlékeztet arra, hogy a tagállamoknak az első kiosztási időszakra az egységek legalább 95%‑át, a második kiosztási időszakra pedig az egységek legalább 90%‑át kell térítésmentesen kiosztaniuk. Másodszor a megtámadott irányelv 12. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében a kibocsátási egységek korlátozás nélkül átruházhatók mind az egyes vállalatcsoportokon belül, mind a Közösségen belüli természetes vagy jogi személyek, illetve harmadik országbeli személyek között. Harmadszor az eredetileg kiosztott egységek mennyiségét minden tagállam – számos tényező és követelmény figyelembevételével – saját hatáskörében maga határozza meg (lásd a fenti 47. és azt követő pontokat). Végül a kiotói jegyzőkönyv rugalmassági mechanizmusai (lásd a fenti 5. pontot) lehetővé teszik a nyersvas- és acélgyártók számára, hogy az érintett projekteknek köszönhetően szerzett kibocsátási egységeket a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszerében felhasználható kibocsátási egységekké alakítsák át. Következésképpen a felperes térítésmentesen juthat hozzá a kibocsátása egészét lefedő mennyiségű kibocsátási egységhez.

58 A Tanács a Bizottság támogatásával – álláspontját tanulmányokkal alátámasztva – vitatja azon állítást, miszerint a nyersvas- illetve acélgyártók egyedi csapdahelyzetbe („unique lock‑in situation”) kerülnek amiatt, hogy a kohászati ágazatnak nincs műszaki lehetősége arra, hogy a szén‑dioxid‑kibocsátást tovább csökkentse. Ezzel kapcsolatosan a Tanács lényegében arra hivatkozik, hogy a kohászati ágazatban mind rövid, mind hosszú távon léteznek műszaki megoldások e kibocsátások csökkentésére, hogy a Bizottság jelentős pénzügyi támogatást nyújt az erre vonatkozó kutatásokhoz, és hogy a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszere a nyersvas-, illetve acélgyártók részére gazdasági ösztönzést nyújt ahhoz, hogy szén‑dioxid‑kibocsátásukat tovább csökkentsék.

59 A felperes azon állításával kapcsolatosan, miszerint a nyersvas-, illetve acélgyártók a kibocsátásiegység‑vásárlási kényszerből eredő termelési költségnövekedést nem tudnák a fogyasztókra hárítani, a Tanács a Bizottság támogatásával előadja, hogy valamely nyersvas-, illetve acélgyártó azon szükséglete, hogy kibocsátási egységeket vásároljon, az eredetileg a nemzeti kiosztási terv alapján részére kiosztott egységek eredeti mennyiségétől, valamint a saját kibocsátáscsökkentési erőfeszítéseitől függ. A felperes maga is hivatkozik vállalatcsoportja szerkezetátalakítási folyamatára, valamint a kohók számának 2012‑ig történő csökkentésére, amely valószínűleg már önmagában is csökkenteni fogja a kibocsátást. Különösen így történik majd, amennyiben a felperes – nyilvános közleményének megfelelően – kohóit villamos ívkemencés kohókra cseréli le, amelyeknek a megtermelt acél tonnánkénti szén‑dioxid‑kibocsátása jóval alacsonyabb. Még ha fel is tesszük, hogy a felperesnek további kibocsátási egységeket kell vásárolnia, az ezzel járó költségeket – legalább részben – átháríthatja majd a fogyasztókra, mivel a növekedő kohászati ágazatban az árak nagymértékben nőnek.

60 A Parlament és a Tanács a Bizottság támogatásával a fentiek alapján ebből arra következtet, hogy a felperest nem érinti személyében a megtámadott irányelv, és ebből következően a megsemmisítés iránti keresetét el kell utasítani.

61 Egyébiránt a Parlament a Bizottság támogatásával arra hivatkozik, hogy a megsemmisítés iránti kereset elfogadhatatlan, mivel a vitatott rendelkezések nem választhatók el a megtámadott irányelv többi részétől anélkül, hogy meg ne fosszuk azt tartalmától. Ugyanis a Parlament véleménye szerint, ha például üvegházhatású gázkibocsátásra vonatkozó engedéllyel (a megtámadott irányelv 4. és 6. cikke), valamint a nemzeti kibocsátási tervekkel (megtámadott irányelv 9. cikke) kapcsolatos kötelezettségeket megsemmisítenénk, olyan jogi aktust kapnánk, amelynek tartalma teljesen „fordítottá” válna.

62 Ezzel kapcsolatosan a Parlament vitatja a felperes azon állítását, miszerint a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszere „lényegében érintetlen” maradna, amennyiben a nyersvas-, illetve acélgyártókat kizárnánk annak hatálya alól, mivel ez a körülmény egyáltalán nem függ össze azzal a kérdéssel, hogy a vitatott rendelkezések megsemmisítése módosíthatja‑e a megtámadott irányelv fennmaradó részének tartalmát. Ezen túlmenően a Parlament és a Tanács álláspontja szerint a felperes a válasz szakaszában arra vonatkozóan megkésetten tett – és ebből következően az eljárási szabályzat 48. cikke 2. §‑ának követelményeivel ellentétes – kísérlete nem elfogadható, hogy kereseti kérelmét oly módon módosítsa, hogy keresetét úgy kelljen értelmezni, miszerint „az a [megtámadott] irányelv egészének megsemmisítésére irányuló kérelmet foglal magában, amennyiben a hivatkozott irányelv részbeni megsemmisítése nem lehetséges”. Ez a megközelítés azzal járna, hogy a felperes eredeti kereseti kérelmét – amely a megtámadott irányelv részleges megsemmisítésére irányult – nem szűkítené, hanem kiterjesztené. A felperes viszont nem hivatkozott olyan, az eljárási szabályzat 48. cikkének 2. §‑a értelmében az eljárás során felmerült jogi vagy ténybeli elemekre, amelyek indokolhatnák az új jogalapra való hivatkozást.

63 Következésképpen a Parlament és a Tanács úgy véli, hogy a megsemmisítés iránti kérelmet ugyanezen oknál fogva elfogadhatatlannak kell nyilvánítani.

64 A Parlament és a Tanács – a Bizottság támogatásával – az EUMSz 263. cikk negyedik bekezdésének hatályba lépéséből eredő esetleges következmények tekintetében arra hivatkozik, hogy ez a körülmény nem változtat a fenti értékelésen, ugyanis a fent hivatkozott cikk nem a jelen eljárásban és a megtámadott irányelv e rendelkezés értelmében nem minősül rendeleti jellegű jogi aktusnak.

2. A felperes érvei

65 A felperes elöljáróban arra hivatkozik, hogy az EK 230. cikk negyedik bekezdésére vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az a puszta körülmény, hogy a megtámadott aktus irányelv, nem elegendő a megsemmisítés iránti kereset elfogadhatatlanná nyilvánításához. Ennélfogva a valamely irányelv bizonyos rendelkezéseinek megsemmisítésére irányuló kereset akkor elfogadható, ha a felperest e rendelkezések közvetlenül és személyében érintik.

66 A személyben való érintettségre vonatkozó kritérium kapcsán a felperes kijelenti, hogy még ha az EK 249. cikk harmadik bekezdésének megfelelően ahhoz, hogy egy irányelv közvetlen hatást fejthessen ki a gazdasági szereplők jogi helyzetére, a tagállamoknak ezen irányelvet át kell ültetniük a nemzeti jogba, ez a követelmény önmagában nem elégséges annak megállapításához, hogy a felperest az irányelv az EK 230. cikk negyedik bekezdésének értelmében nem érinti közvetlenül. Ha ez így lenne, a gazdasági szereplők soha nem támadhatnák meg az irányelveket, ami összeegyeztethetetlen az ítélkezési gyakorlattal, valamint a hatékony bírói jogvédelemhez való joggal. Amennyiben valamely közösségi intézkedés – ideértve az irányelveket is – a felperesre háruló kötelezettség tekintetében nem hagy a tagállamoknak semmiféle mérlegelési mozgásteret, vagyis amikor egy irányelv végrehajtása teljesen automatikus, a szóban forgó felperes közvetlenül érintett. Az intézmények ugyanis az elfogadott jogi aktus formájának megválasztása révén nem foszthatják meg a felperest az EK 230. cikk negyedik bekezdésében előírt bírói jogvédelem lehetőségétől.

67 A jelen ügyben a vitatott rendelkezések a felperesre háruló kötelezettség tekintetében nem hagynak a tagállamoknak semmiféle mérlegelési mozgásteret.

68 E tekintetben a felperes először is megjegyzi, hogy a megtámadott irányelv 4. cikkének értelmében a tagállamok kötelesek biztosítani, hogy 2005. január 1‑jétől a nyersvas-, illetve acélgyártók csupán engedély birtokában üzemeltethessék létesítményeiket. A tagállamok tehát ezzel kapcsolatosan nem rendelkeznek semmiféle mérlegelési mozgástérrel. A megtámadott irányelv 27. cikkének (1) bekezdése csupán ez alól egyetlen kivételt állapít meg, vagyis ha egy létesítményt átmenetileg – 2007. december 31‑ig – kizárnak a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszerének hatálya alól, aminek következtében az engedélykötelezettség legkésőbb 2008. január 1‑jével kellett, hogy hatályba lépjen. A tagállamoknak a megtámadott irányelv 27. cikkének (2) bekezdésében meghatározott azon lehetősége továbbá, hogy 2005 és 2007 között átmeneti kizárást biztosítsanak, nem biztosít számukra semmiféle mérlegelési mozgásteret, ráadásul szigorító feltételei minden gyakorlati érdektől megfosztják e rendelkezést.

69 Másodszor a tagállamoknak a nemzeti kibocsátási terv kidolgozására vonatkozó nagyon széles mérlegelési mozgásterével kapcsolatos érv irreleváns, mivel a megtámadott irányelv világosan különbséget tesz az engedélyezés (4. cikk) és a kibocsátási egységek (9. cikk) között. Az a tény, hogy a tagállamoknak engedélyezniük kell a szén‑dioxid‑kibocsátást, már önmagában is hatást gyakorol a felperes jogi helyzetére, mivel semmissé teszi a 96/61 irányelv alapján termelési létesítményei tekintetében megadott működtetési engedélyeket és a megtámadott irányelv hatályba lépését megelőzően szerzett szén‑dioxid‑kibocsátási jogait. A megtámadott irányelv 6. cikkének (2) bekezdése értelmében ez az engedély további követelmények – úgymint a nyomon követési és jelentési kötelezettség, továbbá az érintett létesítmény minden egyes naptári év során történő szén‑dioxid‑kibocsátásának megfelelő mértékű kibocsátásiegység‑átadási kötelezettség – függvénye. A felperes véleménye szerint a tagállamok a rájuk háruló kötelezettségek tekintetében nem rendelkeznek semmiféle mérlegelési mozgástérrel.

70 Harmadszor a megtámadott irányelv III. melléklete (1) követelményével együttesen értelmezett 9. cikkének értelmében az adott kiosztási időszakra kiosztandó kibocsátási egységek összegének összhangban kell lennie egyrészt az adott tagállamnak a 2002/358 határozat és a kiotói jegyzőkönyv szerinti kibocsátás‑csökkentési kötelezettségével, másrészt annak mennyisége nem lehet nagyobb, mint amennyi a megtámadott irányelv III. mellékletében meghatározott követelmények szigorú alkalmazásához valószínűleg szükséges. Ebből következően amikor a tagállamok meghatározzák a kiosztandó kibocsátási egységek összegét, – anélkül, hogy ezzel kapcsolatban bármilyen mérlegelési jogkörrel rendelkeznének – tiszteletben kell tartaniuk „az egységek abszolút legfelső kibocsátási határát”. Ezt az értelmezést támasztja alá a megtámadott irányelv III. mellékletének (1) követelményére vonatkozó kiegészítő bizottság iránymutatás 10. pontja (lásd a fenti 14. pontot).

71 Végül negyedszer a megtámadott irányelv 12. cikkének (3) bekezdése, valamint 16. cikke értelmében a tagállamok kötelezik – anélkül, hogy ezzel kapcsolatban bármilyen mérlegelési jogkörrel rendelkeznének – az összes létesítményüzemeltetőt, hogy minden évben legkésőbb április 30‑ig adjon át az előző naptári évben az adott létesítményből származó teljes kibocsátásának megfelelő egységet, másrészt e kötelezettség be nem tartása esetén az adott üzemeltetővel szemben bírságot szabnak ki.

72 A felperes ebből azt a következtetést vonja le, hogy a vitatott rendelkezések nem hagynak a tagállamok részére semmiféle mérlegelési mozgásteret a felperessel szemben előírt kötelezettségek végrehajtása tekintetében, ennélfogva e rendelkezések az EK 230. cikk negyedik bekezdése értelmében közvetlenül érintik őt.

73 A felperes úgy véli továbbá, hogy a vitatott rendelkezések személyében is érintik. Egyrészt a közösségi jogalkotó köteles figyelembe venni a felperes különleges helyzetére vonatkozóan a vitatott rendelkezésből eredő súlyos következményeket, másrészt a felperes a hivatkozott rendelkezések által érintett korlátozott számú nyersvas-, illetve acélgyártó zárt csoportjához tartozik.

74 Először is a felperes szerint az, hogy a közösségi jogalkotó köteles figyelembe venni az általa elfogadni kívánt jogi aktusnak az egyes magánszemélyek különleges helyzetére gyakorolt következményeit, e személyeket személyükben érintetté teszi (a fenti 54. pontban hivatkozott Piraiki‑Patraiki és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 19. pontja; a fenti 54. pontban hivatkozott Sofrimport kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 11. pontja és a Codorníu kontra Tanács ügyben hozott ítélet 20. pontja), és e kötelezettség származhat az EK‑Szerződés egy bizonyos rendelkezéséből (a fenti 54. pontban hivatkozott Antillean Rice Mills és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 67. pontja), vagy más – például az arányosság elvére, az egyenlő bánásmód elvére, illetve az alapjogokra vonatkozó – magasabb szintű jogi szabályból (a fenti 54. pontban hivatkozott UEAPME kontra Tanács ügyben hozott ítélet 90. pontja).

75 Ezzel kapcsolatosan a felperes lényegében azt állítja, hogy az arányosság és az egyenlő bánásmód elvének, továbbá tulajdonhoz való jogának, illetve a gazdasági tevékenysége gyakorlása szabadságának tiszteletben tartása érdekében a közösségi jogalkotónak figyelembe kellett volna vennie, hogy a megtámadott irányelv milyen súlyos hatást gyakorol a felperes különleges helyzetére. Ezért mivel a közösségi jogalkotó a Parlament és a Bizottság kezdeti javaslataival ellentétben a megtámadott irányelv I. mellékletében más ágazatokat – különösen a versenytárs színesfémágazatot, illetve vegyi ágazatot – nem sorolt fel, megsértette az egyenlő bánásmód, valamint a torzításmentes verseny fenntartásának elvét. Megsértette továbbá a felperes tulajdonhoz való jogát, letelepedési szabadságát, továbbá gazdasági tevékenysége gyakorlásának szabadságát, illetve az arányosság elvét azzal, hogy nem vette figyelembe, hogy a nyersvas-, illetve acélgyártóknak nincs sem műszaki, sem gazdasági lehetőségük arra, hogy a szén‑dioxid‑kibocsátásukat tovább csökkentsék. Ezzel a közösségi jogalkotó olyan aránytalan terhet rótt a felperesre, amely veszélyezteti a létezését, ugyanis ennek következtében szükségszerűen „nettókibocsátásiegység‑vásárlóvá” válik, mivel az ezzel járó költségeket nem tudja a fogyasztókra hárítani. A vitatott rendelkezések továbbá azért is aránytalanok, mert nem kapcsolódnak hozzájuk olyan intézkedések, amelyek legalább könnyítenének a hivatkozott rendelkezések felperesre nézve végzetes következményein, mint például a kibocsátási egységek árát ellenőrző mechanizmus, vagy ezen egységek egyetlen vállalatcsoporton belül történő határon túli átruházása. A fenti átruházás lehetőségének hiányában – amely jelentős hatással lenne a felperes szerkezetátalakítási erőfeszítéseire, valamint versenyképességére – a megtámadott irányelv a felperes tulajdonhoz való jogát, illetve letelepedési szabadságát is sérti. A felperes kifejti, hogy letelepedési szabadságának elfogadhatatlan korlátozását – amely abból ered, hogy a megtámadott irányelv nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely lehetővé tenné a kibocsátási egységek egyetlen vállalatcsoporthoz tartozó különböző létesítmények közötti határon túli átruházását – nem teheti viszonylagossá az az érv, miszerint valamely létesítmény termelési kapacitásainak növelése során hivatkozhat az „új belépőkre” vonatkozó kibocsátásiegység‑kiosztási szabályokra, mivel ennek a lehetőségnek a megadása az érintett fogadó tagállam hatáskörébe tartozik.

76 Másodszor a felperes kijelenti, hogy olyan vállalkozások zárt csoportjához tartozik, amelyeket a megtámadott irányelv különösen érzékenyen érint. A tizenöt tagú Unióban, ahol csupán tizenöt vállalkozás vagy vállalatcsoport – vagyis a Corus, a ThyssenKrupp, a HKM, a Riva, a Luccini, a SSAB, a Voest Alpine, a Salzgitter, a Duferco, a Rauttaruukki, a Fundia, a Saint‑Gobain, a DHS és a Neue Maxhütte – üzemeltetett nyersvas-, illetve acélgyárat, és amelyekhez 2004. május 1‑jével a tíz új tagállam öt nyersvas-, illetve acélgyártó vállalata – vagyis az Ispat Polska, a Czech Steel Company, a Moravia Steel, a Dunaferr Dunai Vasmű és a US Steel Košice – csatlakozott. Mindazonáltal az uniós bővítés az ítélkezési gyakorlat értelmében önmagában nem fosztotta meg a fenti csoportot zárt jellegétől, tekintettel arra, hogy a bővítést a Cseh Köztársaság, az Észt Köztársaság, a Ciprusi Köztársaság, a Lett Köztársaság, a Litván Köztársaság, a Magyar Köztársaság, a Máltai Köztársaság, a Lengyel Köztársaság, a Szlovén Köztársaság és a Szlovák Köztársaság Európai Unióhoz történő csatlakozásának feltételeiről, valamint az Európai Unió alapját képező szerződések kiigazításáról szóló okmány (HL 2003. L 236., 33. o.) 2. cikke a megtámadott irányelv hatálybalépését megelőzően írta elő. Ezen túlmenően az új belépőknek az új kohászati tevékenységek megkezdésével történő piacra lépése gazdaságilag nem járható lehetőség, és ezért gyakorlatilag kizárt. A megtámadott irányelv hatálybalépését követően ugyanis – és tekintettel a kohók számának az Unió területén 1975 óta történő folyamatos csökkenésére – az új belépők csupán felvásárlással tudnának talpon maradni az érintett piacon.

77 A felperes álláspontja szerint e termelői csoport „különleges csapdahelyzete” (unique lock‑in situation) – amely megkülönbözteti e termelőket más személyektől – abból a tényből ered, hogy az előrelátható jövőben műszaki okokból más érintett gazdasági ágazatok – mint például a cementipar, villamosenergia‑ipar, papíripar és üvegipar – helyzetével szemben a nyersvas-, illetve acélgyártók szén‑dioxid‑kibocsátásukat nem tudják a megtámadott irányelv célkitűzéseinek megfelelően jelentős mértékben csökkenteni. Következésképpen az ehhez a csoporthoz tartozó termelők valójában nem tudnak választani a kibocsátáscsökkentés és a többletkibocsátási egységek vásárlása között, és ezért szükségszerűen „nettókibocsátásiegység‑vásárlókká” válnak. Az acélgyártási folyamat során a szén‑dioxid‑kibocsátás a szén mint nyersanyag – és nem mint tüzelőanyag – használata miatt elkerülhetetlen. Ezért nem létezik gazdaságilag kifizetődő helyettesítő megoldás a szén‑dioxid‑kibocsátás csökkentésére, mint például más tüzelőanyag – lásd földgáz – használata. A kohászati technológiák energiafelhasználás tekintetében történő tökéletesítése elérte azt az elméleti határt, amely mellett egy tonna acél termelése még így is 2 tonna szén‑dioxid‑kibocsátással jár. A további kibocsátáscsökkentés csak olyan műszaki fejlődés révén lenne elérhető, amely legalább 20‑30 éves fejlesztést venne igénybe. Ezzel szemben a termelés nem csökkenthető, mivel a kohóknak műszaki okokból állandóan majdnem teljes kapacitással kell működniük.

78 A felperes tanulmányokkal alátámasztva előadja, hogy a következő nagyjából 25 évben a kohóüzemeltetőknek a létező technológiákat kell alkalmazniuk, amelyek fejlődési mozgástere meglehetősen korlátozott, ugyanis mostanáig minden helyettesítő technológiára irányuló kísérlet műszaki és/vagy gazdasági okokból meghiúsult. Hozzáteszi még, hogy a Tanács állításával ellentétben a 2002‑ig a felperes által megvalósított kibocsátáscsökkentés nem a műszaki fejlődés eredménye, hanem főleg öt kohó bezárásának, a többi létesítmény kapacitásai növelésének, valamint a lotaringiai vasérc jobb energiahozamú brazil nyersanyaggal való helyettesítésének tudható be. Ráadásul a felperesnek a 2008 és 2012 közötti kötelezettségvállalási időszakra vonatkozó kibocsátáscsökkentési célkitűzését többek között egyes létesítmények bezárásával és ezek termelésének más tagállamokban található létesítményekbe való áthelyezésével kellene elérnie.

79 A felperes továbbá arra hivatkozik, hogy a kohászati ágazat az egyetlen a megtámadott irányelv I. mellékletében felsorolt négy ágazat közül, amelynek szembe kell néznie a hivatkozott irányelv által fel nem sorolt egyéb ágazatokból – vagyis a színesfémágazatból, illetve műanyaggyártásból – származó versennyel. Ezt a nyersvas-, illetve acélgyártókra nézve hátrányos versenyhelyzetet tovább súlyosítja egyrészt különösen az autóipar „nagyon koncentrált” kereslete, másrészt a megtámadott irányelv hatálya alá nem tartozó ágazatokból, valamint a kiotói jegyzőkönyvet alá nem író harmadik országok – mint például az Amerikai Egyesült Államok – termelőitől származó fokozott verseny, amelyek a világ acéltermelésének 65%‑át képviselik. Az európai acéltermelők ezért a kibocsátásiegység‑vásárlási kényszerből eredő termelési költségnövekedést nem tudják a fogyasztóikra hárítani, amely a már amúgy is alacsony jövedelmezőségüket tovább ronthatja. E tekintetben a megtámadott irányelv I. mellékletében felsorolt ágazatokban fennálló versenyhelyzet eltérő. Például, ha figyelembe vesszük a villamos áram árának jelentős növekedésére vonatkozó becslést, az energiaszolgáltatók fogyasztóikra háríthatják termelési költségeik bármilyen emelkedését, és ezzel lényegesen növelni tudják jövedelmezőségüket.

80 A felperes hozzáteszi, hogy ezzel szemben még a nemrégiben bekövetkezett acélár‑emelkedés sem teszi lehetővé, hogy a felperes a kibocsátásiegység‑vásárlási kényszerből eredő termelési költségnövekedést a fogyasztóira hárítsa. Ez az áremelés ugyanis csupán a nyersanyagok és szállítás költségei világszerte történt emelkedésének eredménye. Az európai nyersvas- és acélgyártók világviszonylatban komoly versenybe ütköznek olyan harmadik országokból származó termelők részéről, amelyek vagy nem írták alá a kiotói jegyzőkönyvet – így például az Amerikai Egyesült Államok, az Ausztrál Államszövetség és a Török Köztársaság –, vagy aláírták a kiotói jegyzőkönyvet, ám egyelőre nem vállaltak kötelezettséget szén‑dioxid‑kibocsátásuk csökkentésére (a kiotói jegyzőkönyv B. melléklete) – ilyen például India, a Kínai Népköztársaság, illetve a Brazil Szövetségi Köztársaság –, illetve azok az államok – lásd az Orosz Föderációt és Ukrajnát –, amelyek a kiotói jegyzőkönyv alapján csupán arra vállaltak kötelezettséget, hogy szén‑dioxid‑kibocsátásuk jelenlegi szintjét fenntartsák. Ennélfogva csupán az európai nyersvas- és acélgyártóknak kell a kiotói jegyzőkönyv végrehajtásából eredő termelési többletköltségeket maguknak viselniük, miközben a harmadik országokból származó behozatalok miatt egyre nagyobb versenynyomásnak vannak kitéve, amelyek jelentősége az európai piacon uralkodó áraktól függ. A felperes hozzáfűzi még, hogy tekintettel a szén‑dioxid‑kibocsátási egységek jelenlegi tonnánkénti 26 eurós árára, egy tonna acél gyártása – amely nagyjából két tonna szén‑dioxid‑kibocsátással jár – tonnánként 52 eurós többletköltséget von maga után, miközben egy tonna acél világszintű szállítási költsége főszabály szerint nem haladja meg a 20 eurót. A felperes előadja továbbá, hogy a nyersvas-, illetve acélgyártókkal szemben – különösen a németországi és egyesült királysági székhellyel rendelkező – energiatermelők a térítésmentesen szerzett kibocsátási egységek értékét belefoglalják a villamos áram árába, és ebből rendkívüli hasznot húznak.

81 A felperes a fentiekből arra a következtetésre jut, hogy az Unióban székhellyel rendelkező nyersvas-, illetve acélgyártók olyan „különleges csapdahelyzetben” (unique lock‑in situation) vannak, amely megkülönbözteti őket más személyektől. Ezt a helyzetet tovább súlyosítja az a tény, hogy a megtámadott irányelv nem határozza meg sem a kibocsátási egységek árának legfelső határát, sem az azokat ellenőrző mechanizmust. A legújabb tanulmányok szerint a nyersvas-, illetve acélgyártók olyan helyzetben vannak, hogy egy tonna szén‑dioxid‑kibocsátás 20 és 60 euró közötti kibocsátásiegység‑árat vonz maga után, miközben már a 20 eurós tonnánkénti ár is felemészti a kohászati ágazat szereplőinek bruttó nyereségét.

82 Harmadszor a felperes úgy véli, hogy mivel a 40 tonnás acéltermelési mennyiséggel messze ő a legnagyobb európai nyersvas- és acéltermelő – őt követi a Thyssen‑Krupp 17 millió tonnával és a Corus 16 millió tonnával –, a megtámadott irányelv különösen súlyosan érinti. Igen fejlett technológiájú kohóinak alkalmazásával a felperes 1990 óta a kiotói jegyzőkönyv által előírt 8%‑nál már jóval nagyobb mértékben – abszolút értékben a termelt acél tonnájaként 19%‑kal, viszonylagosan pedig 24%‑kal – csökkentette az üvegházhatást okozó gázkibocsátását, ideértve a szén‑dioxid‑kibocsátást is, ám a fenti 77. és 78. pontban említett műszaki okok miatt tovább már nem tudja jelentősen csökkenteni szén‑dioxid‑kibocsátását. Ezen túlmenően 2002‑ben a felperes kohóinak üzemeltetéséből eredő tonnánkénti széndioxid-kibocsátása után bruttó 16 euró, illetve nettó 4 eurós nyereséget ért el. Ebből az következik, hogy még ha a jelenlegi számítások szerinti legalacsonyabb, tonnánkénti 20 eurós kibocsátásiegység‑árral is számolunk – amely a tonnánkénti acél árának 40 eurós többletárának felel meg – a felperes számára a termelés oly mértékben veszíthet jövedelmezőségéből, hogy a felperes nem tudja folytatni európai létesítményei üzemeltetését.

83 Negyedszer a felperes az egyetlen olyan európai nyersvas- és acéltermelő, amelynek a versenyképesség javítása céljából folyamatban lévő szerkezetátalakítása miatt a megtámadott irányelv által teremtett különleges problémával kell szembenéznie. A 2001‑es összefonódással – vagyis a megtámadott irányelv elfogadása előtt – megkezdett szerkezetátalakítás célja (lásd a fenti 30. pontot), hogy az egyes tagállamokban található kevésbé jövedelmező létesítményeket bezárja, illetve a termelési kapacitásokat csökkentse, miközben a más tagállamokban található jövedelmezőbb létesítmények termelési kapacitásait ennek megfelelő növelje. Ez a helyzet kizárólag a felperesre jellemző, és megkülönbözteti őt a többi nyersvas-, illetve acélgyártótól, amelyeknek létesítményei mindig egy adott tagállamon belül találhatók. Az egyetlen kivétel a Corus, amelynek létesítményei az Egyesült Királyságban és Hollandiában találhatók, ám e versenytárs már optimalizálta termelését. A megtámadott irányelv viszont súlyosan veszélyezteti a szerkezetátalakítást azzal, hogy nem kötelezi a tagállamokat arra, hogy tegyék lehetővé a bezárásra váró létesítmények kibocsátási egységeinek a más tagállamokban található létesítményekre történő, határokon átnyúló átruházását. A belga és a német kormány már a felperes tudomására hozta, hogy amennyiben a felperes a Vallóniában (Belgium) és Brémában (Németország) található létesítményeit bezárja, elveszti az ezek után járó kibocsátási egységeit, ezért ezeket az egységeket nem ruházhatja át a Spanyolországban vagy Franciaországban található létesítményeire, ahol is a termelési kapacitásoknak megfelelő növelését tervezte. Továbbá a német nemzeti kiosztási terv és a kibocsátási egységek első időszakra vonatkozó kiosztásáról szóló német törvénytervezet 10. cikke (1) bekezdésének első mondata létesítménybezárás esetén a kibocsátási egységek megsemmisítését írja elő, kivéve ha az üzemeltető Németországban (és nem egy másik tagállamban) helyez üzembe új létesítményt. A francia nemzeti kiosztási terv ugyanilyen értelemben írja elő, hogy az üzemeltetők kizárólag akkor tarthatják meg a bezárt létesítményük után járó kibocsátási egységeket, amennyiben azokat egy Franciaország területén található másik létesítményre kívánják átruházni. A felperes tehát kénytelen a szerkezetátalakítással, valamint a termelékenysége javításával kapcsolatos célkitűzésével ellentétesen eljárni. További kibocsátási egységeket kell vásárolnia ahhoz, hogy az eredetileg bezárásra ítélt és más tagállamokban található létesítményeibe átvitt termelési kapacitásait lefedje, illetve kevésbé jövedelmező létesítményeinek üzemeltetését csupán azért kénytelen folytatni, hogy a már részére kiosztott kibocsátási egységeket el ne veszítse.

84 A felperes hozzáteszi, hogy a megtámadott irányelv I. mellékletében felsorolt ágazatok gazdasági szereplői közül ő az egyetlen, akit érint a különböző tagállamokban található létesítmények közötti, határokon átnyúló termelési kapacitásáttelepítés. Ez a probléma nem érinti a cementipart, az üvegipart, az energiaipart, illetve a papíripart, amelyeknek létesítményei az acéltermelő létesítményekkel ellentétben vagy a fogyasztókhoz közel, vagy a megfelelő mennyiségű nyersanyagellátást biztosító ipari övezetekben találhatók. Következésképpen a fenti ágazatok termelői számára az egyik tagállamban található egyik létesítményük bezárása és termelésük másik tagállamba történő áttelepítése nem tűnik elfogadható lehetőségnek.

85 Mindazonáltal a letelepedés szabadságát illetően semmi sem indokolja annak a kérdésnek a tagállamok saját hatáskörében hagyását, hogy a termelési kapacitások határokon túli áttelepítése milyen mértékben lehetséges. Ez annál inkább is igaz, hogy a tagállamokra jelentős gazdasági és politikai nyomás nehezedik annak érdekében, hogy a termelési kapacitások áttelepítését – ideértve a kibocsátási egységek átruházását is – ne tegyék lehetővé. Egyrészről a kibocsátási egységeket eredetileg kiosztó tagállamnak az ilyen átruházás megkönnyítése, illetve sem a saját területén lévő termelési kapacitások, valamint az ezekhez kapcsolódó munkahelyek, sem a már kiosztott kibocsátási egységek elvesztése egyáltalán nem áll érdekében. Másrészt az áttelepítés célországának minősülő tagállamnak – főleg, ha ez a tagállam kisméretű – nem feltétlenül áll érdekében térítésmentesen új kibocsátási egységeket nyújtani az új belépőnek, tekintettel annak kockázatára, hogy ezzel a kibocsátási egységek nemzeti felső határát túllépi, és következésképpen megsérti a 2002/358 határozat és a kiotói jegyzőkönyv alapján vállalt csökkentési kötelezettségeit. Amint az a Bizottság kiegészítő iránymutatása (lásd a fenti 14. pontot) 4. mellékletének 5. pontjából kiderül, ezt a bizalmatlanságot támasztja alá az a tény, hogy a tagállamok nagy része nem teszi lehetővé a kibocsátási egységek határon túli átruházását. A Bizottság a fent hivatkozott iránymutatásban maga is felhívta a figyelmet e problémára, hangsúlyozva, hogy az első kiosztási időszak alatt a tagállamok számos szabály fogadtak el az új belépők számára fenntartott kibocsátásiegység‑tartalékra, létesítménybezárásokra és -áttelepítésekre vonatkozóan, amely e szabályokat bonyolulttá és átláthatatlanná teszi, továbbá torzíthatja a versenyt. Ebből azt a következtetést vonta le, hogy meg kellene fontolni a közösségi tartalék létrehozását, valamint az új belépőkre, a létesítménybezárásokra és belső piacon belüli határokon túlnyúló áttelepítésekre alkalmazandó közigazgatási szabályok harmonizációját (a Bizottság kiegészítő iránymutatásának 7. melléklete). A felperes továbbá egy olyan tanulmányra hivatkozik, amely szerint a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszerén belül – a tagállamok arra vonatkozó érdekének figyelembevételével, hogy a területükön található létesítményekhez kapcsolódó adóbevételt és munkahelyeket szeretnék megőrizni – jelenleg számukra az lenne ésszerű, ha a bezárt létesítményeknek kiosztott kibocsátási egységeket vissza tudnák venni, vagy legalábbis ezen egységek fenntartását új létesítmények területükön történő megnyitásától tennék függővé annak elkerülése érdekében, hogy az adott üzemeltető elhagyja az országot. Ebből viszont a tagállamok között gazdaságilag eredménytelen és politikailag nemkívánatos szabályozási versenyt indíthat el a beruházások megtartása, illetve vonzása érdekében. Ezért ez a tanulmány arra a következtetésre jut, hogy szükségszerű azon szabályok közösségi szintű harmonizációja, amelyek lehetővé teszik az adott létesítmények számára, hogy még a létesítménybezárások esetén is megtartsák kibocsátási egységeiket. Következésképpen a felperes álláspontja szerint a letelepedés szabadságának hatékony érvényesülése csupán a közösségi jogalkotó beavatkozásával biztosítható.

86 Ötödször a felperes úgy véli, hogy a megtámadott irányelv által különösen érintett, részben a saját csoportján kívüli erőművekkel kötött, a felperesre régóta kötelezettségeket rovó hosszú távú szerződések miatt, amelyeknek tárgya a kohók által termelt szén‑monoxidot, szén‑ dioxidot és nitrogént tartalmazó, villamos áram termelésére szolgáló gáz szállítása. A felperes azon elmélkedik, hogy a megtámadott irányelv 3. cikkének b) és e) pontja értelmében a kibocsátási egységeket neki vagy az adott erőműnek kell‑e kiosztani. Amennyiben a kibocsátási egységek az erőműnek járnak, a felperes helyzete még rosszabb, mivel ebben az esetben a szükséges kibocsátási egységeket a kibocsátási egységek kereskedelmének piacán kellene beszereznie, vagy – amennyiben az erőműnek történő szállítás megszűnik – a kohói által termelt gázokat saját magának kell elégetnie, anélkül hogy rendelkezne az ehhez szükséges mennyiségű kibocsátási egységgel. Ezzel a felperes komoly versenyhátrányt szenvedne azon versenytársaihoz képest, amelyek saját erőművet üzemeltetnek.

87 Végül hatodszor a felperes kijelenti, hogy mivel a vitatott rendelkezések őt különösen érintik, tevékenyen részt vett a jogalkotói folyamatban, különösen a Bizottság, a Parlament és a Tanács képviselőivel tartott különböző megbeszélések során. Ennek keretében a fenti intézmények kezdetben a felperes által kifejtett egyes kifogásokat figyelembe is vették, majd azokat végül bármiféle indokolás nélkül elvetették.

88 A fentiekre tekintettel a felperes megállapítja, hogy bizonyította az őt különösen jellemző körülmények összességének fennállását, amelyek őt minden más személytől megkülönböztetik, és amelyek a megsemmisítés iránti kérelmét az EK 230. cikk negyedik bekezdése értelmében elfogadhatóvá teszik.

89 A Parlamentnek a megtámadott irányelv részleges megsemmisítésére vonatkozó kérelemmel kapcsolatos elfogadhatatlansági kifogása kapcsán a felperes hangsúlyozza, hogy nem a vitatott rendelkezések teljes megsemmisítését kéri, hanem azt, hogy e rendelkezések ne legyenek alkalmazhatók a nyersvas és acél előállítására szolgáló létesítményekre. Ennélfogva ez a kérelem egyáltalán nem járhat a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszerének a megtámadott irányelv I. mellékletében felsorolt egyéb ágazatok tekintetében történő módosításával. A megtámadott irányelv alkalmazási körét ugyanis ki lehetne terjeszteni más ágazatokra is – mint ahogy az a színesfémágazattal, illetve vegyi ágazattal kapcsolatban felmerült –, vagy szűkíteni lehetne, anélkül hogy ez a kibocsátási egységek kereskedelmi rendszerének működését vagy lényegét veszélyeztetné. A részleges megsemmisítésre vonatkozó kérelem tehát csak a megtámadott irányelv nyersvas és acél előállítására szolgáló létesítményekre vonatkozó – elkülönült és világosan meghatározott – I. mellékletének megsemmisítését vonná maga után.

90 A felperes szerint még ha úgy is véljük, hogy a vitatott rendelkezések nem választhatók el a megtámadott irányelv egészétől, a megsemmisítés iránti kereset ettől még elfogadható. Amennyiben ugyanis a részleges megsemmisítés lehetetlennek mutatkozik, e kérelmet úgy kell értelmezni, mint amelyik a megtámadott irányelv egészének megsemmisítésére irányul. Ez a következtetés abból ered, hogy a kereseti kérelmeket hátterük és a kereset célkitűzéseinek figyelembevételével kell értelmezni, amely keresetnek az a célja, hogy a felperes alapvető jogai megsértésének véget vessen. Amennyiben az Elsőfokú Bíróság nem fogadja el a fenti 89. pontban kifejtett megközelítést, a felperes másodlagosan a megtámadott irányelv egészének megsemmisítését kéri, amelyre még lehetősége van a kereset benyújtását követően is.

91 A felperes a fentiek összessége alapján azt állítja, hogy a megsemmisítés iránti keresete elfogadható.

92 A felperes az EUMSz 263. cikk negyedik bekezdésének hatályba lépéséből eredő következmények tekintetében lényegében arra hivatkozik egyrészt, hogy e rendelkezés a jelen eljárásban alkalmazható, másrészt a megtámadott irányelv tartalmánál fogva rendeleti jellegű jogi aktusnak minősül azon indokból, hogy a megtámadott rendelkezések nem hagynak semmiféle mérlegelési mozgásteret a tagállamoknak a végrehajtásuk vonatkozásában, ezért a felperes mentesül a hivatkozott irányelv általi személyében való érintettség bizonyítása alól.

B – A Törvényszék álláspontja

93 Az EK 230. cikk negyedik bekezdése értelmében bármely természetes vagy jogi személy eljárást indíthat a neki címzett határozat, vagy az olyan határozat ellen, amelyet ugyan rendeletként vagy egy másik személyhez címzett határozatként hoztak, de őt közvetlenül és személyében érinti.

94 Az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy az a puszta körülmény, hogy az EK‑Szerződés e rendelkezése nem ismeri el kifejezetten az egyének által valamely irányelv ellen az EK 249. cikk harmadik bekezdése értelmében benyújtott megsemmisítés iránti keresetek elfogadhatóságát, nem elegendő az e keresetek elfogadhatatlanná nyilvánításához. A közösségi intézmények ugyanis kizárólag az érintett jogi aktus formájának megválasztásával nem zárhatják ki a Szerződés e rendelkezése által az egyének számára nyújtott bírói jogvédelmet, még ha irányelvről is van szó (az Elsőfokú Bíróság T‑223/01. sz., Japan Tobacco és JT International kontra Parlament és Tanács ügyben 2002. szeptember 10‑én hozott végzésének [EBHT 2002., II‑3259. o.] 28. pontja; T‑154/02. sz., Villiger Söhne kontra Tanács ügyben 2003. április 30‑án hozott végzésének [EBHT 2003., II‑1921. o.] 39. pontja; T‑213/02. sz., SNF kontra Bizottság ügyben 2004. szeptember 6‑án hozott végzésének [EBHT 2004., II‑3047. o.] 54. pontja, és T‑310/03. sz., Kreuzer Medien kontra Parlament és Tanács ügyben 2006. április 25‑én hozott végzésének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 40. és 41. pontja). Ráadásul pusztán az a tény, hogy a vitatott rendelkezések az EK 249. cikk negyedik bekezdésének értelmében egy valódi irányelvnek minősülő általános hatályú jogi aktus részét képezik, és nem egy irányelv formájában hozott határozatnak, önmagában nem elegendő annak kizárásához, hogy e rendelkezések közvetlenül és személyében érintsenek valamely magánszemélyt (lásd e tekintetben a fent hivatkozott Japan Tobacco és JT International kontra Parlament és Tanács ügyben hozott végzés 30. pontját, valamint T‑321/02. sz., Vannieuwenhuyze‑Morin kontra Parlament és Tanács ügyben 2003. május 6‑án hozott végzés [EBHT 2003., II‑1997. o.] 21. pontját).

95 A jelen ügyben megállapítható, hogy a megtámadott irányelv mind formáját, mind tartalmát nézve általános hatállyal bír, amely objektíven meghatározott helyzetekre absztrakt módon alkalmazandó, és amely általánosan és absztrakt módon meghatározott személyek – vagyis a megtámadott irányelv I. cikkében felsorolt tevékenységet végző létesítmények üzemeltetői, többek között a nyersvas- és acélgyártók – csoportjával szemben fejt ki joghatásokat, amely utóbbi csoporthoz a felperes is tartozik.

96 Mindazonáltal nem kizárt, hogy bizonyos körülmények között egy általános hatályú aktus rendelkezései bizonyos magánszemélyeket közvetlenül és személyükben érintsenek (lásd ebben az értelemben a C‑358/89. sz., Extramet Industrie kontra Bizottság Tanács ügyben 1991. május 16‑án hozott ítélet [EBHT 1991., I‑2501. o.] 13. pontját, a fenti 54. pontban hivatkozott Codorníu kontra Tanács ügyben hozott ítélet 19. pontját és a C‑50/00. P. sz., Unión de Pequeños Agricultores kontra Tanács ügyben 2002. július 25‑én hozott ítélet [EBHT