AZ EURÓPAI UNIÓ KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉKÉNEK ÍTÉLETE (teljes ülés)

2010. január 13.( )

„Közszolgálat – Tisztviselők – Megsemmisítés iránti kereset – Okafogyottság – Felelősség megállapítása iránti kereset – Elfogadhatóság – Kiváltságok és mentességek – A bírósági eljárás alóli mentesség felfüggesztése – Az OLAF vizsgálatok bizalmas jellege – Az IDOC vizsgálatai – Orvosi iratokhoz való hozzáférés – A személyi aktához való hozzáférés – Fegyelmi eljárás – Ésszerű határidő”

Az F-124/05. és F-96/06. sz. egyesített ügyekben,

az EK 236. cikk és az EA 152. cikk alapján,

A, az Európai Bizottság korábbi tisztviselője (lakóhelye: Port-Vendres [Franciaország], képviselik kezdetben: B. Cambier és L. Cambier ügyvédek, később: B. Cambier, L. Cambier és R. Born ügyvédek, végül: B. Cambier és A. Paternostre ügyvédek)

felperesnek (F-124/05. sz. ügy),

G, az Európai Bizottság korábbi tisztviselője (lakóhelye: Port-Vendres [Franciaország], képviselik kezdetben: B. Cambier és L. Cambier ügyvédek, később: B. Cambier, L. Cambier és R. Born ügyvédek, végül: B. Cambier és A. Paternostre ügyvédek)

felperesnek (F-96/06. sz. ügy)

az Európai Bizottság (képviselik: J. Currall és V. Joris, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: D. Waelbroeck ügyvéd)

alperes ellen

benyújtott keresete tárgyában,

A KÖZSZOLGÁLATI TÖRVÉNYSZÉK (teljes ülés),

tagjai: P. Mahoney elnök (előadó), S. Gervasoni tanácselnök, H. Kreppel, H. Tagaras és S. Van Raepenbusch bírák,

hivatalvezető: W. Hakenberg,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. április 1-jei tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

1 A Közszolgálati Törvényszék Hivatalához 2005. december 16-án benyújtott, F-124/05. számon nyilvántartásba vett keresetlevelében a felperes azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék egyrészt semmisítse meg többek között a Bizottság 2005. február 28-i azon határozatát, amelyben elutasította a felperes ellen a 2004. január 16-i határozattal (a továbbiakban: megtámadott határozat vagy a fegyelmi eljárás megszüntetését megtagadó határozat) kezdeményezett fegyelmi eljárás megszüntetése iránti 2004. október 22-i kérelmet, másrészt kötelezze a Bizottságot kártérítés megfizetésére.

2 A Közszolgálati Törvényszék Hivatalához 2006. augusztus 10-én telefaxon benyújtott (az eredeti irat benyújtására 2006. augusztus 17-én került sor), F-96/06. számon nyilvántartásba vett keresetlevelében ugyanazon felperes kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék kötelezze a Bizottságot az általa elkövetett különböző jogsértésékért a felperes részére kártérítés megfizetésére.

Jogi háttér

I – A kiváltságokra és mentességekre vonatkozó rendelkezések

3 Az Európai Közösségek egységes Tanácsának és egységes Bizottságának létrehozásáról szóló szerződéshez (HL 1967. 152., 13. o.) csatolt, az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről szóló 1965. április 8-i jegyzőkönyv (a továbbiakban: kiváltságokról és mentességekről szóló jegyzőkönyv vagy jegyzőkönyv) 12. cikke kimondja:

„Az egyes tagállamok területén a Közösségek tisztviselői és egyéb alkalmazottai állampolgárságuktól függetlenül:

a) a szerződéseknek az egyfelől a tisztviselők és egyéb alkalmazottak Közösségekkel szemben fennálló felelősségével kapcsolatos szabályokra vonatkozó rendelkezéseire, másfelől a Bíróságnak a Közösségek, valamint a közösségi tisztviselők és egyéb alkalmazottak közötti jogvitákkal kapcsolatos hatáskörére vonatkozó rendelkezéseire is figyelemmel, hivatalos minőségükben végrehajtott cselekedeteik tekintetében, szóbeli vagy írásbeli megnyilatkozásaikat is beleértve, mentességet élveznek a bírósági eljárások alól. Ez a mentesség hivataluk megszűnését követően is megilleti őket,

b) […]”

4 A kiváltságokról és mentességekről szóló jegyzőkönyv 18. cikke értelmében:

„A Közösségek tisztviselőinek és egyéb alkalmazottainak kizárólag a Közösségek érdekében lehet különféle kiváltságokat, mentességeket és könnyítéseket adni.

Valamennyi közösségi intézmény köteles visszavonni az egyes tisztviselői vagy egyéb alkalmazottai részére biztosított mentességet olyan esetben, amikor az illető intézmény megítélése szerint a mentesség visszavonása nem ellentétes a Közösségek érdekével.”

5 A kiváltságokról és mentességekről szóló jegyzőkönyv 19. cikke kimondja:

„A közösségi intézmények e jegyzőkönyv alkalmazása érdekében kötelesek együttműködni az érintett tagállamok hatáskörrel rendelkező hatóságaival.”

6 Az Európai Unió tisztviselői személyzeti szabályzata 23. cikke első bekezdésének első mondata emlékeztet arra, hogy a tisztviselőket megillető kiváltságok és mentességek biztosítása kizárólag a Közösségek érdekében történik.

II – A csalás elleni küzdelem terén folytatott vizsgálatokra vonatkozó rendelkezések

7 Az Európai Csaláselleni Hivatal (OLAF) által lefolytatott vizsgálatokról szóló 1999. május 25-i 1073/1999/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 136., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 91. o.) (10) preambulumbekezdése kimondja:

„[M]ivel ezen vizsgálatokat a Szerződés, és különösen az Európai Közösségek kiváltságairól és mentességeiről szóló jegyzőkönyv rendelkezéseivel összhangban kell lefolytatni, és ugyanakkor tiszteletben kell tartani a […] személyzeti szabályzatban előírt rendelkezéseket, és teljes mértékben tiszteletben kell tartani az emberi jogokat és az alapvető szabadságjogokat, különösen a méltányosság elvét, az érintett személyek jogát arra, hogy a velük kapcsolatos ügyekben elmondhassák álláspontjukat, és azt az elvet, hogy a vizsgálat eredményeként levont következtetéseknek kizárólag bizonyíték erejű tényeken kell alapulniuk; […]”

8 Az 1073/1999 rendelet 8. cikkének (2) bekezdése kimondja:

„Belső vizsgálatok lefolytatása alkalmával megszerzett vagy szolgáltatott információ minden formájára biztosítják a szakmai titoktartást, és azok az Európai Közösségek intézményeire vonatkozó rendelkezések védelmét élvezik. [Helyesen: Belső vizsgálatok lefolytatása alkalmával megszerzett vagy szolgáltatott információ minden formájára biztosítani kell a szakmai titoktartást, és azok az Európai Közösségek intézményeire vonatkozó rendelkezések védelmét élvezik.

Ilyen információt nem lehet más személlyel közölni az Európai Közösségek vagy az érintett tagállam intézményeinek alkalmazásában álló olyan személyek kivételével, akiknek a feladataik ellátásához az ilyen információt ismerniük kell, és az információt csalás, korrupció és egyéb jogellenes cselekmény megakadályozása és megelőzése kivételével semmilyen más célra nem lehet felhasználni.”

III – A fegyelmi eljárásra vonatkozó rendelkezésekről

9 A személyzeti szabályzat 2004. április 30. előtt hatályos változata 88. cikkének ötödik bekezdése értelmében amennyiben a fegyelmi eljárás megindításához vezető cselekmények miatt a tisztviselő ellen büntetőeljárást indítottak, végleges határozat csak az ügyben eljáró bíróság jogerős ítéletét követően hozható.

10 A személyzeti szabályzat IX. mellékletének 25. cikke átveszi a személyzeti szabályzat 2004. április 30. előtt hatályos változata 88. cikkének ötödik bekezdését.

11 Az igazgatási vizsgálatok és fegyelmi eljárások lefolytatására vonatkozó általános végrehajtási rendelkezések meghatározásáról szóló 2004. április 28-i bizottsági határozat (a továbbiakban: igazgatási vizsgálatokra és fegyelmi eljárásokra vonatkozó ÁVR) 1. cikkének (1) bekezdése – amely e ponton a 2002. február 19-i C (2002) 540 bizottsági határozatban foglaltakat veszi át – előírja a Vizsgálati és Fegyelmi Hivatal (IDOC) felállítását.

12 Az igazgatási vizsgálatokra és fegyelmi eljárásokra vonatkozó ÁVR 2. cikkének (1) és (2) bekezdése kimondja:

„(1) Az igazgatási vizsgálatokat az IDOC folytatja le. A jelen rendelkezések értelmében »igazgatási vizsgálatok« alatt az olyan tevékenységet kell érteni, amelyet az azzal megbízott tisztviselő végez a tények feltárása és adott esetben annak megállapítása érdekében, hogy a Bizottság tisztviselője követett-e el kötelezettségszegést.

[…]

(2) Az IDOC megbízást kaphat olyan vizsgálatok lefolytatására is, amelyek célja bizonyos tények feltárása, és erre különösen a személyzeti szabályzat 24., 73. és 90. cikke keretében kerülhet sor.”

IV – A baleset és foglalkozási megbetegedés elleni biztosításra vonatkozó rendelkezések

13 A személyzeti szabályzat 73. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében:

„(1) A tisztviselő a Közösségek intézményei által a személyzeti szabályzati bizottsággal folytatott konzultációt követően közös megegyezéssel meghatározott szabályok alapján, szolgálatba lépésének napjától kezdődően foglalkozási megbetegedés és baleset elleni biztosításban részesül. […]

(2) A fizetendő ellátások a következők:

a) […]

b) Teljes végleges [helyesen: tartós] rokkantság esetén:

A balesetet megelőző 12 hónap alatti illetményének havi összegei alapján kiszámított éves alapilletmény nyolcszorosával egyenlő átalányösszeg kifizetése a tisztviselő részére.

c) Részleges végleges [helyesen: tartós] rokkantság esetén:

A b) pontban előírt, az (1) bekezdésben említett szabályokban megállapított táblázat szerint kiszámított összeg arányos részének kifizetése a tisztviselő részére.

[…]”

14 2005. december 13-án a közösségi intézmények elfogadták az Európai Közösségek tisztviselői baleset vagy foglalkozási megbetegedés elleni biztosítására vonatkozó közös szabályzatot (a továbbiakban: biztosítási szabályzat vagy új biztosítási szabályzat), amely 2006. január 1-jén lépett hatályba. Ezen időpontot megelőzően az Európai Közösségek tisztviselői baleset vagy foglalkozási megbetegedés elleni biztosítására vonatkozó közös szabályzat azon változata volt hatályban, amelyet utoljára 1997. július 18-án módosítottak (a továbbiakban: korábbi biztosítási szabályzat).

15 Az új biztosítási szabályzat 30. cikke a következő átmeneti rendelkezéseket tartalmazza:

„[A korábbi biztosítási szabályzat] hatályát veszti.

Mindazonáltal ezeket [helyesen: e szabályzatot] továbbra is alkalmazni kell minden, 2006. január 1-je előtt a 20. cikk (1) bekezdése értelmében elfogadott határozattervezet esetében […]”

16 Az új biztosítási szabályzat 2. cikkének (1) bekezdése a balesetet úgy határozza meg, mint minden, a biztosított testi vagy lelki épségét sértő olyan hirtelen hatás, amelynek oka vagy egyik oka az áldozat szervezetén kívül áll. A korábbi biztosítási szabályzat szerint baleset minden olyan külső és hirtelen vagy erőszakos vagy szokatlan hatás vagy tényező, amely sérti a tisztviselő testi vagy lelki épségét.

17 Az új biztosítási szabályzat 11. cikkének (1) bekezdése értelmében a teljes vagy részleges tartós rokkantságot a szabályzat mellékletében szereplő, orvosi célra szolgáló európai fizikai- és mentálisrokkantság-besorolási táblázatban meghatározott fizikai vagy szellemi képességcsökkenések alapján kell meghatározni.

18 Az új biztosítási szabályzat 11. cikkének (2) bekezdése kimondja, hogy ha a biztosított baleset vagy foglalkozási megbetegedés következtében teljes mértékben, tartósan megrokkan, a fizikai vagy szellemi képességcsökkenés 100%-os, és részére a személyzeti szabályzat 73. cikke (2) bekezdésének b) pontjában meghatározott egyszeri összeget kell kifizetni. Az új biztosítási szabályzat 11. cikkének (3) bekezdése szerint ha a biztosított baleset vagy foglalkozási megbetegedés következtében részlegesen tartósan megrokkan, részére a személyzeti szabályzat 73. cikke (2) bekezdésének c) pontjában meghatározott és az e cikk (1) bekezdésében említett táblázatban szereplő díjak alapján megállapított egyszeri összeget kell kifizetni.

19 Az új biztosítási szabályzat 15. cikke előírja, hogy a balesetet szenvedett tisztviselő vagy az ő biztosítása révén kedvezményezettek kötelesek bejelenteni a balesetet azon intézmény adminisztrációjának, amelyhez a biztosított tartozik. A bejelentésnek részletesen tartalmaznia kell a baleset napját és időpontját, az okok és körülmények leírását, valamint az esetleges tanúk és harmadik fél felelősök nevét. A bejelentéshez orvosi igazolást kell csatolni, amelyben szerepel a sérülések jellege és a baleset várható következményei. A bejelentést a baleset napját követő tíz napon belül kell megtenni. E rendelkezés lényegében átveszi a korábbi biztosítási szabályzat 16. cikkét.

20 Az új biztosítási szabályzat 16. cikke (1) bekezdésének első mondata értelmében az a tisztviselő, aki foglalkozási megbetegedés miatt az említett szabályzat alkalmazását kéri, köteles a betegség kezdetét vagy annak első orvosi megállapítását követően ésszerű határidőn belül bejelenteni azt az adminisztrációnak. E rendelkezés a korábbi biztosítási szabályzat 17. cikke (1) bekezdése első albekezdésének első mondatát veszi át.

21 Az új biztosítási szabályzat 16. cikkének (2) bekezdése értelmében az adminisztráció vizsgálatot folytat annak érdekében, hogy minden információt beszerezzen a behatás jellegére, foglalkozási eredetére, valamint azon körülményekre vonatkozóan, melyek között az bekövetkezett. E rendelkezés a korábbi biztosítási szabályzat 17. cikkének (2) bekezdésének első albekezdését veszi át.

22 Az új biztosítási szabályzat 18. cikke előírja, hogy az esemény balesetnek minősítésére vagy a betegség foglalkozási eredetének elismerésére, valamint a tartós rokkantság mértékének megállapítására vonatkozó határozatot a kinevezésre jogosult hatóság hozza meg, az ugyanezen szabályzat 20. cikkében előírt eljárást követve, az intézmény által kijelölt orvos vagy orvosok megállapításai alapján, és amennyiben a biztosított ezt kéri, az említett szabályzat 22. cikkében említett orvosi bizottsággal történő konzultációt követően. E rendelkezés lényegében a korábbi biztosítási szabályzat 19. cikkét veszi át.

23 Az új biztosítási szabályzat 20. cikke a következőképpen fogalmaz:

„(1) A 18. cikk szerinti döntés meghozatalát megelőzően a kinevező hatóság értesíti a biztosítottat vagy azokat, akik a biztosítása alapján kedvezményezettek, a határozattervezetről és az intézmény által kijelölt orvos(ok) megállapításairól. A biztosított vagy a biztosítása alapján kedvezményezettek kérhetik, hogy a teljes orvosi jelentést közöljék velük vagy az általuk kiválasztott orvossal. [helyesen: A 18. cikk szerinti határozat meghozatalát megelőzően a kinevezésre jogosult hatóság megküldi a biztosítottnak vagy az ő révén kedvezményezett személyeknek a határozattervezetet, mellékelve hozzá az intézmény által kijelölt orvos vagy orvosok megállapításait. A biztosított vagy az ő révén kedvezményezett személyek kérhetik, hogy a teljes orvosi jelentést közöljék velük vagy az általuk választott orvossal.]

(2) A biztosított vagy a biztosítása alapján kedvezményezettek 60 napon belül kérhetik, hogy a 22. cikkben meghatározott orvosi bizottság hozza meg a véleményét. Az ügynek az orvosi bizottsághoz való utalására vonatkozó kérésnek tartalmaznia kell a biztosítottat vagy a biztosítása alapján kedvezményezetteket képviselő orvos nevét és egy jelentést ettől az orvostól, amelyben az intézmény által ezen szabályok alkalmazásának céljából kijelölt orvos(ok)kal kapcsolatos vitatott orvosi kérdéseket fejti ki. [helyesen: A biztosított vagy az ő révén kedvezményezett személyek hatvan napon belül kérhetik, hogy a 22. cikkben szereplő orvosi biztosság nyilvánítson véleményt. Az orvosi bizottság összehívása iránti kérelemnek pontosítania kell a biztosítottat vagy az ő révén kedvezményezetteket képviselő orvos nevét, tartalmaznia kell ezen orvos jelentését, megjelölve az intézmény által a jelen szabályozás [helyesen: szabályzat] alkalmazása céljából kijelölt orvos vagy orvosok számára a vitatott orvosi kérdéseket.]

(3) Ha ezen időszak lejártával nem érkezik kérés az orvosi bizottsággal folytatandó konzultációra vonatkozóan, a kinevező hatóság a korábban elkészített tervezettel összhangban hozza meg a döntését. [helyesen: Amennyiben e határidő lejártáig nem érkezett az orvosi bizottság összehívása iránti kérelem, a kinevezésre jogosult hatóság a korábban közölt tervezettel összhangban meghozza határozatát.]”

24 A korábbi biztosítási szabályzat 21. cikke értelmében a tisztviselő kérhette, hogy a teljes orvosi jelentést továbbítsák a választása szerinti orvosnak. Az új biztosítási szabályzat 20. cikkétől eltérően, a korábbi biztosítási szabályzat 20. cikke nem tette lehetővé a tisztviselő számára, hogy kérje: az orvosi jelentést közvetlenül vele közöljék.

25 Az új biztosítási szabályzat 22. cikkének (1) bekezdése – amely lényegében a korábbi biztosítási szabályzatnak az orvosi bizottság összetételére vonatkozó 23. cikke (1) bekezdését veszi át – értelmében:

„(1) Az orvosi bizottság három orvosból áll: [helyesen: Az orvosi bizottság három orvosból áll, akik közül:]

– egyet a biztosított vagy a biztosítása alapján kedvezményezettek jelölnek ki; [helyesen:az elsőt a biztosított vagy az ő révén kedvezményezettek,]

– egyet a kinevező hatóság jelöl ki; [helyesen: a másodikat a (kinevezésre jogosult hatóság)],

– egyet az előbbi két orvos közötti megegyezéssel jelölnek ki. [helyesen: a harmadikat az előző két orvos közös megegyezéssel jelöli ki.]

[...]”

26 Végezetül az új biztosítási szabályzat 19. cikkének (3) bekezdése értelmében:

„A rokkantság fokának meghatározásáról szóló döntést azután hozzák meg, hogy a biztosított fél sérülései állandósultak. A baleset vagy foglalkozási betegség következményeit akkor tekintik állandósultnak, ha azok stabilizálódtak, vagy csak nagyon lassan és nagyon korlátozottan csökkennek. [helyesen: A rokkantság mértékét megállapító határozatot a biztosított sérüléseinek állandósulását követően hozzák meg. A baleset vagy foglalkozási megbetegedés következményei akkor állandósultak, amikor e következmények stabilizálódtak vagy nagyon lassan, illetve rendkívül csekély mértékben enyhülnek.] […]

Amennyiben az orvosi kezelés befejeztével lehetetlen meghatározni a rokkantság fokát, a 18. cikkben említett orvos(ok) megállapításainak vagy adott esetben a 22. cikkben hivatkozott orvosi bizottság jelentésének kell határidőt szabni a biztosított ügyének felülvizsgálatára [helyesen: Amennyiben az orvosi kezelés végeztével a rokkantság mértéke még nem állapítható meg véglegesen, a 18. cikk szerinti orvos vagy orvosok véleményének, adott esetben a 22. cikk szerinti orvosi bizottság jelentésének pontosítani kell azon legkésőbbi időpontot, amikor a biztosított ügyét újra meg kell vizsgálni].”

V – A rokkantság esetén járó ellátásokra vonatkozó rendelkezésekről

A – A személyzeti szabályzat

27 A személyzeti szabályzat 53. cikke szerint azon tisztviselőt, akivel kapcsolatban a rokkantsági bizottság úgy találja, hogy alkalmazni kell a 78. cikk rendelkezéseit, azon hónap utolsó napján, amelyben a kinevezésre jogosult hatóság megállapítja a feladatainak ellátására való tartós alkalmatlanságot, hivatalból nyugdíjazni kell.

28 A személyzeti szabályzat 59. cikkének (4) bekezdése értelmében a kinevezésre jogosult hatóság a rokkantsági bizottság elé terjesztheti minden olyan tisztviselő ügyét, akinek az összesített betegszabadsága bármely hároméves időszak alatt meghaladja a 12 hónapot.

29 A személyzeti szabályzat 78. cikkének első bekezdése kimondja:

„Az a tisztviselő, aki a csoportjába tartozó beosztáshoz kapcsolódó feladatok ellátásában akadályozó teljes végleges [helyesen: tartós] rokkantságban szenved, […] rokkantsági támogatásra jogosult.”

30 A személyzeti szabályzat 78. cikkének harmadik bekezdése szerint a rokkantsági támogatás a tisztviselő utolsó alapilletményének 70%-a.

31 A személyzeti szabályzat 78. cikkének negyedik bekezdése pontosítja, hogy a rokkantsági támogatásból nyugdíjjárulékot vonnak, amelynek összegét az említett támogatás alapján számítják ki.

32 A személyzeti szabályzat 78. cikkének ötödik bekezdése értelmében amennyiben a rokkantság foglalkoztatási megbetegedés miatt következett be, a nyugdíjrendszer járulékait teljes egészében az intézmény költségvetéséből fizetik.

33 A személyzeti szabályzat VIII. melléklete 13. cikkének (1) bekezdése értelmében:

„Az 1. cikk (1) bekezdésének rendelkezéseire is figyelemmel az a 65 évesnél fiatalabb tisztviselő, akire vonatkozóan a rokkantsági bizottság a nyugdíjjogosultság megszerzésének ideje alatt olyan tartós teljes rokkantságot állapít meg, amely megakadályozza egy, az előmeneteli csoportja szerinti beosztással járó feladatok ellátásában, és akinek erre való tekintettel meg kell szüntetnie a Közösségeknél fennálló szolgálati jogviszonyát, a munkaképtelenség időtartamára a személyzeti szabályzat 78. cikke szerinti rokkantsági nyugdíjra [helyesen: támogatásra] jogosult.”

B – A személyzeti szabályzat 2004. április 30-ig hatályos változata

34 A személyzeti szabályzat 2004. április 30-ig hatályos változatának 53. cikke megegyezik a jelenlegi 53. cikkel.

35 A személyzeti szabályzat 2004. április 30-ig hatályos változata 78. cikkének első bekezdése kimondja:

„Az a tisztviselő, aki a csoportjába tartozó beosztáshoz kapcsolódó feladatok ellátásában akadályozó teljes végleges rokkantságban [helyesen: akadályozó tartós teljes rokkantságban] szenved, […] rokkantsági nyugdíjra jogosult.”

36 A személyzeti szabályzat 2004. április 30-ig hatályos változata 78. cikkének második bekezdése értelmében a rokkantsági nyugdíj a tisztviselő alapilletményének 70%-a, ha a rokkantság foglalkozási megbetegedés miatt következett be.

37 A személyzeti szabályzat 2004. április 30-ig hatályos változata 78. cikkének harmadik bekezdése értelmében amennyiben a rokkantság az említett cikk (2) bekezdésében felsoroltaktól eltérő okból ered, a rokkantsági nyugdíj megegyezik azon nyugdíjjal, amelyre a tisztviselő 65 éves korában lett volna jogosult, ha szolgálati jogviszonya addig fennmaradt volna.

VI – A személyi aktára vonatkozó rendelkezések

38 A személyzeti szabályzat 26. cikke értelmében:

„A tisztviselő személyi aktája az alábbiakat tartalmazza:

a) a hivatali státuszára vonatkozó összes iratot, valamint az alkalmasságára, teljesítményére és magatartására vonatkozó összes értékelést;

b) a tisztviselő ezen iratokkal kapcsolatban tett valamennyi észrevételét.

Az iratokat sorrendben kell iktatni, számozni és irattározni; az a) pontban említett iratokra az intézmény nem hivatkozhat, illetve azokat nem használhatja fel a tisztviselővel szemben, ha azokról a személyi aktába való felvételük előtt a tisztviselőt nem tájékoztatták.

Valamennyi irat tisztviselővel való közlését a tisztviselő aláírásával kell igazolni, vagy annak hiányában a tisztviselő által közölt utolsó címre kiküldött ajánlott levél útján kell kézbesíteni.

[...]

Minden tisztviselőnek csak egyetlen személyi aktája lehet.

A tisztviselő még szolgálati jogviszonyának megszűnését követően is jogosult betekinteni a személyi aktájában lévő összes iratba és másolatokat készíteni azokról.

A személyi akta bizalmasan kezelendő, és abba csak a hivatal helyiségeiben vagy biztonságos elektronikus eszközzel lehet betekinteni. Amennyiben azonban egy, a tisztviselőt érintő ügy kerül akkor személyi aktáját továbbítani kell a Bíróságnak. [helyesen: Amennyiben azonban a[z] [Európai Unió] Bíróság[a] elé a tisztviselőt érintő ügy kerül, személyi aktáját továbbítani kell a Bíróságnak.”

39 A személyzeti szabályzat 26a. cikke a következőképpen fogalmaz:

„A tisztviselőnek joga van megismerni egészségügyi aktáját, az intézmények által megállapítandó szabályoknak megfelelően.”

VII – A dokumentumokhoz való nyilvános hozzáférésre vonatkozó rendelkezések

40 Az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről szóló 2001. május 30-i 1049/2001/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 145., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 331. o.) 4. cikkének (2) bekezdése kimondja:

„(2) Az intézmények megtagadják a dokumentumokhoz való hozzáférést, ha a közzététel [helyesen: hozzáférhetővé tétel] hátrányosan befolyásolná a következők védelmét:

– […]

– ellenőrzések, vizsgálatok és könyvvizsgálatok célja,

kivéve ha a közzétételhez [helyesen: hozzáférhetővé tételhez] nyomós közérdek fűződik.”

A jogvita alapjául szolgáló tényállás

41 A felperes korábbi AD 15 besorolási fokozatú tisztviselő. 1979-ben lépett a Bizottság szolgálatába, ahol különböző állásokat töltött be.

42 1995. december 21-től legalább 1997. júliusáig a Bizottság tagjának, É. Cressonnak volt a kabinetfőnöke, amely poszton F. Lamoureux-t váltotta.

43 Mivel a jelen jogvita alapjául bizonyos olyan tények szolgálnak, amelyek ezen időszakban történtek É. Cresson kabinetjében, szükség van ezek rövid felidézésére.

I – A „Cresson-ügy” háttere

44 É. Cresson 1995. január 24-től 1999. szeptember 8-ig a Bizottság tagja volt. A Bizottság elnöke akkor J. Santer volt. É. Cresson tárcájához a következő ügyek tartoztak: tudomány, kutatás és fejlesztés, humán erőforrások, oktatás, képzés és ifjúság, valamint a Közös Kutatóközpont (KKK).

45 É. Cresson hivatalba lépésekor kabinetje már megalakult. É. Cresson ugyanakkor kinyilvánította azon óhaját, hogy „személyes tanácsadóként” igénybe kívánja venni közeli ismerőse, R. Berthelot szolgálatait. A tényállás időpontjában 66 éves R. Berthelot-t életkora miatt nem lehetett ideiglenes alkalmazotti minőségben, biztosi kabineti tagként felvenni. É. Cresson kabinetfőnöke, F. Lamoureux egyébként jelezte É. Cressonnak, hogy R. Berthelot életkora miatt a maga részéről nem lát semmilyen lehetőséget az érintettnek a Bizottságnál történő foglalkoztatására. É. Cresson, aki ennek ellenére személyes tanácsadóként igénybe kívánta venni R. Berthelot szolgálatait, az adminisztrációs szervezeti egységekhez fordult, hogy ott megvizsgálják az érintett felvételét lehetővé tévő feltételeket. R. Berthelot-t végül 1995. szeptember 1-jétől meghívott tudományos munkatársként alkalmazták a Kutatási Főigazgatóságon, kezdetben hat hónapra. Ezt követően ezt az időtartamot 1997. február végéig meghosszabbították. 1996 áprilisától az álláshalmozást korlátozó szabály alapján a Franciaországban részére folyósított nyugdíj összegének figyelembevétele érdekében csökkentették R. Berthelot meghívott tudományos munkatársként kapott havi támogatását. Röviddel e csökkentést követően az 1996. május 23. és június 21. közötti időszakra tizenhárom kiküldetési rendelvényt állítottak ki É. Cresson kabinetjében R. Berthelot nevére, amelyekben körülbelül 6900 eurót juttattak R. Berthelot-nak. 1996. szeptember 1-jei hatállyal R. Berthelot-t a meghívott tudományos munkatársi II. csoportból az I. csoportba sorolták át. Az akkor 4500 eurós havi díjazása így körülbelül 1000 euróval nőtt. A Kutatási Főigazgatósággal kötött szerződésének lejártakor, azaz 1997. március 1-jén R. Berthelot meghívott tudományos munkatársként újabb, egyéves szerződést kötött a KKK-val, amely 1998. február végén járt le.

46 Az Európai Parlament tagjainak azon felvetését követően, amely szerint E. Cresson részrehajló magatartást tanúsított, amikor két ismerősét felvette és előnyben részesítette, különböző szervezetek számos vizsgálatot indítottak.

47 Az Európai Parlament és a Bizottság égisze alatt 1999. január 27-én létrehozott független szakértői bizottság feladata az volt, hogy első jelentést készítsen annak megállapítása érdekében, hogy a Bizottság mint testület vagy annak bármely, esetleg több tagja egyénileg milyen mértékben volt felelős a közelmúltban bekövetkezett és a parlamenti viták során megemlített csalásokért, hanyag kezelésért vagy nepotizmusért. E bizottság 1999. március 15-én benyújtott jelentésében R. Berthelot esetében egyértelműen jogtalan előnyben részesítést állapított meg.

48 1999. március 16-án a Bizottság testületileg lemondott, azonban 1999. szeptember 8-ig hivatalban maradt.

49 1999. július 20-án az OLAF belső vizsgálatot indított R. Berthelot-nak a Bizottság meghívott tudományos munkatársaként történő foglalkoztatása feltételeire vonatkozóan. Az OLAF 1999. november 23-án zárta le jelentését. E jelentésben az állt, hogy „mivel a René Berthelot által kiállított illetve bejelentett jelentések, illetve kiküldetések […] vélhetően hamisak vagy hamisítottak, a[z] [említett] jelentést továbbítani kell a hatáskörrel rendelkező igazságszolgáltatási szerveknek, az 1073/99 rendelet 10. cikke rendelkezéseinek megfelelően.”

50 Az OLAF jelentését továbbították a Személyzeti és Igazgatási Főigazgatóság főigazgatójának az esetleges fegyelmi eljárások megindítása céljából, valamint a procureur du Roi du parquet de Bruxelles-nek (brüsszeli ügyészség királyi ügyésze [Belgium]). E jelentés alapján fegyelmi eljárás indult a Bizottság több tisztviselőjével és alkalmazottjával szemben, továbbá eljárás indult az R. Berthelot-nak jogtalanul kifizetett összegek visszatéríttetése iránt. Ekkor a felperessel szemben semmiféle fegyelmi eljárás nem indult.

51 A Személyzeti és Igazgatási Főigazgatóság, később pedig a 2002. február 19-i C(2002) 540 bizottsági határozattal létrehozott IDOC két kiegészítő vizsgálatot indított R. Berthelot tekintetében, melyek közül az egyik a Kutatási Főigazgatóság szerepére, a másik pedig a Közös Kutatóközpont érintettségére vonatkozott. 2002. február 22-én az IDOC kiegészítő igazgatási vizsgálati jelentést készített R. Berthelot-nak a Kutatási Főigazgatóságon és a Közös Kutatóközpontban meghívott tudományos munkatársként történő foglalkoztatásának időtartamát illetően. Az IDOC jelentés arra a következtetésre jutott, hogy „az előírt vizsgálatok során összegyűjtött információk és nyilatkozatok alapján minden jel arra mutat, hogy R. Berthelot foglalkoztatása a Bizottságnál azt a célt szolgálta, hogy az érintettet javadalmazásban részesítsék azon közvetlen támogatásért, amelyet É. Cresson kívánt a részéről mint személyes tanácsadója részéről igénybe venni.”

52 2003. január 21-én a biztosok testülete úgy határozott, hogy közli É. Cressonnal az érintettel szemben felhozott kifogásokat az EK 213. cikk (2) bekezdése és az EAK 126. cikk (2) bekezdése szerinti eljárás esetleges megindítása keretében.

53 2003. március 18-án a tribunal de première instance de Bruxelles vizsgálóbírója vádat emelt É. Cresson, R. Berthelot valamint a Bizottság nyolc további tisztviselőjével és alkalmazottjával – köztük a felperessel – szemben, többek között hamisítás, hamisított okiratokkal való visszaélés, csalás, illetve hivatali visszaélés miatt. 2003. szeptember 11-én a Bizottság magánfélként lépett fel a belga büntetőügyben.

54 2004. június 30-i végzésével a Chambre du conseil du tribunal de première instance de Bruxelles a procureur du Roi vádbeszédét jegyzőkönyvbe véve és a 2004. február 3-i vádiratában szereplő indokolásra utalva megállapította, hogy nincs helye az ügy büntetőbírósághoz történő áttételének. A végzésben többek között az is szerepelt, hogy ugyan semmi kétség a hamisítás és csalás megvalósulását illetően, azonban ezek elkövetését nem lehet kétséget kizáróan a vádlottak valamelyikével szemben bizonyítani.

55 2004. október 7-én a Bizottság keresetet indított, azt kérve, hogy a Bíróság állapítsa meg, hogy É. Cresson jogtalan előnyben részesítési magatartásával vagy legalábbis súlyos gondatlanságával megszegte az EK 213., valamint az EAK 126. cikkben előírt kötelezettségeit, és ennek következményeként mondja ki É. Cresson nyugdíjjogosultságának vagy az ezt helyettesítő egyéb juttatásokhoz való jogának részleges vagy teljes megvonását.

56 A Bíróság C-432/04. sz., Bizottság kontra Cresson ügyben 2006. július 11-én hozott ítéletében (a továbbiakban: Bizottság kontra Cresson ítélet) kimondta, hogy R. Berthelot felvétele során és foglalkoztatási feltételei vonatkozásában Édith Cresson megszegte a Bizottság tagjaként betöltött hivatalából eredő kötelezettségeit. A Bizottság által megfogalmazott, É. Cresson nyugdíjjogosultságának megvonására vonatkozó kérelemre vonatkozóan azonban a Bíróság úgy vélte, hogy a kötelezettségszegés megállapítása önmagában megfelelő szankciónak minősül, és az érdekelt mentesül a szankció kiszabása alól.

II – A felperesre vonatkozó tényállás

57 A felperes É. Cresson kabinetfőnöke volt 1995. december 21-től 1997 júliusáig. 1996 decemberében a Kutatási Főigazgatóság vezető tanácsadójává nevezték ki, amely beosztásra pályázatot nyújtott be. A felperes ugyanis távozni kívánt É. Cresson kabinetjéből, mivel 1996 májusa óta kapcsolata feszült volt É. Cressonnal. A kabinetből való tényleges távozására azonban csupán 1997 júliusában került sor, ugyanis É. Cresson csak ekkor fogadta el lemondását, mivel ekkor találtak a helyettesítésére más személyt.

58 1999. szeptember 15-én az OLAF vizsgálata keretében informálisan meghallgatták a felperest. 1999. november 17-én arról tájékoztatták, hogy vele szemben vizsgálatot indítottak. 1999. november 19-én formálisan is kihallgatták. Az OLAF 1999. november 23-i jelentése tisztviselők részben egybehangzó nyilatkozatai alapján a felperesre vonatkozóan említést tett arról, hogy a felperes irodájában valószínűleg megbeszélést tartottak, a nyilatkozatok szerint R. Berthelot meghívott tudományos munkatársi I. csoportba történő átsorolásáról (az OLAF-jelentés 4.2.2. pontja) A felperessel szemben az OLAF-vizsgálatot követően semmiféle fegyelmi eljárás nem indult.

59 A francia nyelvű belga rádió és televízió (RTBF) jelentős nézettségű „Au nom de la loi” (A törvény nevében) című műsorának 2000. december 27-i adása a Cresson-üggyel foglalkozott. Az adás egy rövid részletében a felperes neve is elhangzott, valamint látható volt egy dokumentum, amelyet mint a felperes OLAF általi kihallgatásának jegyzőkönyvét mutattak be.

60 2001. február 7-i feljegyzésében a Személyzeti és Igazgatási Főigazgatóság tájékoztatta a felperest a Bizottság azon döntéséről, hogy Z. V.-nek, a tribunal de première instance de Bruxelles vizsgálóbírójának 2000. december 18-i, a Bizottság elnökéhez intézett kérésének eleget téve a felperes mentességét felfüggesztik.

61 A 2002. február 22-i IDOC-jelentés a felperesre vonatkozóan pontosította, hogy a vizsgálat eredményének elemzése arra enged következtetni, hogy 1996. november 21. és 29. között a felperes irodájában megbeszélést tarthattak R. Berthelot meghívott tudományos munkatársi I. csoportba történő átsorolásáról (az IDOC-jelentés 4.4. pontja).

62 2003. március 18-án (lásd fent az 53. pontot) a felperest azzal vádolták meg, hogy egyrészt okirat-hamisítást követett el vagy vett abban részt, többek között amikor tizenhárom kiküldetési rendelvényt és kiküldetési elszámolást állított vagy állíttatott ki, azokat a valóságnak nem megfelelő megjegyzésekkel látva vagy láttatva el, másrészt csalást követett el a fent említett vádakkal érintett kiküldetések költségeinek visszatérítésével összefüggésben. A felperes 2003. április 7-én vette kézhez a vizsgálóbíró által írt, őt a vele szembeni vádemelésről tájékoztató levelet.

63 A fent említett vádemelés követően a felperes depresszióssá vált, amely több alkalommal a munkától való távolmaradását tette szükségessé.

64 2003. július 25-én a felperes „balesetre/foglalkozási megbetegedésre vonatkozó bejelentést” küldött a Bizottságnak. E bejelentés, amelyhez a felperes csatolta orvosának jelentését, nem tartalmazott kifejezett utalást lelki zaklatásra az intézmény részéről.

65 2003. július 31-én a Bizottság visszaigazolta a felperes július 25-i bejelentésének megérkezését, és tájékoztatta a felperest, hogy betegsége természetének és eredetének megállapítása céljából vizsgálatot fognak lefolytatni.

66 2003 szeptemberében, egy héttel azután, hogy a felperes betegszabadságról visszatérve ismét munkába állt, azon kutatási programot, amelynek ő volt a felelőse, a Személyzeti és Igazgatási Főigazgatóság kérésére állítólag „leállították”. Ezen esemény miatt a felperesnek újra távol kellett maradnia a munkától, amely távolmaradás 2004 januárjáig húzódott.

67 2004. január 16-án a Kutatási Főigazgatóság főigazgatója állítólag szóban tájékoztatta a felperest, hogy a kinevezésre jogosult hatóság szolgálati érdekből, a személyzeti szabályzat 50. cikke alapján kezdeményezte a nyugdíjazását. Ezen információt 2004. január 20-án a Bizottság tudományos kutatásért felelős tagjának kabinetfőnöke megerősítette, azonban azt semmiféle intézkedés nem követte. E bejelentést követően a felperes ismét depressziós lett, aminek következtében 2004. január 22-től 2004 végéig távol maradt a munkától.

68 A Bizottság személyzeti és igazgatási ügyekért, és ezáltal a fegyelmi vizsgálatokért és ügyekért is felelős tagja, N. Kinnock – mint kinevezésre jogosult hatóság – 2004. január 16-i határozatával fegyelmi eljárást indított a felperessel szemben, majd ezen eljárást a személyzeti szabályzat 2004. április 30. előtt hatályos változata 88. cikkének ötödik bekezdése értelmében felfüggesztette a belga büntetőbíróság ítéletének jogerőre emelkedéséig. E határozat jelezte, hogy a vádbeli cselekmények mellett a felperesnek azt is felrótták, hogy egyrészt É. Cresson kabinetfőnökeként aktívan részt vett R. Berthelot szabálytalannak tekintett, a Kutatási Főigazgatóságon meghívott tudományos munkatársi I. csoportba történő átsorolásában, másrészt annak a Közös Kutatóközpontnál tudományos munkatársként történő, szintén szabálytalannak tekintett alkalmazásában.

69 A királyi ügyész 2004. február 3-i vádirata (lásd fent az 54. pontban) többek között a hamisítás vádjával kapcsolatban a következőket tartalmazta a felperesre nézve:

„Noha a felperes volt [É.] Cresson kabinetfőnöke, érintettségére sem kifejezetten, sem hallgatólagosan nem utal senki nyilatkozata; semmiféle tárgyi bizonyíték, mint például feljegyzés vagy aláírás, nem utal a cselekményben való részvételére; a felperes maga szolgáltatott bizonyítékot a kiküldetési rendelvények hamis voltára vonatkozóan, amikor úgy nyilatkozott, hogy a másodrendű vádlott (Berthelot) kedden É. Cresson társaságában érkezett Brüsszelbe, annak gépjárművével, majd csütörtökön továbbindult Châtellerault-ba (Franciaország), miközben az említett rendelvények szerint e napokon pontosan az ellenkező irányban utazott […].”

70 A királyi ügyész vádiratának következtetéseiben az szerepel, hogy semmiféle terhelő körülmény nem áll rendelkezésre a felperessel szemben a hamisítás és csalás vádját illetően.

71 2004. május 25-i levelében a Bizottság [brüsszeli] orvosi szolgálatának vezetője tájékoztatta a felperest, hogy betegség miatti távollétei okán kezdeményezni kívánja a kinevezésre jogosult hatóságnál rá vonatkozóan rokkantsági eljárás megindítását, és kérte, hogy jelezze, ha ezzel kapcsolatban ellenvetése van.

72 2004. június 23-i levelében a felperes azt válaszolta, hogy nem ellenzi ezen eljárás megindítását, feltéve, hogy az kizárólag a személyzeti szabályzat 78. cikkének ötödik bekezdésén alapul, amely többek között a foglalkozási megbetegedésből eredő rokkantságra vonatkozik.

73 2004. június 29-én a Bizottság [brüsszeli] orvosi szolgálatának vezetője jelezte, hogy megérkezett hozzá a felperes 2004. június 23-i levele. Jelezte továbbá azt is, hogy fel kell hívnia a felperes figyelmét arra, hogy a rokkantsági bizottság következtetéseit nem lehet előre látni, többek között a rokkantsági foglalkozási eredetét illetően, azonban a rokkantsági bizottságnak efelé kellene hajlania.

74 2004. július 13-án, miután a belga büntetőbíróság 2004. június 30-i határozatával megszüntette az eljárást a felperessel és a többi vádlottal szemben (lásd fent az 54. pontot), a Bizottság a következő tartalmú levelet küldte a felperesnek:

„Amint azt tudja, az Önnel szembeni fegyelmi eljárást a [biztosok] testülete által É. Cresson ügyében hozandó döntésig felfüggesztettük.

[…]

Ha [belga büntetőbíróság végzése] jogerőre emelkedik, és azt a jogi szolgálat megvizsgálta, az É. Cressonra vonatkozó összes kérdés a [biztosok] testülete elé lesz terjesztve döntéshozatalra. Ezt követően az összes ügyet, köztük az Önét is, ezen döntés függvényében fogjuk újból megvizsgálni és a kinevezésre jogosult hatóság elé terjeszteni.”

75 2004. július 20-i, azonnali hatályú határozatával a kinevezésre jogosult hatóság beosztotta a felperest az újonnan létrehozott, a Kutatási főigazgatóság főigazgatója melletti „gazdasági ügyekért felelős főtanácsadói” posztra (a továbbiakban: újrabeosztásról szóló határozat). E határozat első bekezdése a felsővezetői mobilitás politikájának végrehajtására és a szolgálati érdekre hivatkozott.

76 2004. október 14-én a felperes panasszal fordult a kinevezésre jogosult hatósághoz, amelyben újrabeosztását vitatta. A kinevezésre jogosult hatóság 2005. március 15-i határozatával elutasította a felperes panaszát. A felperes nem fordult bírósághoz ez utóbbi határozattal szemben.

77 2004. október 22-én a felperes a személyzeti szabályzat 90. cikkének (1) bekezdése alapján kérelmet nyújtott be a vele szemben folyamatban lévő fegyelmi eljárás megszüntetése iránt. Kérelmének alátámasztására többek között a bíróság eljárást megszüntető határozatára hivatkozott.

78 2004. október 25-én a felperes újabb „balesetre / foglalkozási megbetegedésre vonatkozó bejelentést” tett a Bizottságnál, amelyben azt állította, hogy depressziója a Bizottság által vele szemben hozott intézkedéseinek következménye, amely intézkedések a Bizottság azon szándékát tanúsítják, hogy neki ártsanak, és őt lelkileg zaklassák.

79 A rokkantsági bizottság 2004. október 29-én fogadta el következtetéseit. Ezek szerint a felperes teljesnek tekintett, tartós rokkantságban szenved, amely miatt képtelen ellátni az állásához kapcsolódó feladatokat. A következtetésekben az is szerepelt, hogy a rokkantsági bizottság ebben a szakaszban nem nyilatkozott a megállapított rokkantság és a felperes szakmai tevékenysége közötti összefüggésről, mivel „arra vártak, hogy az ad hoc testületektől származó releváns adatok hozzáférhetőek legyenek”.

80 A kinevezésre jogosult hatóság 2004. november 8-i határozatában, amely 2004. november 30-án lépett hatályba, a személyzeti szabályzat 53. cikke alapján hivatalból nyugdíjazta a felperest, és az említett személyzeti szabályzat 78. cikkének harmadik bekezdésének megfelelően kiszámított rokkantsági támogatást biztosította számára.

81 2004. november 25-én a Bizottság visszaigazolta a felperes 2004. október 25-i levelének átvételét, és jelezte, hogy a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján 2003 júliusában indított eljárás hamarosan befejeződik. A Bizottság arról is tájékoztatta a felperest, hogy a lelki zaklatásra vonatkozó felvetései miatt a betegsége foglalkozási eredetének elismerése iránti kérelmet az IDOC-nak kellett továbbítani, mivel egyedül e hatóság jogosult – az OLAF mellett – igazgatási vizsgálatok lefolytatására.

82 2004. december 24-én a felperes levelet küldött a Bizottságnak, melyben kérte, hogy változtassa meg a vizsgálat IDOC-ra bízására vonatkozó döntését. Kérelmének alátámasztására egyrészt arra hivatkozott, hogy e vizsgálat csupán tovább nyújtaná a már közel két éve tartó vizsgálatot, másrészt arra, hogy e hivatal elfogult. A felperes e levelében továbbá azt kérte, hogy a Bizottság pontosítsa egyrészt azt, hogy van-e lehetőség e határozattal szemben a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján panaszt benyújtani, másrészt azt, hogy a Bizottság véglegesen kizárta-e annak lehetőségét, hogy ő munkahelyi baleset áldozata lett.

83 2005. február 4-i levelében a Bizottság azt a választ adta a felperesnek, hogy az iratok IDOC-nak való átadására vonatkozó határozattal szemben nincs helye jogorvoslatnak, és az e hivatal elfogultságára vonatkozó kifogások nem fogadhatók el. A Bizottság azt is jelezte, hogy a felperes nem tett bejelentést balesetről, mivel 2003. július 25-i bejelentésében kifejezetten a korábbi biztosítási szabályzat 17. cikkét jelölte meg (amely a foglalkozási megbetegedés bejelentésére vonatkozik), nem pedig e szabályzat 16. cikkét (amely a balesetek bejelentésére vonatkozik).

84 2005. február 28-án a kinevezésre jogosult hatóság elutasította a felperesnek a vele szemben folytatott eljárás megszüntetésére vonatkozó 2004. október 22-i kérelmét. E határozatot azzal indokolták, hogy a fegyelmi eljárás és a büntetőeljárás egymástól független, így a belga büntetőeljárás megszüntetése nem jelenti azt, hogy a fegyelmi eljárást meg kellene szüntetni. A határozatban másfelől jelezték, hogy a fegyelmi eljárás továbbra is függőben van, mivel összefügg a 2004. október 7-én a Bíróság előtt É. Cressonnal szemben indított keresettel. A felperesre vonatkozó fegyelmi eljárás függőben tartását többek között a következőképpen indokolták:

„[A]z Ön ügyében hozott bármely érdemi határozat – legyen szó akár az ügy lezárásáról, akár annak esetleges folytatásáról – összefügg a Bíróság előtt É. Cressonnal szemben folyamatban lévő eljárással, emiatt az annak befolyásolására tett, nem helyénvaló kísérletként lehetne értelmezni.

Annak ellenére, hogy [a Bíróság előtt É. Cressonnal szemben folyamatban lévő eljárás] nem büntető jellegű, alkalmazni lehet a személyzeti szabályzat IX. melléklete 25. cikkének a fegyelmi eljárás büntetőeljárás megindítása esetén való felfüggesztésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatot (a személyzeti szabályzat 2004. április 30-ig hatályos változata 88. cikkének [ötödik bekezdése]). Az [Elsőfokú Bíróság] ugyanis erre vonatkozóan megállapította, hogy e cikknek az is célja, hogy »a szóban forgó tisztviselőt a vele szemben indult büntetőeljárás során ne hozzák annál kedvezőtlenebb helyzetbe, mint amilyenben az […] adminisztráció ilyen határozatának hiányában lenne« (a T-74/96. sz., Tzoanos kontra Bizottság ügyben 1998. [március] 19-én hozott határozat [EBHT-KSZ 1998., [I-A-129. o. és] II-343. o.] […]).”

85 2005. március 24-i levelében a felperes tett egy harmadik „balesetre/foglalkozási megbetegedésre vonatkozó bejelentést”.

86 2005. május 12-i levelében a Bizottság tájékoztatta a felperest, hogy az újabb bejelentést, amely semmiféle érdemi változtatást nem tartalmaz, egyszerűen csatolták az iratokhoz. Másfelől e levélben tájékoztatták a felperest, hogy 2005. március 16-án az IDOC olyan „feljegyzést” (a továbbiakban: az IDOC-tól származó feljegyzés) továbbított a Személyi Juttatásokat Kezelő és Kifizető Hivatal (a továbbiakban: PMO) Biztosítás és foglalkozási megbetegedés részlegének, amely lehetővé tette a korábbi biztosítási szabályzat 17. cikke alapján indított vizsgálat lezárását.

87 2005. május 19-i levelében a felperes kérte, hogy közöljék vele az IDOC-tól származó feljegyzést.

88 2005. május 20-án a felperes panaszt nyújtott be a fegyelmi eljárás megszüntetése iránti kérelmét elutasító határozattal szemben.

89 2005. június 9-én a PMO „Biztosítás és foglalkozási megbetegedés” részlegének vezetője megtagadta, hogy az IDOC által a korábbi biztosítási szabályzat 17. cikke alapján indított vizsgálathoz nyújtott feljegyzés másolatát közölje a felperessel. E „későbbi döntés meghozataláig” történő megtagadás igazolására két érvet hozott fel. Először is az említett feljegyzés olyan előkészítő irat, amelynek az intézmény által kinevezett orvos rendelkezésére kell állnia, anélkül hogy fennállna annak veszélye, hogy ezen információ nyilvánosságra hozatala utaljon az általa megszövegezendő jelentés következtetéseire. Másodszor alkalmazni kell az 1049/2001 rendelet 4. cikke (2) bekezdésének harmadik francia bekezdésében említett kivételt, amely lehetővé teszi az intézmények számára az olyan dokumentumhoz való hozzáférés megtagadását, amelynek közzététele veszélyeztetheti az ellenőrzések, vizsgálatok és könyvvizsgálatok céljának védelmét.

90 2005. június 29-i keltezésű levelével a felperes 2005. július 4-én kérelmet nyújtott be a kinevezésre jogosult hatósághoz mindazon kár megtérítése iránt, amely őt az általa a Bizottságnak felrótt különböző jogsértésekből adódóan érte.

91 A 2005. május 20-i panaszt a kinevezésre jogosult hatóság 2005. szeptember 26-i határozatával elutasította.

92 A 2005. június 29-i kérelmet a kinevezésre jogosult hatóság 2005. november 10-i határozatával elutasította. E határozattal szemben a felperes 2006. január 23-án panaszt nyújtott be, 2006. január 19-i keltezéssel. E panaszt a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése értelmében hallgatólagos elutasító határozattal utasították el.

93 A felperes 2005. december 16-án, a 2005. május 20-i panaszát elutasító 2005. szeptemberi 26-i határozatot követően (lásd fent a 88. és 91. pontot) keresetet indított, amelyet F-124/05. számon vettek nyilvántartásba.

94 A Bizottság kontra Cresson ügyben hozott ítéletet 2006. július 11-én hirdették ki.

95 A felperes a 2006. január 19-i panaszát hallgatólagosan elutasító határozatot követően, 2006. augusztus 10-én (lásd fent a 92. pontot) keresetet indított, amelyet F-96/06. számon vettek nyilvántartásba.

96 2006. október 16-án a Bizottság alelnöke, S. Kallas tájékoztatta a felperest, hogy a Bizottság kontra Cresson ügyben hozott ítélet alapos tanulmányozását követően a rá vonatkozó fegyelmi eljárás megszüntetése mellett döntöttek.

97 2007. március 16-án a Bizottság tájékoztatta a felperest azon határozattervezetről, amely a felperes betegsége foglalkozási eredete elismerésének az intézmény által kijelölt orvos következtetései alapján való megtagadásáról szólt.

98 2007. május 3-án a felperes a biztosítási szabályzat 22. cikke alapján kérte orvosi bizottság összehívását.

99 2007. december 5-én az orvosi bizottság elfogadta jelentését, amelyben egyhangúlag elismerte a felperes betegségének foglalkozási eredetét. Az orvosi jelentés következtetései a következőképpen szóltak:

„1. A szakmai tevékenységének gyakorlása során 2003. [április 7-én] őt ért pszichikai sokkhatás következtében [a felperes] ideiglenesen munkaképtelen állapotban volt, amely 2003. április 10-től legalább 2003. augusztus 10-ig tartott.

2. Ezután [a felperes] két alkalommal megpróbált rövid időre munkába állni, sikertelenül, ami miatt ideiglenesen a teljes munkaképtelenség állapotába esett vissza, amely nyilvánvalóan az eredeti megbetegedéssel áll összefüggésben.

3. A jelen orvosi szakvélemény lezárásakor [a felperes] továbbra is ideiglenesen teljes mértékben munkaképtelen, és helyzete nem tűnik stabilizálhatónak.

4. [A felperes] felülvizsgálatára körülbelül két év múlva kellene sort keríteni, bármelyik fél kérelmére.

[...]”

100 Másfelől, az orvosi jelentés „vita” rovata többek között a következőket tartalmazta:

„Ilyen körülmények között az [o]rvosi [b]izottság egyhangúlag úgy véli, hogy a [felperes] pszichés állapotát folyamatos változásban lévőnek kell tekinteni, és állapota a jelen stádiumban nem stabilizálható.

A különböző tényezőkre tekintettel az [o]rvosi [b]izottság egyhangúlag indokoltnak látja a [felperes] több mint 66%-os munkaképtelenségének elismerését 2003. [március 18-tól].”

101 2008. március 28-án a PMO Baleset és foglalkozási megbetegedés elleni biztosítás részlegének vezetője levelet küldött a felperesnek, amelyben jelezte, hogy az orvosi bizottság 2007. december 5-i jelentésére tekintettel el tudja ismerni az érintett betegségének foglalkozási eredetét. E levélhez csatolta az orvosi bizottság 2007. december 5-i jelentését.

102 2008. április 8-án a felperes levelet küldött a PMO Baleset- és foglalkozásimegbetegedés-biztosítás részlegének vezetője számára, amelyben kérte, hogy haladéktalanul hozzon határozatot a személyzeti szabályzat 73. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján.

103 2008. április 28-án a PMO Baleset- és foglalkozásimegbetegedés-biztosítás részlegének vezetője azt a választ adta a felperesnek, hogy mivel az orvosi bizottság 2007. december 5-i jelentésében az állt, hogy a felperes állapota még nem volt „stabilizálható”, és azt két év elteltével újra meg kell vizsgálni, jelenleg nem nyilatkozhat a személyzeti szabályzat 73. cikke (2) bekezdése b) pontjának alkalmazásáról.

104 2008. június 9-én az orvosi bizottság újra összeült, és a 2007. december 5-i orvosi jelentésre tekintettel megállapították, hogy a felperes betegsége foglalkozási eredetű.

105 A kinevezésre jogosult hatóság 2008. június 16-i, a 2004. november 8-i határozatát hatályon kívül helyező és annak helyére lépő határozatában az érintett számára a személyzeti szabályzat 78. cikke ötödik bekezdésének megfelelően rokkantsági támogatást állapított meg, az érdekelt rokkanttá nyilvánításának napjától, vagyis 2004. november 30-tól kezdődő hatállyal.

106 2009. február 18-án a felperes egy harmadik keresetet indított a Közszolgálati Törvényszék előtt (A kontra Bizottság), amelyet F-12/09. szám alatt vettek nyilvántartásba, és amelyben többek között azt kérte, hogy egyrészt a Közszolgálati Törvényszék semmisítse meg a Bizottság 2008. április 28-i, a személyzeti szabályzat 73. cikke (2) bekezdésének b) pontjára vonatkozó nyilatkozatot megtagadó határozatát, másrészt a Bizottság térítse meg azon kárát, amely őt a szerinte a Bizottság által a betegsége foglalkozási eredetének elismerésére irányuló eljárás intézése során elkövetett jogsértésekből eredően érte.

Eljárás

I – Eljárás az F-124/05. sz. ügyben, annak az F-96/06. sz. üggyel való egyesítését megelőzően

107 A Közszolgálati Törvényszék Hivatalához 2006. április 12-én benyújtott külön beadványában a Bizottság az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága eljárási szabályzata – amely az Európai Unió Közszolgálati Törvényszékének felállításáról szóló, 2004. november 2-i 2004/752/EK, Euratom tanácsi határozat (HL L 333., 7. o.) 3. cikkének (4) bekezdése szerint értelemszerűen alkalmazandó a Közszolgálati Törvényszékre – 114. cikke 1. §-ának megfelelően elfogadhatatlansági kifogást emelt a keresettel szemben.

108 A Közszolgálati Törvényszék Hivatalához 2006. május 12-én telefaxon érkezett beadványában (az eredeti példány benyújtására 2006. május 18-án került sor) a felperes észrevételt tett az elfogadhatatlansági kifogásra vonatkozóan.

109 A Közszolgálati Törvényszék 2006. június 29-i végzésével az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 114. cikkének 4. §-a alapján úgy döntött, hogy az elfogadhatatlansági kifogásról az eljárást befejező határozatban dönt.

110 A felperesre vonatkozó fegyelmi eljárás megszüntetéséről hozott határozatot követően a Bizottság, a Közszolgálati Törvényszék Hivatalához 2006. október 18-án telefaxon benyújtott külön beadványában (az eredeti példány benyújtására 2006. október 19-én került sor) az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 114. cikkének 1. §-a alapján az eljárás okafogyottságának megállapítása iránti kérelmet terjesztett elő.

111 A Közszolgálati Törvényszék Hivatalához 2006. november 2-án telefaxon érkezett beadványában (az eredeti példány benyújtására 2006. november 6-án került sor) a felperes észrevételt tett az okafogyottság megállapítása iránti kérelemre vonatkozóan.

112 A Közszolgálati Törvényszék 2006. november 22-i végzésével az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 114. cikkének 4. §-a alapján úgy döntött, hogy az okafogyottság megállapítása iránti kérelemről az eljárást befejező határozatban dönt.

113 A Bizottság 2007. január 8-án telefaxon nyújtotta be válaszbeadványát (az eredeti példány benyújtására 2007. január 11-én került sor).

114 A Közszolgálati Törvényszék 2007. március 27-i végzésével az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 77. cikkének c) pontja alapján, a felek közös kérelmére felfüggesztette az eljárást a felperes által a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján kezdeményezett eljárás befejezéséig, de legkésőbb 2007. június 30-ig. 2007. július 24-i és 2007. október 26-i végzésével a felek közös kérelmére ugyanezen az alapon meghosszabbította az eljárás felfüggesztését a felperes által a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján kezdeményezett eljárás befejezéséig, de legkésőbb 2007. október 31-ig, illetve 2008. március 1-jéig.

115 A Közszolgálati Törvényszék pervezető intézkedések keretében felhívta a feleket, hogy válaszoljanak írásbeli kérdéseire, és nyújtsanak be bizonyos iratokat. A felek a megszabott határidőn belül eleget tettek a Közszolgálati Törvényszék kérésének.

116 2008. július 9-én a Közszolgálati Törvényszék a felek meghallgatását követően úgy határozott, hogy az ügyet a teljes ülés elé utalja.

II – Eljárás az F-96/06. sz. ügyben, annak az F-124/05. sz. üggyel való egyesítését megelőzően

117 A Bizottság 2006. november 20-án telefaxon nyújtotta be válaszbeadványát (az eredeti példány benyújtására 2006. november 22-én került sor).

118 A Közszolgálati Törvényszék 2007. március 27-i végzésével az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 77. cikkének c) pontja alapján, a felek közös kérelmére felfüggesztette az eljárást a felperes által a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján kezdeményezett eljárás befejezéséig, de legkésőbb 2007. június 30-ig. 2007. július 24-i és 2007. október 26-i végzésével a felek közös kérelmére ugyanezen az alapon meghosszabbította az eljárás felfüggesztését a felperes által a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján kezdeményezett eljárás befejezéséig, de legkésőbb 2007. október 31-ig, illetve 2008. március 1-jéig.

119 A Közszolgálati Törvényszék pervezető intézkedések keretében felhívta a feleket, hogy válaszoljanak írásbeli kérdéseire, és nyújtsanak be bizonyos iratokat. A felek a megszabott határidőn belül eleget tettek a Közszolgálati Törvényszék kérésének.

120 2008. július 9-én a Közszolgálati Törvényszék a felek meghallgatását követően úgy határozott, hogy az ügyet a teljes ülés elé utalja.

III – Eljárás az F-124/05. és F-96/06. sz. egyesített ügyekben

121 A szóbeli eljárás lefolytatása, valamint az eljárást befejező határozat meghozatala érdekében a Közszolgálati Törvényszék elnöke 2009. január 22-i végzésével az eljárási szabályzat 46. cikkének 1. §-a alapján egyesítette az F-124/05. és F-96/06. sz. ügyeket.

122 A Közszolgálati Törvényszék pervezető intézkedések keretében felhívta a feleket, hogy válaszoljanak írásbeli kérdéseire és nyújtsanak be bizonyos iratokat. A felek a megszabott határidőn belül eleget tettek a Közszolgálati Törvényszék kérésének.

A felek kérelmei

I – Az F-124/05. sz. ügyben

123 A felperes azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék:

– semmisítse meg a fegyelmi eljárás megszüntetése iránti kérelmet elutasító határozatot;

– semmisítse meg a 2005. május 20-i panaszát elutasító 2005. szeptember 26-i bizottsági határozatot;

– mondja ki, hogy a felperes 2004. október 22-i kérelme elfogadható és megalapozott;

– állapítsa meg a Bizottság felelősségét az általa a fegyelmi eljárás megszüntetését megtagadó határozat, valamint a 2005. szeptember 26-i határozat elfogadásával elkövetett jogsértésekért;

– kötelezze a Bizottságot a felperes és családja részére 3 163 602 euró megfizetésére;

– az Elsőfokú Bíróság hivatalvezetőjének szóló 1994. május 3-i szolgálati utasítások 17. cikkének (4) bekezdése alapján rendelje el, hogy személyazonosságát a jelen jogvitára vonatkozó közleményekben ne fedjék fel;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

124 A Bizottság kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék:

– állapítsa meg, hogy a keresetről nem szükséges határozni;

– másodlagosan a keresetet – mint alaptalant – utasítsa el;

– harmadlagosan nyilvánítsa a keresetet megalapozatlannak;

– határozzon a költségekről a jogszabályoknak megfelelően, másodlagosan a költségekről való döntést halassza el az F-96/06. számon nyilvántartásba vett ügyben hozandó határozat meghozataláig.

II – Az F-96/06. sz. ügyben

125 A felperes kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék:

– állapítsa meg a Bizottság felelősségét az általa elkövetett jogsértésekért;

– kötelezze a Bizottságot a felperes és családja részére 3 163 602 euró megfizetésére;

– az Elsőfokú Bíróság hivatalvezetőjének szóló 1994. május 3-i szolgálati utasítások 17. cikkének (4) bekezdése alapján rendelje el, hogy személyazonosságát a jelen jogvitára vonatkozó közleményekben ne fedjék fel;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

126 A Bizottság azt kéri, hogy a Közszolgálati Törvényszék:

– nyilvánítsa a keresetet részben elfogadhatatlannak, ezt meghaladó részében pedig megalapozatlannak;

– a költségekről a jogszabályoknak megfelelően határozzon.

A jogkérdésről

I – Az F-124/05. sz. ügyben benyújtott keresetről

127 Mindenekelőtt a Bizottság által előterjesztett, okafogyottság megállapítása iránti kérelmet kell megvizsgálni.

A – A felek érvei

128 A Bizottság az okafogyottság megállapítása iránti kérelmét két érvre alapozza. Elsősorban a felperesnek a fegyelmi eljárás megszüntetését megtagadó határozat megsemmisítése iránti érdeke megszűnt, mivel a kinevezésre jogosult hatóság a Bizottság kontra Cresson ügyben hozott ítéletet követően, 2006. október 16-án megszüntette az említett eljárást. Másodsorban a felperes kártérítési kérelme az F-124/05. és az F-96/06. sz. ügyben lényegében azonos.

129 A felperes nem vitatja, hogy keresete a fegyelmi eljárás megszüntetését megtagadó határozat megsemmisítése iránti kérelmet illetően tárgytalanná vált. Úgy véli azonban, hogy kártérítési kérelme továbbra is releváns. Véleménye szerint, mivel az F-124/05. számú ügyben a keresetet korábban nyújtotta be, mint az F-96/06. számú ügyben, a Közszolgálati Törvényszéknek először az első keresetről kell határoznia, majd ennek figyelembevételével a másodikról.

B – A Közszolgálati Törvényszék álláspontja

130 A felperes 2004. október 22-i kérelmének tárgya a rá vonatkozó fegyelmi eljárás megszüntetése volt. 2006. október 16-án a kinevezésre jogosult hatóság megszüntette az említett eljárást. E határozat tehát eleget tett a felperes kívánalmának.

131 Emellett a felperes maga is elismeri, hogy kérelme a vele szemben indult eljárást megszüntető bizottsági határozat következtében tárgytalanná vált. Ennek elismerését az említett kérelem visszavonásának lehet tekinteni.

132 A fentiekből következik, hogy a megsemmisítés iránti kérelemről már nem szükséges határozni.

133 A kártérítési kérelem ezzel szemben továbbra is releváns.

134 Mindenekelőtt meg kell állapítani egyrészt, hogy az F-96/06. sz. keresetben előadott nyolcadik kifogás utal az F-124/05. sz. keresetben előadott összes jogalapra, másrészt az F-96/06. sz. keresetben szereplő kérelmek azonosak az F-124/05. sz. kereset kártérítési kérelmeivel.

135 Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően az olyan keresetet, amelynek felei, tárgya és jogalapjai valamely korábban benyújtott keresettel azonosak, mint elfogadhatatlant el kell utasítani (a Bíróság 58/72. sz. és 75/72. sz., Perinciolo kontra Tanács egyesített ügyekben 1973. május 17-én hozott ítéletének [EBHT 1973., 511. o.] 3–5. pontja, a 172/83. és 226/83. sz., Hoogovens Groep kontra Bizottság egyesített ügyekben 1985. szeptember 19-én hozott ítéletének [EBHT 1985., 2831. o.] 9. pontja, valamint a 358/85. és 51/86. sz., Franciaország kontra Parlament egyesített ügyekben 1988. szeptember 22-én hozott ítéletének [EBHT 1988., 4821. o.] 12. pontja; a Közszolgálati Törvényszék F-22/06. sz., Vienne és társai kontra Parlament ügyben 2006. szeptember 19-én hozott végzésének [EBHT 2006., I-A-1-101. o. és II-A-1-377. o.] 12. pontja).

136 Mindazonáltal, annak ellenére, hogy az F-124/05. sz. keresetet az F-96/06. sz. keresetnél korábban vették nyilvántartásba, illetve az F-124/05. sz. és az F-96/06. sz. ügyeknek a szóbeli eljárás lefolytatása, valamint az eljárást befejező határozat meghozatala érdekében való egyesítésére tekintettel, a Közszolgálati Törvényszék a gondos igazságszolgáltatás érdekében megfelelőbbnek tartja a felperes által előterjesztett kártérítési kérelmeket nem az F-124/05. számon nyilvántartásba vett kereset, hanem az F-96/06. számú kereset körében vizsgálni.

137 Következésképpen a Bizottság által előadott, okafogyottság megállapítása iránti kérelem egészét el kell fogadni.

II – Az F-96/06. sz. ügyben benyújtott keresetről

A – Az elfogadhatóságról

1. A felek érvei

138 A Bizottság a tárgyaláson azt állította, hogy a kártérítési kérelem a felperes által a betegsége foglalkozási eredetének megállapítása iránt kezdeményezett eljárás miatt idő előtti, ennélfogva elfogadhatatlan. A Bizottság az Elsőfokú Bíróság T-300/97. sz., Latino kontra Bizottság ügyben 1999. december 15-én hozott ítéletének (EBHT-KSZ 1999., I-A-259. o. és II-1263. o.,) 94. és 95. pontjára hivatkozik, amelyben az Elsőfokú Bíróság megállapította a tisztviselő foglalkozási megbetegedésből eredő kárainak megtérítése iránti kérelem idő előttiségét, mivel a keresetindítás időpontjában nem lehetett megállapítani, hogy mekkora annak a kártérítésnek a megfelelő mértéke, amelyre a felperes a személyzeti szabályzat alapján igényt tarthat. A Bizottság a jelen ügyre vonatkozóan hangsúlyozza, hogy az orvosi bizottság jelentése szerint nem lehetett megállapítani a felperes rokkantságának mértékét, mivel állapota nem állandósult, és ezért azt két éven belül felül kell vizsgálni. A Bizottság szerint e felülvizsgálat eredménye ismeretének hiányában lehetetlen megállapítani, mekkora kártérítésre jogosult a felperes a személyzeti szabályzat 73. cikkének (2) bekezdése alapján. Márpedig ezen információ elengedhetetlen a Közszolgálati Törvényszék számára annak megállapításához, hogy a felperes által e rendelkezés alapján kapott kártérítés a kárhoz képest megfelelő-e.

139 A felperes válasza az, hogy nincs szükség a rokkantság mértékének orvosi bizottság általi meghatározására ahhoz, hogy a kinevezésre jogosult hatóság a személyzeti szabályzat 73. cikkének (2) bekezdése alapján meghozza határozatát. Az új biztosítási szabályzat 11. cikkének (2) bekezdése szerint ugyanis balesetből vagy foglalkozási megbetegedésből eredő teljes tartós rokkantság esetén a fizikai vagy szellemi képességcsökkenés 100%-os, és a személyzeti szabályzat 73. cikke (2) bekezdésének b) pontjában előírt átalányösszeget fizetik az érdekeltnek. Márpedig a rokkantsági bizottság 2004. október 29-én megállapította, hogy a felperes teljes tartós rokkantságban szenved.

140 A felperes emellett azzal érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság a T-57/99. sz., Nardone kontra Bizottság ügyben 2008. december 10-én hozott ítéletében (EBHT-KSZ 2008., I-A-2-83. o. és II-A-2-505. o.) kimondta, hogy nem lehet automatikusan alkalmazni a fent hivatkozott Latino kontra Bizottság ügyben kibontott azon elvet, amely szerint a közszolgálati kötelességszegésért való esetleges kártérítés kizárólag kiegészítést jelent a személyzeti szabályzat rendszeréhez képest, és csak akkor jár, ha megállapítható, hogy a személyzeti szabályzat alapján kapott összeg nem elegendő. A felperes szerint a fent hivatkozott Nardone kontra Bizottság ítéletben kibontott elvet az ő esetében is alkalmazni kellene, mivel a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján indított eljárás indokolatlan elhúzódása meghosszabbította az évek óta tartó bizonytalan helyzetét, és megakadályozta egészségi állapotának állandósulását. A Bizottság pedig mindaddig megtagadja a kártérítést, amíg egészségi állapota nem stabilizálódik. A felperes szerint tehát a Bizottság őt „ördögi körbe” zárta, amelynek kizárólag a Közszolgálati Törvényszék vethet véget azáltal, hogy az intézményt arra kötelezi, hogy haladéktalanul fizessen kártérítést.

141 A Bizottság válasza erre az érvre az, hogy a jelen esetben nem állnak fenn azok a rendkívüli körülmények, amelyek a Nardone kontra Bizottság ügyben hozott ítélet alapjául szolgáltak.

2. A Közszolgálati Törvényszék álláspontja

142 A Közszolgálati Törvényszék mindenekelőtt megállapítja, hogy a Bizottság az F-96/06. sz. ügyben benyújtott válaszbeadványában nem hivatkozott arra, hogy a kereset idő előtti, ennélfogva elfogadhatatlan, hanem csupán az F-124/05. sz. ügyben benyújtott válaszbeadványában hozta fel először ezen érvet azzal, hogy az vonatkozik az F-96/06. sz. keresetre is, majd felhozta a 2008. február 25-i levelében, amelyet a Közszolgálati Törvényszék által hozott, mindkét ügyre vonatkozó pervezető intézkedésre válaszul nyújtott be, végül felhozta a két ügy közös tárgyalásán is.

143 Mindazonáltal az a tény, hogy a Bizottság nem hivatkozott ezen elfogadhatatlansági kifogásra az F-96/06. sz. ügyben benyújtott válaszbeadványában, nem akadályozhatja meg, hogy a Közszolgálati Törvényszék azt megvizsgálja, tekintettel a személyzeti szabályzat 90. és 91. cikke alapján indított keresetek elfogadhatósági feltételeinek hivatalból vizsgálandó jellegére (az Elsőfokú Bíróság T-90/07. P. és T-99/07. P. sz., Belgium kontra Genette egyesített ügyekben 2008. december 18-án hozott ítéletének [EBHT 2008., II-3859. o.] 87. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Másfelől a jelen esetben figyelembe kell venni a két ügy egyesítését (lásd ebben az értelemben a Bíróság 26/79. és 86/79. sz., Forges de Thy-Marcinelle és Monceau kontra Bizottság egyesített ügyekben 1980. március 18-án hozott ítéletének [EBHT 1980., 1083. o.] 4. pontját), valamint azt a körülményt is, hogy a felek e kérdést a két ügy közös tárgyalásán kontradiktórius módon megvitathatták.

144 A jelen esetben a felperes által hivatkozott károk nem mind az egészségének megromlására vonatkoznak, így azokat nem lehet a priori úgy tekinteni, mint amelyek a felperes betegsége foglalkozási eredetének elismerésére vonatkozó eljárásban teljes mértékben megtérülhetnek. A felperes által felhozott bizonyos kifogások olyan helyzetre vonatkoznak, amelyben a tisztviselőnek foglalkozási megbetegedés hiányában is keletkezhetett nem vagyoni kára.

145 Közelebbről a felperes védelemhez való jogának állítólagos többszörös megsértése okozhatott a felperesnek az egészségkárosodástól eltérő nem vagyoni kárt, amelyet a személyzeti szabályzat 73. cikkében előírt összeg nem orvosolhat.

146 A felperes többek között a vele szemben indított fegyelmi eljárás túlzott elhúzódásával okozott károk megtérítését is kéri.

147 Erre vonatkozóan meg kell állapítani, hogy a fegyelmi eljárás minden tisztviselőt a szakmai jövője tekintetében bizonytalan helyzetbe hoz, amely számára szükségszerűen bizonyos szorongást és aggodalmat okoz. Amikor e bizonytalanság rendkívüli mértékben elhúzódik, a tisztviselőnek okozott szorongás és aggodalom erőssége meghaladja az indokolható mértéket. A fegyelmi eljárás túlzott elhúzódását tehát úgy kell tekinteni, mint amelyből az érintettnek vélelmezhetően nem vagyoni kára származik.

148 Nyilvánvaló, hogy az ilyen, az ésszerű időtartamot meghaladóan elhúzódó, súlyosan bizonytalan helyzetre az egyének eltérően reagálnak, például az esetleges pszichikai sebezhetőségüktől függően. Így a fegyelmi eljárás ésszerűtlen időtartama lelki szenvedést okozhat, súlyosabb esetben akár valódi lelki betegséget vagy a már meglévő lelki betegség súlyosbodását is előidézheti.

149 Így azon nem vagyoni kárra vonatkozóan, amelyet a fegyelmi eljárás túlzottan hosszú időtartama okozhat, meg kell különböztetni egyrészt a bármely tisztviselőnek vagy alkalmazottnak az esetleges betegségétől függetlenül okozott nem vagyoni kárt, másrészt a lelki betegség esetleges előidézésével – vagy súlyosabbá tételével – okozott kárt, amely az említett eljárás túlzott hosszából ered (lásd analógia útján a Közszolgálati törvényszék F-23/05. sz., Giraudy kontra Bizottság ügyben 2007. május 2-án hozott ítéletének [EBHT-KSZ 2007., I-A-1-121. o. és II-A-1-657. o.] 197–202. pontját).

150 Így az első fajta kár megtérítése iránti kérelem elfogadható, bárhogyan álljon is a tisztviselő által a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján esetlegesen indított eljárás.

151 Ezzel szemben az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a tisztviselőnek a foglalkozási megbetegedéséből eredő vagyoni és nem vagyoni kára megtérítése iránt benyújtott kérelme főszabály szerint nem fogadható el, amíg a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján indított eljárás be nem fejeződik.

152 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a személyzeti szabályzat 73. cikkének végrehajtására létrehozott rendszer átalányösszeg folyósítását írja elő baleset vagy foglalkozási megbetegedés esetére, anélkül hogy ehhez az érintettnek az intézmény részéről bárminemű kötelességszegés elkövetését kellene bizonyítania. Emellett az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a tisztviselő csak abban az esetben kérhet kiegészítő kártérítést, ha a személyzeti szabályzat rendszere nem teszi lehetővé az őt ért kár megfelelő megtérítését (lásd a Bíróság 169/83. és 136/84. sz., Leussink és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1986. október 8-án hozott ítéletének [EBHT 1986., 2801. o.] 13. pontját, valamint a C-257/98. P. sz., Lucaccioni kontra Bizottság ügyben 1999. szeptember 9-én hozott ítéletének [EBHT 1999., I-5251. o.] 22. pontját; az Elsőfokú Bíróság T-165/95. sz., Lucaccioni kontra Bizottság ügyben 1998. május 14-én hozott ítéletének [EBHT-KSZ 1998., I-A-203. o. és II-627. o.] 71. pontját, és a fent hivatkozott Latino kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 94. pontját).

153 Következésképpen azon keresetlevelet, amelyben a tisztviselő az őt állítólag a foglalkozási megbetegedéséből eredő károk megtérítését kéri, és amelyet azelőtt nyújtott be, hogy a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján indult eljárás befejeződött volna, idő előttinek minősítették, mivel a keresetindítás időpontjában nem lehetett megállapítani azon kártérítés megfelelő voltát, amelyre az érdekelt a személyzeti szabályzat alapján számíthatott (a fent hivatkozott Latino kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 94. és 95. pontja).

154 Mindazonáltal egy nemrég hozott ítéletben az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy az orvosi eljárás befejezetlenségéből nem következik automatikusan az intézmény által állítólagosan elkövetett közszolgálati kötelezettségszegés miatt indított kártérítési kérelem idő előttisége (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Nardone kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 56. pontját). Ezen ítélet ugyanis pontosítja, hogy a tisztviselő számára adott esetben általában gyorsabb és kevésbé költséges annak bizonyítása, hogy a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján átalány-kártérítésre jogosult, mint azt bizonyítani, hogy a Közösségek szerződésen kívüli felelősségének megállapításához szükséges feltételek fennállnak, ami nem mindig igaz (a fent hivatkozott Nardone kontra bizottság ügyben hozott ítélet 56. pontja). Az Elsőfokú Bíróság a fent hivatkozott Latino kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében az eset összes körülményének mérlegelését megkövetelő pergazdaságosság elvére tekintettel rendelte alá a rendes kártérítési kereset elfogadhatóságát a személyzeti szabályzat 73. cikkében előírt kártérítési út kimerítésének (a fent hivatkozott Nardone kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 56. pontja).

155 E tekintetben megállapítható, hogy a foglalkozási megbetegedésből eredő kár megállapításánál és felmérésénél a személyzeti szabályzat 73. cikkét különös szabályozásnak kell tekinteni a szerződésen kívüli felelősségre vonatkozó általános szabályokhoz képest (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Giraudy kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 193–196. pontját).

156 Az esetek többségében a feladatok ellátása és a hivatkozott kár közötti okozati összefüggés meghatározásához, valamint az említett kár felméréséhez orvosszakértő igénybevétele szükséges, olyannyira, hogy az említett okozati összefüggés és az említett kár uniós bíróság általi megállapításának nem volna értelme, sőt lehetetlen volna a személyzeti szabályzat 73. cikk alapján indított eljárás befejezése előtt.

157 Ez a helyzet a jelen esetben is, olyannyira, hogy a fent hivatkozott Nardone kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben kifejtett megoldás nem alkalmazható.

158 E megoldást a pergazdaságosságra törekvés diktálta, „az [ezen] ügy rendkívüli körülményeire tekintettel” (a fent hivatkozott Nardone kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 57. pontja). Ezen ügyben ugyanis nem volt szükség orvosi szakvéleményre az A. Nardone-t ért nem vagyoni kár felméréséhez, mivel szennyezett és egészségtelen környezetben dolgozott (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Nardone kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 98–123. pontját).

159 Ezzel szemben a jelen ügyben szükség van orvosi szakvéleményre annak meghatározásához, hogy milyen mértékű fizikai és lelki kár bekövetkezése tulajdonítható azon feltételeknek, amelyek között a felperes szakmai tevékenységét gyakorolta.

160 Emellett úgy tűnik, hogy a felperes által a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján indított eljárás hamarosan befejeződik, ahogyan arra a Bizottság a tárgyaláson utalt. Az orvosi bizottság 2007. december 5-i jelentésében ugyanis az áll, hogy a felperest bármelyik fél kérelmére körülbelül két éven belül újból meg kell vizsgálni.

161 Másfelől emlékeztetni kell arra, hogy a biztosítási szabályzat 19. cikke (3) bekezdésének második albekezdése előírja, hogy ha az orvosi kezelés befejezése után a rokkantság mértéke még nem állapítható meg véglegesen, az orvosi bizottság jelentésének meg kell határoznia azt az időpontot, amikor a biztosítottat legkésőbb újra meg kell vizsgálni. Márpedig e rendelkezést szükségszerűen megszorítóan kell értelmezni. Ugyanis ha az orvosi bizottságnak lehetősége volna arra, hogy több alkalommal elhalassza a biztosított ügyének újbóli megvizsgálását, bizonyos biztosítottak egész életük során nem részesülnének a személyzeti szabályzat 73. cikkében előírt összegben. Másfelől e rendelkezés kiterjesztő értelmezése sértené a biztosítási szabályzat 19. cikkének (3) bekezdésében meghatározott állandósulás fogalmát, amely szerint a baleset vagy foglalkozási megbetegedés következményei akkor állandósultak, amikor e következmények stabilizálódtak, vagy nagyon lassan, illetve rendkívül csekély mértékben enyhülnek. Az állandósulás fogalma tehát nem zárja ki a beteg állapotának mindennemű javulását, hanem magában foglalja a nagyon lassú állandósulást vagy javulást.

162 A fentiekből következik, hogy a jelen esetben a pergazdaságosság elve megköveteli a személyzeti szabályzat 73. cikkében előírt különös eljárás befejezését.

163 Ennélfogva, anélkül hogy állást kellene foglalni a felperesnek a személyzeti szabályzat 73. cikke alapján megindított eljárás lefolytatására vonatkozó kifogásairól, ideértve az új biztosítási szabályzat 11. cikke (2) bekezdése alkalmazásának elmaradását, amelyről a jelen ítélet 139. pontjában esett szó, a felperes kérelmét a foglalkozási megbetegedésből eredő kárai megtérítésére vonatkozó részében idő előttinek kell minősíteni, következésképpen azt mint elfogadhatatlant el kell utasítani. Ezzel szemben a felperesnek a betegségétől független nem vagyoni károk megtérítése iránti kérelmét elfogadhatónak kell nyilvánítani.

B – Az ügy érdeméről

164 A felperes azt állítja, hogy a Bizottság számos olyan jogsértést követett el, amelyek bizonyítják a vele szembeni lelki zaklatást. E különféle jogsértések váltották ki a felperes depresszióját, és azok okozták a depresszióba való egymást követő visszaeséseket. A felperest ezáltal a tisztviselői díjazása és a rokkantsági támogatás különbözetéből adódó vagyoni kár, valamint rendkívül súlyos nem vagyoni kár érte.

165 Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy keresetlevelében a felperes szakértő kirendelését kérte, akinek feladata az őt ért vagyoni és nem vagyoni kár számszerűsítése lett volna. A tárgyaláson a felperes nem jelezte ezen igényét, hanem 3 163 602 euróban jelölte meg kárát. Ezt a szakértő kirendelésére vonatkozó felperesi igény visszavonásának kell tekinteni.

166 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a tisztviselő által benyújtott kártérítés iránti kérelem keretében a Közösség felelőssége feltételezi az összes következő feltétel teljesülését: az intézményeknek felrótt magatartás jogellenessége, a kár ténylegessége, valamint a magatartás és a hivatkozott kár közötti okozati összefüggés fennállása (a Bíróság C-348/06. P. sz., Bizottság kontra Girardot ügyben 2008. február 21-én hozott ítéletének [EBHT 2008., I-833. o.] 52. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; az Elsőfokú Bíróság T-12/08. P. sz., M kontra EMEA ügyben 2009. május 6-án hozott ítéletének [EBHT-KSZ 2009., I-B-1-31. o. és II-B-1-159. o.] 98. pontja).

167 Mindenekelőtt meg kell vizsgálni, hogy a Bizottság követett-e el olyan jogsértést, amely megalapozhatja a felelősségét.

1. A Bizottságnak felrótt jogsértésekről

168 A felelősség megállapítására irányuló keresetének alátámasztására a felperes nyolc kifogást hoz fel. Lényegében a következőkre hivatkozik:

– a Berthelot-üggyel való, állítólag alaptalan összefüggésbe hozatala (első kifogás);

– az igazgatási vizsgálatok során elkövetett mulasztások és a védelemhez való jog megsértése (második kifogás);

– az OLAF vizsgálataira vonatkozó titoktartási kötelezettség megsértése (harmadik kifogás);

– a bírósági eljárás alóli mentessége felfüggesztésének jogellenessége (negyedik kifogás);

– az újrabeosztására vonatkozó határozat jogellenessége (ötödik kifogás);

– a betegsége foglalkozási eredetének elismerésére vonatkozó eljárás során elkövetett különböző jogsértések (hatodik kifogás);

– a rokkantsági bizottság 2004. október 29-i véleményének jogellenessége (hetedik kifogás);

– vele szemben fegyelmi eljárás megindításának és folytatásának jogellenessége (nyolcadik kifogás).

a) A felperesnek a Berthelot-üggyel való állítólagosan alaptalan összefüggésbe hozatalára vonatkozó első kifogásról

A felek érvei

169 Első kifogásában a felperes a Barthelot-üggyel való állítólag teljesen alaptalan összefüggésbe hozatalát rója fel. Azáltal, hogy egyrészt bármiféle bizonyíték hiányában a Barthelot-ügy felbujtójának tekintették, másrészt „a legcsekélyebb alap nélkül [őt] ilyen súlyos vádakkal illették, miközben elfedték a belga igazságügyi hatóságok elől [az általa megfogalmazott] lényeges észrevételeket, harmadrészt e vádakat oly hosszan fenntartották anélkül, hogy az azok ellenőrzésének megkísérlésére vonatkozó vizsgálati kötelezettségnek bármilyen módon eleget tettek volna, sőt negyedrészt [vele] szemben fegyelmi eljárást indítottak”, a Bizottság megszegte gondoskodási és segítségnyújtási kötelezettségét, megsértette a gondos ügyintézés elvét, visszaélt az érdekelt jogos bizalmával, és megsértette az 1073/1999 rendelet (10) preambulumbekezdését, amely kimondja, hogy kizárólag bizonyíték erejű tényeken alapulhatnak az OLAF vizsgálatának következtetései.

170 A felperes kérelmét elutasító 2005. november 10-i határozatában a kinevezésre jogosult hatóság úgy vélte, hogy a felperes ezen első kifogásában felhozott érvek a fegyelmi eljárást érdemét érintik.

171 Ezen érvre válaszul a felperes a keresetlevelében kifejtette, hogy e kifogás tárgya meghaladja a fegyelmi eljárás szabálytalanságára vonatkozó, a keresetben nyolcadikként szereplő kifogás tárgyát.

A Közszolgálati Törvényszék álláspontja

172 A jelen kifogásban felhozott érvek – annyiban, amennyiben szorosan összefüggnek a nyolcadik kifogással, amelyben a felperes a fegyelmi eljárás vele szembeni megindítására vonatkozó határozatot kritizálja – e nyolcadik kifogás keretében lesznek vizsgálva.

173 Mivel a jelen kifogás felfogható annak kritikájaként, hogy az OLAF és az IDOC vizsgálatai a felperesre vonatkoztak, pontosítani kell, hogy az intézmények széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek az igazgatási vizsgálat megindítását és lefolytatását illetően, feltéve hogy ésszerű gyanú merül fel fegyelmi vétség elkövetésére nézve.

174 Márpedig a jelen esetben a felperes a Bizottság tagjának, É. Cressonnak a kabinetfőnöke volt akkor, amikor R. Berthelot jogellenes újrabesorolására, valamint annak a KKK-nál való, szintén jogellenes alkalmazására sor került. Emellett bizonyos tisztviselők és alkalmazottak tanúvallomása a felperes ellen szólt. Többek között M. T., a KKK egyik asszisztense azt állította, hogy a felperes kifejezett kérelmére továbbított neki egy feljegyzést R. Berthelot újrabesorolásának és a KKK-nál meghívott tudományos munkatársként való esetleges alkalmazásának kivitelezhetőségére vonatkozóan.

175 Az OLAF és az IDOC tehát eljárásuk során jogszerűen vizsgálták, hogy a felperesnek kabinetfőnökként volt-e szerepe a feltárt szabálytalanságokban, és amennyiben ez volt a helyzet, szerepe miben állt.

176 Tekintettel arra, hogy a Berthelot-ügyben olyan tényezők merültek fel, amelyek alapot adhattak a felperessel szemben ésszerű gyanú felmerülésének, a felperesre vonatkozó vizsgálat megindítására és lefolytatására vonatkozó kifogást el kell utasítani.

b) Az igazgatási vizsgálatok során elkövetett mulasztásokra és a védelemhez való jog megsértésére vonatkozó második kifogásról

A felek érvei

177 A második kifogás két részre oszlik. A kifogás első részében a felperes az igazgatási vizsgálatok lefolytatása során elkövetett elkövetett mulasztásokra és a védelemhez való jog megsértésére hivatkozik. A kifogás második részében az igazgatási vizsgálatot lefolytató hatóságok pártatlanságát vonja kétségbe.

178 A jogalap első részében a felperes a következő érveket adja elő.

179 Elsősorban a felperes szerint őt „helyezték előtérbe”, miközben a R. Berthelot átsorolásában és KKK-nál való alkalmazásában közreműködő más személyeket nem hozták az üggyel összefüggésbe.

180 Másodsorban a felperes által bizonyítékok felvételére vonatkozó bizonyos javaslatok a legcsekélyebb érdeklődést sem váltottak ki a vizsgálatokat folytató hatóságokból. Először is az OLAF elutasította azt az időbeosztást, amelyet a felperes tervbe vett. Másodszor, a Bizottság, az OLAF és az IDOC nem próbálta ellenőrizni a Személyzeti és Igazgatási Főigazgatóság főigazgatója, M. L. által a Kutatási Főigazgatóságnak azon kérdésre vonatkozóan adott válaszokat, hogy miért nincs nyoma az ad hoc nyilvántartásban annak, hogy három tisztviselő lépett be a brüsszeli Breydel épületbe az 1996 novemberében állítólag ott tartott ülésre. Harmadszor, a vizsgálatot végzők soha nem kérdezték ki M.-et, aki a szóban forgó tények idején a kabinetfőnök titkárságának vezetője volt. Negyedszer, nem vették figyelembe a különböző tanúvallomások közötti ellentmondásokat és eltéréseket.

181 Harmadsorban a felperes védelemhez való jogát megsértették azzal, hogy engedélyezték az RTBF újságírócsapatának az OLAF helyiségeibe való belépést, és az ott található, a felperest az üggyel közvetlenül összefüggésbe hozó bizalmas iratok lefilmezését, amelyet a nagy nézettségű, „A törvény nevében” című műsorban 2000. december 27-én le is adtak.

182 Negyedsorban a felperes észrevételeit tartalmazó 2002. március 18-i feljegyzést nem csatolták a kiegészítő igazgatási vizsgálatról készült 2002. február 22-i jelentéshez.

183 A kifogás második részében a felperes többek között a vizsgálat vezetőjének, D.-nek a hozzáállását kifogásolja, aki először is elmulasztotta csatolni a felperes kihallgatásáról készült jelentést a 2001. március 27-i feljegyzéshez, másodszor az É. Cressonnak címzett 2001. november 23-i levélben szereplő, a felperesre nézve terhelő tényeket bizonyítottként mutatta be, harmadszor elmulasztotta csatolni a felperes 2002. március 18-i feljegyzését a kiegészítő igazgatási vizsgálatról készült 2002. február 22-i jelentéshez.

184 A Bizottság elsősorban emlékeztet arra, hogy a tisztviselők közötti egyenlő bánásmód elve nem értelmezhető úgy, hogy a személyzeti szabályzat előírásainak megsértéséért megbüntetett tisztviselő azért, hogy kivonja magát a vele szemben alkalmazott intézkedés alól, alappal hivatkozhat arra a körülményre, hogy az említett előírásokat megsértő más tisztviselőt nem büntettek meg. Ezen elv a jelen esetben még inkább alkalmazandó, ugyanis a felperest nem büntették meg.

185 Másodsorban a Bizottság vitatja a felperes azon állítását, mely szerint az általa előadott tényállításokat nem vették figyelembe. A vizsgálati jelentések ugyanis feltételes, és nem állító módban vannak megszövegezve, továbbá azokban szerepel a különböző tisztviselők nyilatkozatai közötti minden eltérés.

186 Harmadsorban a Bizottság azzal érvel, hogy a felperes 2002. március 18-i feljegyzése lényegében az ő 2001. szeptember 12-i nyilatkozatában foglaltakat ismétli meg, amelyet csatoltak az IDOC vizsgálati jelentéséhez. Ennélfogva a felperesnek megküldött jelentéstervezetet nem kellett e feljegyzés miatt módosítani, mivel a feljegyzésben szereplő állításokat már figyelembe vették az említett jelentés szövegezésekor.

187 A kifogás második részére vonatkozóan a Bizottság válasza az, hogy az É. Cresson-nak címzett 2001. november 23-i feljegyzésben D. nem állást foglalt, hanem tanúvallomást adott elő. Semmiféle részrehajlás nincs tehát e feljegyzésben. Ami a felperes 2002. március 18-i feljegyzését illeti, a Bizottság a kifogás első részére adott válaszában kifejtettekre utal.

A Közszolgálati Törvényszék álláspontja

188 Elsősorban a felperes azon érvét illetően, hogy más személyeket, akik szintén közreműködtek R. Berthelot újrabesorolásánál és a KKK-nál való alkalmazásánál, nem vádoltak meg, emlékeztetni kell arra, hogy a kinevezésre jogosult hatóság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik az igazgatási vizsgálatok megindítása és lefolytatása tekintetében, feltéve hogy ésszerű gyanú merült fel fegyelmi jogsértés elkövetésére nézve (lásd fent a 173. pontot).

189 Tekintettel elsősorban e széles mérlegelési jogkörre, másrészt arra, hogy léteztek olyan tényezők, amelyek alapján a felperessel szemben ésszerű gyanú merült fel (lásd fent a 176. pontot), a felperes azon érvelése, mely szerint bizonyos tisztviselőkkel szemben nem indult igazgatási vizsgálat, nem alkalmas a kifogás első részében felhozott mulasztásnak vagy a védelemhez való jog megsértésének alátámasztására.

190 Másodsorban a felperes azon érvelésére vonatkozóan, mely szerint a vizsgálatot végző hatóságok a bizonyítékok felvételére vonatkozó bizonyos javaslatait nem vették figyelembe, az érdekelt nem bizonyította, hogy az említett hatóságok elmulasztották volna az iratokhoz csatolni és megvizsgálni az általa bemutatott bizonyítékokat.

191 Harmadsorban a felperes azon érvét illetően, hogy a 2002. március 18-i feljegyzést nem csatolták az IDOC kiegészítő igazgatási vizsgálatról készült jelentéséhez, rá kell mutatni, hogy e feljegyzés semmiféle új tényt nem tartalmazott az érdekelt korábbi tanúvallomásához képest, amelyet csatoltak az említett jelentéshez. Emellett a tisztviselő azon joga, hogy a rá vonatkozó tényekre nézve meghallgassák, nem jelent kötelezettséget a vizsgálatot végzők számára arra nézve, hogy jelentésüket a meghallgatott tisztviselő kérelmének megfelelően módosítsák.

192 Végezetül, negyedsorban el kell utasítani a felperesnek a vizsgálatot folytató hatóságok elfogultságára vonatkozó érveit. Egyrészt ugyanis az a tény, hogy 2001. március 27-i feljegyzésében a vizsgálat felelőse, D. nem csatolta a felperes meghallgatásáról készült beszámolót, nem bizonyítja pártatlanság hiányát, mivel e beszámolót csatolták az IDOC végleges jelentéséhez. Másrészt, ahogyan arra a Bizottság helyesen utalt, téves azt állítani, hogy 2001. november 23-i, É. Cressonnak címzett levelében D. a felperesre nézve terhelő tényeket bizonyítottként adta volna elő: e levélben ugyanis D. mindössze felvilágosítást kért a Bizottság korábbi tagjától, többek között a KKK-nál asszisztensként dolgozó T. tanúvallomását illetően. Harmadrészt azon érvre vonatkozóan, hogy a 2002. március 18-i feljegyzést nem csatolták az IDOC kiegészítő igazgatási vizsgálatról készült jelentéséhez, fentebb pontosításra került, hogy a tisztviselő azon joga, hogy a rá vonatkozó tényekre nézve meghallgassák, nem jelent kötelezettséget a vizsgálatot végzők számára arra nézve, hogy jelentésüket a meghallgatott tisztviselő kérelmének megfelelően módosítsák.

193 Azon érv vizsgálatára, mely szerint a Bizottság állítólag engedélyezte az RTBF újságírócsapatának a felperest az üggyel közvetlenül összefüggésbe hozó bizalmas iratok lefilmezését, a harmadik, az OLAF vizsgálataira vonatkozó titoktartási kötelezettség megsértésére vonatkozó kifogásnál fog sor kerülni.

194 Ennélfogva ezen utolsó érvet leszámítva, amelynek vizsgálatára a Közszolgálati Törvényszék a harmadik kifogás keretében kerít sort, a felperes által felhozott, a védelemhez való jog megsértésre vonatkozó második kifogás nem megalapozott.

c) Az OLAF vizsgálataira vonatkozó titoktartási kötelezettség megsértésére vonatkozó harmadik kifogásról

A felek érvei

195 A harmadik kifogás az OLAF vizsgálataira vonatkozó titoktartási kötelezettség megsértésére vonatkozik. A felperes azt állítja, hogy az OLAF és/vagy a Bizottság 2000 folyamán engedélyezte az RTFB-nek, hogy rá vonatkozó, szigorúan bizalmas iratokat ismerjenek meg, és némelyiket lefilmezzék. Így a felperes OLAF általi kihallgatásáról készült „titkos” minősítésű jegyzőkönyvet a jelentős nézettségű „A törvény nevében” című műsor 2000. december 27-i adásában bemutatták, amivel a felperest a nyilvánosság előtt összefüggésbe hozták az üggyel.

196 Emellett a Bizottság megsértette a felperessel szembeni segítségnyújtási kötelezettségét, mivel semmilyen lépést nem tett az ezen irat nyilvánosságra hozataláért felelős személyek felkutatása és a felperes tisztességének helyreállítása érdekében.

197 A Bizottság vitatja ezen érv elfogadhatóságát azon az alapon, hogy a felperes azt az újrabeosztásáról szóló határozattal szemben benyújtott 2004. október 14-i panaszában hozta fel. A Bizottság azzal érvel, hogy e panaszt a kinevezésre jogosult hatóság 2005. március 15-i határozatával elutasította, amellyel szemben a felperes nem indított keresetet a személyzeti szabályzat 91. cikkében előírt határidőn belül.

198 Másodlagosan a Bizottság e kifogást megalapozatlannak tekinti, és tagadja, hogy engedélyt adott az RTFB-nek a felperesre vonatkozó iratok megismerésére.

199 A Bizottság elsősorban pontosítja, hogy a közvélemény tájékoztatásának közérdekű céljára tekintettel és saját kommunikációs stratégiája keretében bocsátja a média rendelkezésére a helyiségeiben készült általános tartalmú képeket, képarchívum formájában, és engedélyezi a sajtónak ilyen felvételek készítését a helyiségeiben, anélkül hogy szenzitív iratokhoz vagy helyiségekhez hozzáférnének.

200 A Bizottság másodsorban azzal érvel, hogy a felperes OLAF általi kihallgatásának jegyzőkönyvét továbbították a belga bűnügyi hatóságoknak, és mivel így annak címzettjei a Bizottságon kívüli szervezetek voltak, nem lehet azt állítani, hogy a Bizottság az RTBF újságíróinak hozzáférést engedélyezett ezen iratokhoz.

201 A Bizottság tehát vitatja, hogy bármilyen összefüggés van az általános tartalmú felvételek és a szóban forgó bizalmas adatokról készült felvételek között. A Bizottság sajnálja, hogy azok kiszivárogtak, azonban vitatja, hogy ezért ő a felelős, hangsúlyozva, hogy a bizonyítási teher a felperesre hárul.

202 A segítségnyújtási kötelezettségének állítólagos megsértésére vonatkozóan a Bizottság azzal érvel, hogy a felperes nem fordult hozzá a személyzeti szabályzat 24. cikke alapján megfogalmazott kérelemmel.

A Közszolgálati Törvényszék álláspontja

– A kifogás elfogadhatóságáról

203 Igaz, hogy a bizalmas iratoknak a 2000. december 27-i adásban való bemutatása a felperes 2004. október 14-i panaszában szerepelt, amelyet a kinevezésre jogosult hatóság elutasított, és amely elutasítással szemben a felperes nem indított keresetet a személyzeti szabályzat 91. cikke alapján. E panaszban a felperes egyetlen mondatban említette meg a rá vonatkozó bizalmas iratoknak „A törvény nevében” című műsorban való állítólagos bemutatását, azon „számtalan zaklatására irányuló intézkedés” illusztrálására, amelyeket vele szemben a Cresson-üggyel összefüggésben hoztak, és amelyek közül az újrabeosztására vonatkozó intézkedés csupán egy volt.

204 Mindazonáltal e panasz kizárólag az újrabeosztásra vonatkozó határozat visszavonására irányult. E panaszban nem szerepelt az érintettnek a Bizottság által állítólag elkövetett jogsértésekből eredő kárai megtérítése iránti kérelem.

205 Márpedig a tisztviselő szabadon hivatkozhat ugyanarra a jogalapra, ugyanarra az érvre vagy ugyanarra a tényre, több, jogilag eltérő tárgyú panaszának alátámasztására (lásd analógia útján az Elsőfokú Bíróság T-253/06. P. sz., Chassagne kontra Bizottság ügyben 2008. szeptember 19-én hozott ítéletének [EBHT-KSZ 2008., I-B-1-43. o. és II-B-1-295. o.] 149. pontját).

206 Ennélfogva a Bizottság által előterjesztett elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.

– A kifogás megalapozottságáról

207 E kifogás megalapozottságának vizsgálatához előzetesen össze kell foglalni a vitatott, „A törvény nevében” című adás menetét.

208 Az adás egy rövid részletében elhangzott a felperes neve, és látható volt egy felvétel, amelyet a műsor képeit kísérő kommentárban a felperes OLAF általi kihallgatásának jegyzőkönyveként mutattak be.

209 A felperes neve a H. vállalkozás vezetőjével, M. H.-val készült interjú során hangzik el. M. H. elmondja, hogy megjelent É. Cresson kabinetjében – anélkül, hogy oda meghívták volna – azért, hogy kérje az R. Berthelot által használt lakás bérleti díjának kifizetését, amelyet addig a H. vállalkozás fizetett. M. H. meglepetéssel vette észre, hogy a kabinetfőnök személye megváltozott, és az új kabinetfőnök, vagyis a felperes kíméletlenül kitessékelte, miközben azt kérdezte: mit jelentsen ez a vicc? Ezután az OLAF helyiségeiről készült képek bemutatása következik, majd egy képernyőn olvashatatlan iratról készült felvétel, amelyet az újságíró a felperes OLAF általi kihallgatásának jegyzőkönyveként mutat be, és a következőképpen kommentál:

„Az OLAF vizsgálati jelentése tartalmazza [a felperes] kihallgatását. E jelentés megerősíti, hogy M. H. egy vagy két alkalommal elkísérte R. Berthelot-t É. Cresson titkárságára.”

210 Ezt követően az adás az ügy más vetületével foglalkozik.

211 A vitatott műsorban tehát a felperes nevét és az OLAF általi kihallgatásának jegyzőkönyvéről készült kivonatot röviden és mellékesen idézték, anélkül hogy az érdekeltet személyesen gyanúba keverték volna.

212 Noha a felperes személy szerint nem keveredett gyanúba, sajnálatos, hogy a kérdéses adásban szereplő iratot a képsorokat kísérő kommentárban az ő OLAF általi kihallgatásáról készült jegyzőkönyvként mutatták be.

213 Az ítélkezési gyakorlat szerint a kártérítési keresetek keretében a felperesnek kell bizonyítania, hogy az Európai Unió szerződésen kívüli felelőssége megállapításának a feltételei teljesülnek. E szabály alól létezik azonban kivétel abban az esetben, ha a kárt okozó tényt több különböző tényező okozhatta, és a közösségi intézmény nem szolgáltatott olyan bizonyítékot, amely lehetővé tenné annak megállapítását, hogy a kárt okozó tény mely tényezőnek az eredménye, annak ellenére, hogy az intézmény volt leginkább abban a helyzetben, hogy e tekintetben bizonyítékot szolgáltasson, így a fennmaradó bizonytalanságot az intézményt terhére kell figyelembe venni (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T-48/05. sz., Franchet és Byk kontra Bizottság ügyben 2008. július 8-án hozott ítéletének [EBHT 2008., II-1585. o.] 182. és 183. pontját).

214 Mindazonáltal a jelen esetben nem tekinthető úgy, hogy a Bizottság lett volna leginkább abban a helyzetben, hogy bizonyítékot szolgáltasson az információ kiszivárgásának okára nézve. Következésképpen az információ kiszivárgásának okát övező bizonytalanság nem róható ezen intézmény terhére.

215 A Bizottság ugyanis helyesen állítja, hogy nem csupán ő és az OLAF rendelkezett a felperes kihallgatásáról készült jegyzőkönyvvel, mivel azt továbbították a belga hatóságoknak is, büntetőeljárás esetleges megindítása céljából.

216 Emellett a Bizottság pontosítja, hogy az OLAF a közvélemény tájékoztatásának közérdekű céljára tekintettel és saját kommunikációs stratégiája keretében bocsátja a média rendelkezésére a helyiségeiben készült általános tartalmú képeket, képarchívum formájában, és engedélyezi a sajtó számára ilyen felvételek készítését a helyiségeiben. Így semmiféle kapcsolat nem bizonyítható az OLAF helyiségeiben készült felvételek és a műsorban a felperes kihallgatásáról készült jegyzőkönyvként bemutatott felvételek között.

217 Másfelől, a Bizottság segítségnyújtási kötelezettségének megsértésére vonatkozó kifogást illetően rá kell mutatni, hogy a felperes nem nyújtott be segítségnyújtás iránti kérelmet a személyzeti szabályzat 24. cikke alapján. Emellett, kivételes körülmények hiányában a Bizottság nem volt köteles önként segítséget nyújtani. Ugyanis kizárólag az ilyen körülmények kötelezhetik az intézményt arra, hogy az érdekelt előzetes kérelme hiányában, saját kezdeményezésre meghatározott segítségnyújtási tevékenységet végezzen (a Bíróság 229/84. sz., Sommerlatte kontra Bizottság ügyben 1986. június 12-én hozott ítéletének [EBHT 1986., 1805. o.] 20. pontja; a Közszolgálati Törvényszék F-91/05. sz., Frankin és társai kontra Bizottság ügyben 2006. május 31-én hozott végzésének [EBHT 2006.