Ideiglenes változat

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (kibővített negyedik tanács)

2022. december 14.( )

„Támogatások – Indonéziából származó biodízel behozatala –(EU) 2019/2092 végrehajtási rendelet – Végleges kiegyenlítő vám – Az (EU) 2016/1037 rendelet 3. cikkének 1.a) pontja – Pénzügyi támogatás – A 2016/1037 rendelet 3. cikkének 2. pontja – Előny – A 2016/1037 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének a) pontja – A kiegyenlíthető támogatás összegszerűségének kiszámítása – A 2016/1037 rendelet 3. cikke 1.a) pontjának iv. alpontja és 2. pontja – Valamely magánjogi szervezet támogatásnak minősülő feladat ellátásával való »megbízásában« vagy azok ellátására való »utasításában« megnyilvánuló cselekmény – A megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg – Jövedelempótló‑ vagy ártámogató intézkedés – A 2016/1037 rendelet 28. cikkének (5) bekezdése – A rendelkezésre álló adatok felhasználása – A 2016/1037 rendelet 3. cikkének 2. pontja és 6. cikkének d) pontja – Előny – A 2016/1037 rendelet 8. cikkének (8) bekezdése – Az uniós gazdasági ágazatot érintő jelentős mértékű kár bekövetkeztének lehetősége – A 2016/1037 rendelet 8. cikkének (5) és (6) bekezdése – Okozati összefüggés – A betudhatóságra vonatkozó elemzés – A be nem tudhatóságra vonatkozó elemzés”

A T‑111/20. sz. ügyben,

a PT Wilmar Bioenergi Indonesia (székhelye: Medan [Indonézia]),

a PT Wilmar Nabati Indonesia (székhelye: Medan),

a PT Multi Nabati Sulawesi (székhelye: Észak‑Sulawesi [Indonézia]),

(képviselik őket: P. Vander Schueren és T. Martin‑Brieu ügyvédek)

felperesek

az Európai Bizottság (képviselik: P. Kienapfel, G. Luengo és P. Němečková, meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen,

támogatja:

a European Biodiesel Board (EBB) (székhelye: Brüsszel [Belgium], képviselik: M.‑S. Dibling és L. Amiel ügyvédek)

beavatkozó fél,

A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített negyedik tanács),

a tanácskozások során tagjai: S. Gervasoni elnök (előadó), L. Madise, P. Nihoul, R. Frendo és J. Martín y Pérez de Nanclares bírák,

hivatalvezető: I. Kurme tanácsos,

tekintettel az eljárás írásbeli szakaszára,

tekintettel a 2022. január 13‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

1 Az EUMSZ 263. cikken alapuló keresetükben a felperesek, a PT Wilmar Bioenergi Indonesia, a PT Wilmar Nabati Indonesia és a PT Multi Nabati Sulawesi az Indonéziából származó biodízel behozatalára vonatkozó végleges kiegyenlítő vám kivetéséről szóló, 2019. november 28‑i (EU) 2019/2092 bizottsági végrehajtási rendelet (HL 2019. L 317., 42. o.; a továbbiakban: megtámadott rendelet) őket érintő részében való megsemmisítését kérik.

A jogvita előzményei

2 A felperesek indonéz társaságok, amelyek biodízelt gyártanak és exportálnak.

3 2013. november 19‑én az Európai Unió Tanácsa elfogadta az Argentínából és Indonéziából származó biodízel behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vám kivetéséről és a kivetett ideiglenes vám végleges beszedéséről szóló 1194/2013/EU végrehajtási rendeletet (HL 2013. L 315., 2. o.), amely a felperesekre végleges dömpingellenes vámot alkalmazott.

4 2013. november 25‑én az Európai Bizottság elfogadta az Argentínából és Indonéziából származó biodízel behozatalára vonatkozó szubvencióellenes eljárás megszüntetéséről, valamint az ilyen behozatalok nyilvántartásba vételének elrendeléséről szóló 330/2013/EU rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló 1198/2013/EU rendeletet (HL 2013. L 315., 67. o.).

5 2016. szeptember 15‑én a Törvényszék az első fellebbezőre vonatkozó részében megsemmisítette az 1194/2013 végrehajtási rendelet 1. és 2. cikkét (2016. szeptember 15‑i PT Wilmar Bioenergi Indonesia és PT Wilmar Nabati Indonesia kontra Tanács ítélet, T‑139/14, nem tették közzé, EU:T:2016:499).

6 2018. január 25‑én az Indonéz Köztársaság kérelmére a Kereskedelmi Világszervezet (WTO) vizsgálóbizottsága jelentést készített az 1194/2013 végrehajtási rendelet által az Indonéziából származó biodízel behozatalára vonatkozóan előírt dömpingellenes intézkedésekről (a WTO vizsgálóbizottságnak az „Európai Unió – Az Indonéziából származó biodízelre kivetett dömpingellenes intézkedések” című, 2018. január 25‑én elfogadott jelentése). A WTO vizsgálóbizottsága megállapította, hogy az EU az Általános Vám‑ és Kereskedelmi Egyezmény (GATT) és a WTO‑t létrehozó egyezmény (HL 1994. L 336., 3. o.) 1A. mellékletében található GATT VI. cikkének végrehajtásáról szóló megállapodás (HL 1994. L 336., 103. o.) több rendelkezésével ellentétesen járt el.

7 2018. október 22‑én a European Biodiesel Board (EBB) a 2018. május 30‑i (EU) 2018/825 európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2018. L 143., 1. o.; helyesbítés: HL 2018. L 189., 31. o.) módosított, az Európai Unióban tagsággal nem rendelkező országokból érkező támogatott behozatallal szembeni védelemről szóló, 2016. június 8‑i (EU) 2016/1037 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2016. L 176., 55. o.; a továbbiakban: alaprendelet) 10. cikke alapján panaszt nyújtott be a Bizottsághoz. E panasz szerint az Indonéziából származó biodízel behozatala támogatásban részesült, és ezáltal kárt okozott az uniós gazdasági ágazatnak.

8 Az Európai Unió Hivatalos Lapjában 2018. december 6‑án közzétett értesítéssel (HL 2018. C 439., 16. o.) a Bizottság szubvencióellenes eljárást indított az Indonéziából származó biodízel behozatalára vonatkozóan.

9 A vizsgálat tárgyát képező termék a „termékszintézissel és/vagy hidrogénezéssel előállított, nem fosszilis eredetű zsírsav‑monoalkil‑észterek és/vagy paraffingázolajok akár tisztán, akár keverék formájában (közismert nevén »biodízel«)”.

10 Az Indonéziában gyártott biodízel elsődlegesen nyers pálmaolajból (a továbbiakban: CPO) kinyert pálmaolaj‑metil‑észter (a továbbiakban: PME). Ezzel szemben az Unióban előállított biodízel ehelyett főként repce‑metil‑észterből (a továbbiakban: RME) áll, de készülhet más alapanyagból is, ideértve a CPO‑t is.

11 A PME és az RME egyaránt a zsírsav‑monoalkil‑észterek kategóriájába tartozik. Az „észter” kifejezés a növényi olajok átészterezésére, azaz az olaj alkohollal való keverésére utal, amelynek következtében biodízel és melléktermékként glicerin keletkezik. A „metil” kifejezés a metanolra, a szóban forgó folyamatban leggyakrabban használt alkoholra utal. A zsírsav‑monoalkil‑észterekre zsírsav‑metil‑észterekként is szoktak hivatkozni (a továbbiakban: FAME). Bár a PME és az RME is FAME, részben eltérő fizikai és kémiai tulajdonságokkal, így különösen eltérő hidegszűrhetőségi határhőmérséklettel (a továbbiakban: CFPP) rendelkeznek. A CFPP az a hőmérséklet, amelyen egy adott üzemanyag egyes komponensek kristályosodása vagy zselésedése miatt eltömíti az üzemanyagszűrőt. Az RME esetében a CFPP lehet – 14 °C, míg a PME esetében körülbelül 13 °C. A piacon a meghatározott CFPP‑vel rendelkező biodízelt gyakran „FAMEX” alakban írják le, például FAME0 vagy FAME5.

12 A támogatás és a kár vizsgálata a 2017. október 1. és 2018. szeptember 30. közötti időszakra (a továbbiakban: vizsgálati időszak) terjedt ki. A kárra vonatkozó értékelés szempontjából lényeges tendenciák vizsgálata a 2015. január 1‑jétől a vizsgálati időszak végéig tartó időszakra terjedt ki. A Bizottság a vizsgálati időszakot követő adatokat is megvizsgálta, amennyiben ezt indokoltnak tartotta.

13 2019. január 25‑i levelében a PT Wilmar Bioenergi Indonesia benyújtotta a Bizottság által 2018. december 19‑én neki megküldött támogatásellenes kérdőívre adott válaszokat. A Bizottság 2019. március 18‑től 21‑ig helyszíni ellenőrzéseket végzett a felperesek Indonéziában található helyiségeiben.

14 Ezzel párhuzamosan a felperesek a következő észrevételeket tették: 2019. január 17‑én a panasz kapcsán; 2019. február 14‑én az EBB és a mintában szereplő uniós biodízelgyártók által benyújtott adatok és a kár bekövetkeztének lehetőségére vonatkozó állítások vonatkozásában; 2019. február 14‑én a kiegyenlítő intézkedések állítólagos támogatási programokra való alkalmazhatóságát illetően; 2019. június 19‑én az EBB 2019. április 29‑i észrevételeiben a kár bekövetkeztének lehetőségére vonatkozó állítások, illetve az EBB behozatalok nyilvántartásba vétele iránti kérelme kapcsán.

15 2019. augusztus 12‑én a Bizottság elfogadta az Indonéziából származó biodízel behozatalára vonatkozó ideiglenes kiegyenlítő vám kivetéséről szóló (EU) 2019/1344 végrehajtási rendeletet (HL 2019. L 212., 1. o.; a továbbiakban: ideiglenes rendelet). A PT Wilmar Bioenergi Indonesiára és a PT Wilmar Nabati Indonesiára kivetett ideiglenes kiegyenlítő vám 15,7% volt. Az ideiglenes rendelet 1. cikkében kifejezetten említettektől eltérő, „[m]inden más vállalat[ra]” alkalmazandó ideiglenes kiegyenlítő vám 18% volt.

16 2019. augusztus 13‑án a Bizottság közölte a felperesekkel azokat a lényeges tényeket és megfontolásokat, amelyek alapján elfogadta az ideiglenes rendeletet.

17 2019. augusztus 28‑án a felperesek benyújtották az ideiglenes rendelettel, valamint az elfogadásának alapjául szolgáló alapvető tényekkel és megfontolásokkal kapcsolatos észrevételeiket.

18 2019. október 4‑én a Bizottság közölte azokat a lényeges tényeket és megfontolásokat, amelyek alapján végleges kiegyenlítő intézkedéseket szándékozott bevezetni az Indonéziából származó biodízelre. A felperesek 2019. október 14‑én előterjesztették az azokkal kapcsolatos észrevételeiket.

19 A szubvencióellenes eljárás végén a Bizottság elfogadta a megtámadott rendeletet, amelyben megerősítette az ideiglenes rendeletben levont következtetéseit. Úgy ítélte meg, hogy az indonéz kormányzat az alaprendelet 3. cikkének 1. pontja értelmében vett támogatások révén támogatta a biodízel‑ágazatot. A Bizottság megállapította, hogy e támogatásra bizonyos programok révén került sor. Többek között arról volt szó, hogy az olajpálma‑telepítési alap, egy közjogi szerv a biodízelt a „Petrofuel‑szervezetek” nevű vállalatoknak szállító biodízelgyártók részére megfizette meg az ásványi dízelnek az e szervezetek által fizetett referenciaára és a biodízel energiaügyi és ásványi erőforrásokért felelős miniszter által megállapított referenciaára közötti különbözetet. Ezért a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy a kormányzat többek között exportkorlátozások és árszabályozás révén, a PT Perkebunan Nusantara állami vállalatcsoporton (a továbbiakban: PTPN) keresztül kötelezte vagy utasította a CPO – a biodízelgyártók által a biodízel előállítása céljából vásárolt nyersanyag – gyártóit, hogy a megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében szállítsák ezt a nyersanyagot.

20 A PT Wilmar Bioenergi Indonesiára és a PT Wilmar Nabati Indonesiára alkalmazandó végleges kiegyenlítő vám 15,7% volt. A megtámadott rendelet 1. cikkében kifejezetten említettektől eltérő „[m]inden más társaság[ra]” alkalmazandó végleges kiegyenlítő vám 18% volt.

A felek kérelmei

21 A felperesek azt kérik, hogy a Törvényszék:

– az őket érintő részében semmisítse meg a megtámadott rendeletet;

– a Bizottságot kötelezze az eljárás költségeinek viselésére.

22 Az EBB által támogatott Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

– a keresetet a PT Multi Nabati Sulawesi tekintetében mint elfogadhatatlant utasítsa el;

– a keresetet mint megalapozatlant utasítsa el;

– a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről

23 Keresetük alátámasztása érdekében a felperesek lényegében négy jogalapra hivatkoznak, amelyek a következőkön alapulnak:

– az első jogalap az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontja i. alpontjának és 2. pontjának, valamint 7. cikke (1) bekezdése a) pontjának a megsértésén, valamint a Bizottság által elkövetett nyilvánvaló mérlegelési hibákon alapul, amelyeket annak megállapításával követett el, hogy az olajpálma‑telepítési alapból származó kifizetések kiegyenlíthető támogatásnak minősülnek, és azáltal, hogy nem igazította ki a felperesek által állítólagosan szerzett előnyt az engedélyezett csökkentések, valamint az állítólagos támogatások megszerzése érdekében viselt szállítási és hitelezési költségek figyelembevétele érdekében;

– a második jogalap az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontja iv. alpontjának, 1.b) pontjának és 2. pontjának, 6. cikke d) pontjának és 28. cikke (5) bekezdésének megsértésén, valamint a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibáin alapul, amennyiben arra a következtetésre jutott, hogy a CPO megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg mellett történő szállítása kormányzati támogatásban részesült;

– a harmadik jogalap az alaprendelet 8. cikke (8) bekezdésének megsértésén és a Bizottság által elkövetett nyilvánvaló mérlegelési hibán alapul, amennyiben megállapította, hogy az uniós gazdasági ágazatot érintő jelentős kár bekövetkeztének lehetősége áll fenn;

– a negyedik jogalap az alaprendelet 8. cikke (5) és (6) bekezdésének megsértésén, valamint a Bizottság által elkövetett nyilvánvaló mérlegelési hibán alapul, amennyiben megállapította, hogy az Indonéziából származó behozatal kárt okozott az uniós gazdasági ágazatnak, és figyelmen kívül hagyta az Argentínából származó behozatal hatását.

Az első, az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontjának, 1. a) pontja i. alpontjának, 2. pontjának és 7. cikke (1) bekezdése a) pontjának a megsértésén, valamint a Bizottság által elkövetett nyilvánvaló mérlegelési hibákon alapuló jogalapról, amelyeket annak megállapításával követett el, hogy az olajpálma‑telepítési alapból származó kifizetések kiegyenlíthető támogatásnak minősülnek, és azáltal, hogy nem igazította ki a felperesek által állítólagosan szerzett előnyt az engedélyezett csökkentések, valamint az állítólagos támogatások megszerzése érdekében viselt szállítási és hitelezési költségek figyelembevétele érdekében

24 Az első jogalap négy részből áll, amelyeket az EBB által támogatott Bizottság vitat.

Az első jogalap első, az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontjának megsértésén és nyilvánvaló mérlegelési hibán alapuló részéről, amennyiben a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az olajpálma‑telepítési alapból származó kifizetések kormányzat vagy közjogi szerv által nyújtott pénzügyi támogatásnak minősülnek

25 Az első részben a felperesek arra hivatkoznak, hogy az olajpálma‑telepítési alap által teljesített kifizetések nem minősülnek kormányzat vagy közjogi szerv által nyújtott pénzügyi támogatásnak.

26 Másodszor emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a közös kereskedelempolitika és különösen a kereskedelempolitikai védintézkedések területén az uniós intézmények széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek az általuk vizsgálandó gazdasági és politikai helyzetek összetettségéből adódóan (2018. október 18‑i Gul Ahmed Textile Mills kontra Tanács ítélet, C‑100/17 P, EU:C:2018:842, 63. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

27 Az uniós intézményeket a kereskedelempolitikai védintézkedések területén megillető széles mérlegelési jogkör annak meghatározására is kiterjed, hogy fennáll‑e az alaprendelet 3. cikkének 1. pontja értelmében vett pénzügyi támogatás (lásd ebben az értelemben: 2012. október 11‑i Novatex kontra Tanács ítélet, T‑556/10, nem tették közzé, EU:T:2012:537, 34. és 35. pont).

28 E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy az alaprendelet 3. cikke úgy rendelkezik, hogy támogatás akkor áll fenn, ha az annak 1. és 2. pontjában meghatározott feltételek teljesülnek, vagyis ha a származási ország vagy az exportáló ország kormányzata „pénzügyi támogatást” nyújt, és így „előny” nyújtására kerül sor.

29 Az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontjának célja a „pénzügyi támogatás” fogalmának oly módon való meghatározása, hogy kizárja annak hatálya alól a kormányzati intézkedéseket, amelyek az e rendelkezésben felsorolt egyik kategóriába sem sorolhatók be. Ebből a szempontból az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontjának i–iii. alpontja felsorolja azokat a konkrét helyzeteket, amelyeket úgy kell tekinteni, mint amelyek egy kormányzat pénzügyi támogatását foglalják magukban, azaz pénzeszközök közvetlen vagy közvetett átadását, az állami bevételek elengedését, valamint áruk vagy szolgáltatások rendelkezésre bocsátását vagy áruk vásárlását, míg az említett cikk 1.a) pontja iv. alpontjának második franciabekezdése úgy rendelkezik, hogy egy magánszervezet megbízása vagy utasítása a kormányzat részéről az i., ii. és iii. alpontban felsorolt egy vagy több típusú feladat ellátására egyenértékű az alaprendelet 3. cikkének 1.a) pontja értelmében vett pénzügyi támogatás e kormányzat által való nyújtásával (2019. április 10‑i Jindal Saw és Jindal Saw Italia kontra Bizottság ítélet, T‑300/16, EU:T:2019:235, 106. pont).

30 Az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontjának, és különösen a „kormányzat pénzügyi támogatása” megfogalmazásnak az olvasatából kitűnik, hogy a pénzügyi támogatásnak betudhatónak kell lennie a kormányzatnak. E rendelkezés azonban semmilyen pontosítást nem tartalmaz az átadott pénzeszközök eredetére vonatkozóan. Így e cikk 1.a) pontjának i. alpontjában a „pénzügyi támogatás” fogalma kiterjed a „kormányzat gyakorlatára”, amely magában foglalja a pénzeszközök közvetlen átadását, anélkül hogy követelményeket támasztana e pénzeszközök eredetére vonatkozóan. Az a tény, hogy a pénzeszközök eredete nincs hatással arra, hogy a kormányzat gyakorlata a „kormányzat pénzügyi támogatásának” minősül‑e, egyértelműen kiderül a 3. cikk 1.a) pontjának iv. alpontjában szereplő azon esetben, amikor a kormányzat bizonyos feladatokkal – mint például a pénzeszközök közvetlen átadásával – egy magánszervezetet bíz meg vagy utasít ezekre, anélkül hogy pontosítanák, hogy honnan kell származniuk a felhasznált pénzeszközöknek. E rendelkezésekből kitűnik, hogy a „kormányzat pénzügyi támogatása” fogalma magában foglal minden olyan pénzügyi eszközt, amelyet a kormányzat ténylegesen felhasználhat.

31 A jelen ügyben a megtámadott rendelet (30)–(33) preambulumbekezdéséből következik, és azt a felperesek sem vitatják, hogy az olajpálma‑telepítési alap közjogi szerv. E szervezetet arra használják, hogy támogassa az állami szervezetek által kijelölt szervezetek biodízel‑vásárlását, és az megbízott egy ügynökséget, az alapkezelő ügynökséget (a továbbiakban: kezelő ügynökség) a finanszírozását szolgáló, a pálmaolajáruk kivitelét terhelő exportilleték beszedésével (az ideiglenes rendelet (41)–(43) preambulumbekezdése).

32 Az ideiglenes rendeletből kitűnik, hogy a biodízel‑támogatási alapot, amely az olajpálma‑telepítési alap részét képezi, a 61/2015. sz. elnöki rendelet hozta létre (a (40) preambulumbekezdés), és a kezelő ügynökséget bízták meg a pálmaolaj‑áruk kivitelét terhelő exportilleték beszedésének feladatával, amely az olajpálma‑telepítési alap finanszírozását képezte (a (41) és (42) preambulumbekezdés). A 61/2015. sz. elnöki rendelet 1. cikkének (4) bekezdése révén az indonéz kormányzat feljogosította a kezelő ügynökséget a CPO‑ra és származékaira kivetett exportilletékek és exportadók felhasználására, míg a 66/2018. sz. elnöki rendelet 18. cikkének (1) bekezdése kifejezetten rögzíti, hogy „az [alap] felhasználása a dízel piaci indexára és a biodízel piaci indexára közötti különbség fedezésére szolgál” (az (58) és (60) preambulumbekezdés). Így a dízelüzemanyag referenciaára és a biodízel referenciaára közötti különbséget a kezelő ügynökség kifizeti a biodízelgyártóknak az olajpálma‑telepítési alapból (a (47) preambulumbekezdés).

33 Először is a felperesek azt állítják, hogy a kezelő ügynökség által a biodízelgyártók részére teljesített kifizetésekhez felhasznált pénzeszközök eredete és jellege, azaz az exportáló gyártók által fizetett exportilleték releváns annak meghatározása szempontjából, hogy fennáll‑e pénzügyi támogatás. Másodszor, az exportilleték kifejezetten az olajpálma‑telepítési alap finanszírozására szolgált, és az indonéz kormányzat nem tudott másként rendelkezni azzal. Harmadszor, az olajpálma‑telepítési alapot a CPO ellátási lánc finanszírozta ugyanezen lánc javára, és a kifizetések ezért nem jelentettek költséget az indonéz kormányzat számára.

34 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy – amint az a fenti 30. pontban megállapításra került – az alaprendelet 3. cikkének 1.a) pontja nem tartalmaz semmilyen pontosítást az átadott pénzeszközök eredetére vonatkozóan, és így kiterjed minden olyan pénzügyi eszközre, amelyet a kormányzat ténylegesen felhasználhat.

35 Így el kell utasítani e rendelkezésnek a felperesek által javasolt azon értelmezését, amely a kormányzat által pénzügyi támogatás formájában nyújtott források eredetét veszi figyelembe, valamint azt, hogy e kormányzat a nemzeti szabályozás értelmében milyen módon rendelkezhet ezekkel. Ezenkívül az a tény, hogy az olajpálma‑telepítési alap rendelkezésére álló pénzeszközök az exportáló gyártók által fizetett exportilletékből származnak, nem jelenti azt, hogy amennyiben e pénzeszközöket a biodízelgyártóknak adják át a dízelpiaci árindex és a biodízel piaci árindexe közötti különbség lefedésére, úgy az azokat folyósító közjogi szerv nem visel terheket.

36 Hozzá kell tenni, először is, hogy ezt a következtetést nem kérdőjelezi meg a felperesek által hivatkozott 1988. július 14‑i Fediol kontra Bizottság ítélet (188/85, EU:C:1988:400). Ebben az ügyben, amelynek tárgya a Bizottság azon határozatának megsemmisítésére irányuló kereset volt, amellyel az a felperes panaszára indított szubvencióellenes eljárást lezárta, a Bíróság kétségkívül elutasította azt az érvet, amely szerint a támogatás fogalmát tágan kell értelmezni, és hogy támogatásról van szó, amennyiben az elfogadott intézkedések összessége azt eredményezi, hogy a kedvezményezettek előnyben részesülnek. Ugyanebben az ítéletben azonban a Bíróság úgy ítélte meg, hogy az Európai Gazdasági Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt vagy támogatott behozatallal szembeni védelemről szóló, 1984. július 23‑i 2176/84/EGK tanácsi rendelet (HL 1984. L 201., 1. o.) 3. cikkében hivatkozott exporttámogatás fogalmát az uniós jogalkotó úgy fogta fel, hogy az szükségszerűen a közjogi szervek által közvetlenül vagy közvetve viselt pénzügyi terhet jelent, és hogy a teher fogalma nemcsak azt az esetet foglalja magában, amikor az állam pénzeszközöket ad át, hanem azt is, amikor lemond az adókövetelések behajtásáról (1988. július 14‑i Fediol kontra Bizottság ítélet, 188/85, EU:C:1988:400, 12. pont). Ez az ítélet, amely nem veszi figyelembe a felhasznált eszközök eredetét, nem zárja ki, hogy a kezelő ügynökség által a jelen ügyben teljesített kifizetések, amelyeket e szerv exportilleték beszedésével finanszírozott, közvetlenül közjogi szerv által viselt pénzügyi terhet jelentenek.

37 Másodszor, nem lehet helyt adni a felperesek által a WTO Vitarendezési Testülete fellebbezési testületének az „Egyesült Államok – A nagy polgári légi járművek kereskedelmét érintő intézkedések (Második panasz)” című, 2012. március 12‑én elfogadott jelentésére (WT/DS 353/AB/R, 617. pont; a továbbiakban: a fellebbezési testület Egyesült Államok – Nagy polgári légi járművek [Második panasz] című jelentése) alapított érvnek.

38 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a WTO‑t létrehozó megállapodás 1A. mellékletében szereplő, a szubvenciókról és a kiegyenlítő intézkedésekről szóló megállapodás (HL 1994. L 336., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 21. kötet, 80. o.; a továbbiakban: TKI‑megállapodás) e szerv által elfogadott értelmezése nem köti a Törvényszéket a megtámadott rendelet érvényességének mérlegelésében (lásd e tekintetben, analógia útján: 2005. március 1‑jei Van Parys ítélet, C‑377/02, EU:C:2005:121, 54. pont; 2019. április 10‑i Jindal Saw és Jindal Saw Italia kontra Bizottság ítélet, T‑300/16, EU:T:2019:235, 103. pont; 2021. május 19‑i China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products és társai kontra Bizottság ítélet, T‑254/18, fellebbezés alatt, EU:T:2021:278, 419. pont).

39 A Bíróság azonban azt is hangsúlyozza, hogy a szerződéses kötelezettségek tiszteletben tartásának általános nemzetközi jogi elve (pacta sunt servanda), amelyet a szerződések jogáról szóló, 1969. május 23‑i bécsi egyezmény (kihirdette: az 1987. évi 12. tvr.) 26. cikke rögzít, magában foglalja, hogy az uniós bíróságnak a TKI‑megállapodás értelmezése és alkalmazása során figyelembe kell vennie e megállapodás különböző rendelkezéseinek a WTO Vitarendezési Testülete által elfogadott értelmezését (lásd analógia útján: 2022. január 20‑i Bizottság kontra Hubei Xinyegang Special Tube ítélet, C‑891/19 P, EU:C:2022:38, 32. pont; Pitruzella főtanácsnok Bizottság kontra Hubei Xinyegang Special Tube ügyre vonatkozó indítványa, C‑891/19 P, EU:C:2021:533, 24. pont, amelyet a Bíróság követett ebben az ügyben; lásd még analógia útján: 2020. október 6‑i Bizottság kontra Magyarország [Felsőoktatás] ítélet, C‑66/18, EU:C:2020:792, 92. pont). Így semmi nem gátolja a Törvényszéket abban, hogy az alaprendelet azon rendelkezéseinek értelmezésekor, amelyek a TKI‑megállapodás rendelkezéseihez kapcsolódnak, ezen értelmezésekre hivatkozzék (2019. április 10‑i Jindal Saw és Jindal Saw Italia kontra Bizottság ítélet, T‑300/16, EU:T:2019:235, 103. pont).

40 Mindenesetre a fellebbezési testület felperesek által hivatkozott, Egyesült Államok – Nagy polgári légi járművek (Második panasz) című jelentésének 617. pontja pontosítja, hogy „a pénzeszközök közvetlen átadása általában állami finanszírozással jár, amelyet a kormányzat nyújt a kedvezményezettnek”. Meg kell állapítani, hogy e jelentés arra a következtetésre jut, hogy a pénzügyi támogatást „rendszerint […] a kormányzat” nyújtja, azonban a felperesek állításával ellentétben nem ír elő követelményeket azon források eredetével kapcsolatban, amelyekkel az említett kormányzat rendelkezik.

41 Mivel a Törvényszék a felperesek érveit teljes egészében elutasította, az első jogalap első részét el kell utasítani.

Az első jogalap második, az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontja i. alpontjának megsértésén és nyilvánvaló mérlegelési hibán alapuló részéről, amennyiben a Bizottság megállapította, hogy az olajpálma‑telepítési alapból származó kifizetések támogatásnak minősülnek

42 Az első jogalap második részében a felperesek azt állítják, hogy az olajpálma‑telepítési alap által teljesített kifizetések nem eszközök támogatás formájában történő közvetlen átadásának, hanem biodízel vásárlása utáni kifizetésnek minősülnek.

43 Emlékeztetni kell arra, hogy – amint az a fenti 29. és 30. pontban megállapításra került – az alaprendelet 3. cikkének 1.a) pontja felsorolja azokat a konkrét helyzeteket, amelyek úgy tekintendők, mint amelyek a kormányzat által nyújtott pénzügyi támogatást foglalnak magukban, többek között a pénzeszközök közvetlen vagy közvetett átadását, és hogy e pénzügyi támogatásnak betudhatónak kell lennie a kormányzatnak.

44 Ezenkívül annak értékeléséhez, hogy a pénzeszközök közvetlen átadása az alaprendelet 3. cikke értelmében vett támogatásnak minősülő olyan előnyt jelent‑e, amely igazolhatja a kiegyenlítő vám kivetését, figyelembe kell venni az azon vállalkozás részéről való ellenszolgáltatás vagy egyenértékű ellenszolgáltatás hiányát, amely e támogatásban részesül.

45 A jelen ügyben a Bizottság által „a pénzeszközök közvetlen átadásának” minősített eljárás az ideiglenes rendelet (45)–(50) preambulumbekezdése értelmében (a megtámadott rendelet (37) preambulumbekezdésében is) a következő volt:

„(45) Pontosabban, a 26/2016. sz. elnöki rendelet 9. cikkének (1) bekezdése rögzíti, hogy »[a]z [Új Megújuló Energia és Energiamegtakarítás Főigazgatóság] főigazgatója kijelöli azt a benzinüzemanyag‑szervezetet, amely [a kezelő] ügynökség irányítóbizottsága által meghatározott politikának megfelelően [a kezelő] ügynökség finanszírozási keretrendszerének 4. cikke értelmében elvégzi a biodízel beszerzését«, az ezt követő 9. cikk (8) bekezdése szerint pedig »[a] miniszter (7) bekezdés szerinti jóváhagyása alapján az [Új Megújuló Energia és Energiamegtakarítás Főigazgatóság] főigazgatója a miniszter nevében kijelöli: a) azokat a biodízelgyártókat, amelyek részt vesznek a biodízel beszerzésében; és b) az egyes biodízelgyártók számára meghatározott biodízel‑mennyiséget«. […]

(46) Azon biodízelgyártókat, amelyek a részvétel mellett döntenek, és amelyek részére e rendelet alapján kvótát állapítanak meg, arra vonatkozó kötelezettség terheli, hogy a havi biodízel‑mennyiséget az úgynevezett »benzinüzemanyag‑szervezet« részére értékesítsék. Az indonéz kormány eddig a következőket jelölte ki benzinüzemanyag‑szervezetként:

a) PT Pertamina (a továbbiakban: Pertamina), egy állami tulajdonban lévő olaj‑ és gázvállalat, és

b) PT AKR Corporindo Tbk (a továbbiakban: AKR), egy magántulajdonban levő olaj‑ és gázvállalat.

(47) Az [olajpálma‑telepítési alap] különös fizetési mechanizmust irányoz elő, amelynek keretében a Pertamina (és bizonyos kis mennyiségek esetében az AKR) a biodízelgyártóknak a dízel referenciaárát fizeti ki (a biodízel tényleges ára helyett, amely a vizsgálati időszakban magasabb lett volna), míg a dízel e referenciaára és a biodízel referenciaára közötti különbséget a kezelő ügynökség fizeti ki a biodízelgyártóknak az [olajpálma‑telepítési alapból].

(48) A dízel és a biodízel referenciaárát az energiaügyi és ásványi erőforrásokért felelős miniszter […] a következőképpen határozza meg:

a) A dízel referenciaára a Platts Singapore által az olajra vonatkozóan jelentett árakon […], valamint a dízel indonéziai előállítási költségén alapul.

b) […] a biodízel referenciaára a CPO belföldi árán alapul, amelyhez hozzáadják az átalakítási költségeket […].

(49) Pontosabban, minden biodízelgyártó – az összes exportáló gyártót is beleértve – kiszámlázza a Pertaminának (vagy adott esetben az AKR‑nek) azt a biodízel‑mennyiséget, amelyet a vevő a keverési kötelezettség [amely szerint a piaci szereplőket számos területen, például a tömegközlekedés területén arra vonatkozó kötelezettség terheli, hogy üzemanyagként az ásványi dízel és biodízel olyan keverékét használják, amely legalább 20%‑ban biodízelt tartalmaz] alapján köteles felhasználni, és a Pertamina (vagy AKR) kifizeti a gyártónak a dízel adott időszakra vonatkozó referenciaárát. […]

(50) A biodízelgyártó ahhoz, hogy megtérítsék a részére a Pertamina és az AKR által fizetett (a dízel referenciaárán alapuló) ár és a biodízel referenciaára közötti különbséget, ezt követően egy további számlát küld a kezelő ügynökségnek ugyanarról a mennyiségről, mellékelve bizonyos dokumentumok listáját. Amint a kezelő ügynökség megkapta a számlát, és az abban szereplő információk ellenőrzését követően a kezelő ügynökség kifizeti az adott biodízelgyártónak a dízel referenciaára (amelyet a Pertamina vagy adott esetben az AKR kifizetett) és a biodízel adott időszakra vonatkozóan meghatározott referenciaára közötti különbséget.”

46 Elsősorban, a felperesek arra hivatkoznak, hogy a Bizottság tévesen minősítette az olajpálma‑telepítési alap által teljesített kifizetéseket pénzeszközök közvetlen átadásának, nem pedig a biodízel vásárlásáért teljesített kifizetéseknek. Először is azt állítják, hogy az olajpálma‑telepítési alap kifizetési rendszere kölcsönös kötelezettségeket tartalmazott az indonéz kormányzat és a biodízelgyártók részéről, nevezetesen a biodízel ár megfizetése ellenében történő értékesítését. Ebben az értelemben figyelembe kell venni a felperesek és az olajpálma‑telepítési alap közötti előzetes szerződések fennállását, valamint azt, hogy az előbbiek a kifizetések fogadása céljából számlákat küldtek ki az utóbbinak. A szóban forgó támogatás jellegének meghatározásához figyelembe kellett volna venni az olajpálma‑telepítési alap jellegét, amely az indonéz kormányzat által a biodízel keverésére vonatkozóan előírt kötelezettség végrehajtása érdekében a biodízel vásárlásának és felhasználásának támogatására irányult. Másodszor, a felperesektől származó biodízel vásárlásainak többségét a PT Pertamina (a továbbiakban: Pertamina), az indonéz kormányzat körébe tartozó közjogi szerv végezte. Harmadszor, ezen elemek alapján a felperesek azt állítják, hogy a Bizottságnak az olajpálma‑telepítési alap által teljesített kifizetéseket az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontjának iii. alpontja értelmében vett áruvásárlás részének kellett volna minősítenie.

47 E tekintetben meg kell állapítani, hogy a megtámadott rendelet (38) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy „[az olajpálma‑telepítési alapból] a biodízelgyártók javára történő kifizetés nem minősülhet az indonéz kormány és a biodízelgyártók közötti adásvételi szerződés keretében esedékes kifizetésnek, hanem közvetlen transzfernek minősül”.

48 A jelen ügynek az ideiglenes rendelet (45)–(50) preambulumbekezdésében és a megtámadott rendelet (37) preambulumbekezdésében ismertetett ténybeli összefüggéséből (lásd a fenti 45. pontot), kitűnik – amint azt a felperesek sem vitatják –, hogy a 26/2016. sz. elnöki rendelettel létrehozott rendszerrel összefüggésben a kezelő ügynökség nem vett részt a biodízelgyártók és a Pertamina és a PT AKR Corporindo Tbk (a továbbiakban: AKR) közötti ügyletben. Az Új Megújuló Energia és Energiamegtakarítás Főigazgatóság főigazgatója jelölte ki ugyanis először is a biodízel beszerzésével megbízott szervezeteket (a kezelő ügynökség igazgatótanácsa által meghatározott politikát alkalmazva), másodszor pedig a miniszter nevében azokat a biodízelgyártókat, amelyek részt vettek a biodízel közbeszerzéseiben, valamint az egyes gyártók tekintetében meghatározott biodízelmennyiséget. A dízel, valamint a biodízel referenciaárát az energiaügyi és ásványi erőforrásokért felelős miniszter határozta meg. Ezt követően minden gyártó kiszámlázta a Pertaminának vagy az AKR‑nek azon biodízel‑mennyiséget, amelyet e vállalkozások a keverési kötelezettség értelmében kötelesek voltak használni, és ez utóbbiak kifizették a gyártónak a dízelüzemanyag referenciaárát. A biodízelgyártók csak az ügylet lezárása után küldtek a kezelő ügynökségnek egy további számlát ugyanarról a biodízel‑mennyiségről, hogy megkapják a dízel referenciaára és a biodízel referenciaára közötti különbség kifizetését, és mellékelték az Új Megújuló Energia és Energiamegtakarítás Főigazgatóság határozatának másolatát, amely igazolta, hogy jogosultak a biodízel‑piacon való részvételre, és feltüntette a kiosztott biodízelkvótákat, a Pertaminával vagy az AKR‑el kötött biodízel‑vásárlási szerződés másolatát, a Pertamina vagy az AKR és az érintett biodízeltermelő által aláírt, az indonéz kormányzat által lepecsételt, a szállítási helyre, a biodízel mennyiségére és típusára, valamint a szállítási költségekre vonatkozó információkat tartalmazó igazolást, továbbá a kezelő ügynökség és az érintett biodízeltermelő közötti megállapodás másolatát.

49 Ezenkívül a Bizottság a megtámadott rendelet (67) és (69) preambulumbekezdésében azt is megállapította, hogy a biodízel független beszállítók számára fizetett árának kiszámítása a kormányzati beavatkozás nélkül nem tükrözi a rendes piaci feltételek melletti keresletet és kínálatot, és hogy az indonéz kormányzat által a biodízel referenciaárának kiszámításához használt képlet részeként kiszámított átalakítási költségek összege túl magas. A Bizottság nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát, amikor e helyzetből a megtámadott rendelet (68) preambulumbekezdésében azt a következtetést vonta le, hogy e kifizetések nélkül a biodízel ára Indonéziában alacsonyabb lenne. A kezelő ügynökség által a biodízelgyártók részére teljesített kifizetések, mivel azokat nem a biodízel rendes piaci feltételekből eredő referenciaára alapján számítják ki, nem tekinthetők olyan árkiegészítésnek, amelyet a gyártók a Pertamina vagy az AKR részére történő szállításuk ellenértékeként kaphatnának.

50 E ténybeli elemek alapján a Bizottság nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát, amikor a fenti 27. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat által a számára az alaprendelet 3. cikkének 1. pontja értelmében vett pénzügyi támogatás és az ugyanezen rendelkezés 2. pontja értelmében vett előny fennállásának meghatározásával kapcsolatban elismert széles mérlegelési mozgástérre tekintettel a megtámadott rendelet (37) preambulumbekezdésében úgy ítélte meg, hogy az olajpálma‑telepítési alap által folyósított eszközök „nem [képezik] a mérlegelendő [helyesen: visszterhes] szerződés részét (például a kormány által az ár fejében vásárolt biodízel [vásárlása])”. A tényállás ismertetéséből ugyanis nem tűnik ki, hogy az olajpálma‑telepítési alap részt vett a biodízelgyártók és a „benzinüzemanyag‑szervezetek”, azaz a Pertamina és az AKR közötti ügyletben, sem pedig az, hogy az említett alap bármilyen ellentételezésben részesült volna az általa teljesített kifizetések fejében. Így az ügylet jellege, amelyre a felperesek a tárgyaláson a hangsúlyt fektették, nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy az említett alap által teljesített kifizetések kölcsönös kötelezettségek rendszerének részét képezték.

51 E következtetést nem kérdőjelezheti meg az olajpálma‑telepítési alap jellege sem, amely a felperesek szerint az indonéz kormányzat által a biodízel‑keverésre vonatkozóan előírt kötelezettség végrehajtása érdekében a biodízel vásárlásának és felhasználásának támogatását célozta. A jelen ügyben ugyanis az említett alap jellegét és célját a Bizottság az ideiglenes rendelet (56)–(61) preambulumbekezdésében és a megtámadott rendelet (30) preambulumbekezdésében helyesen vette figyelembe annak érdekében, hogy az általa teljesített kifizetéseket „pénzügyi támogatásnak” minősítse.

52 Ezenkívül e következtetést nem kérdőjelezheti meg a felperesek részéről a fellebbezési testületnek az Egyesült Államok – Nagy polgári légi járművek (Második panasz) című jelentésének 616. és 617. pontjára való hivatkozás sem, amelyben az szerepel, hogy „[a]z ilyen ügyletben [vissza nem térítendő támogatás] a pénzt vagy a fizetőeszközt a kedvezményezett rendszerint anélkül kapja meg, hogy köteles lenne cserében az adományozónak bármit nyújtani”, hogy „a pénzeszközök közvetlen átadása általában a kormányzat által a kedvezményezettnek nyújtott finanszírozással jár”, valamint hogy „[b]izonyos esetekben, mint a vissza nem térítendő támogatások esetében, a pénzeszközök átadása nem jár kölcsönös kötelezettséggel a kedvezményezett részéről”.

53 E tekintetben előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a TKI‑megállapodás e szerv által elfogadott értelmezése nem köti a Törvényszéket a megtámadott rendelet érvényességének értékelése során (lásd a fenti 38. és 39. pontot).

54 Végeredményben a felperesek által idézett kivonat olvasata alapján úgy tűnik, hogy a pénzeszközök közvetlen átadásának fogalma „rendszerint” a „kormányzat által” nyújtott finanszírozást foglal magában, és hogy „vissza nem térítendő támogatás” esetén „a pénzeszközök átadása nem jár kölcsönös kötelezettséggel”, és „[arra] rendszerint anélkül [kerül sor], hogy [a kedvezményezett] köteles lenne cserében az adományozónak bármit nyújtani”.

55 Ami a felperesek fenti 46. pontban kifejtett érveit illeti, először is, amint az a fenti 48. és 49. pontból kitűnik, a kezelő ügynökség által a biodízelgyártók részére teljesített kifizetések, mivel azokat nem a biodízel rendes piaci feltételekből eredő referenciaára alapján számítják ki, nem tekinthetők olyan árkiegészítésnek, amelyet a gyártók a Pertamina vagy az AKR részére történő szállításuk ellenértékeként kaphatnának. Ennélfogva a felperesek ezen érvét el kell utasítani.

56 Másodszor, meg kell jegyezni, hogy az ideiglenes rendelet (46) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Pertamina az indonéz államhoz tartozik. Még ha feltételezzük is, hogy a Bizottságnak a megtámadott rendelet (48) és (49) preambulumbekezdésében szereplő megállapításaival ellentétben a Pertamina közjogi szerv, az olajpálma‑telepítési alaptól és a kezelő ügynökségtől elkülönülő jogalanyról van szó, és semmi nem utal arra, hogy a Pertamina az olajpálma‑telepítési alappal együtt a biodízel vevőjeként járt volna el, amint azt a felperesek állítják. Amint ugyanis a Bizottság helyesen hangsúlyozza, a Pertamina nem a kormányzat által megbízott ügynökség volt, hanem – amint az az ideiglenes rendelet (46) preambulumbekezdéséből és a megtámadott rendelet (55) preambulumbekezdéséből kitűnik – egy olaj‑ és gázvállalat, amely ugyanazokat a feladatokat látta el, mint a magántulajdonban lévő AKR olaj‑ és gázvállalat, amit a felperesek sem vitattak.

57 A fenti megfontolásokra tekintettel meg kell jegyezni, hogy még ha helyesek is lennének a felperesek azon állításai, amelyek szerint a Pertamina közjogi szerv, a Bizottság által e tekintetben elkövetett hiba csak akkor igazolná a megtámadott rendelet megsemmisítését, ha az megkérdőjelezhetné e rendelet jogszerűségét, érvénytelenítve ezzel a támogatás fennállására vonatkozó elemzését (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2011. október 25‑i Transnational Company „Kazchrome” és ENRC Marketing kontra Tanács ítélet, T‑192/08, EU:T:2011:619, 119. pont), ami a jelen ügyben nem áll fenn.

58 Harmadszor az, hogy a szóban forgó kifizetések nem minősíthetők a biodízel vásárlásáért járó ellenszolgáltatásnak, azt jelenti, hogy a jelen ügyben szóban forgó ügylet nem minősíthető áruk indonéz kormányzat részéről történő „vásárlásának”, és így nem tartozhat az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontja iii. alpontjának hatálya alá. Ennélfogva a felperesek erre vonatkozó érveit el kell utasítani.

59 Másodsorban, a felperesek egy sor érvet terjesztenek elő annak alátámasztására, hogy ha a Törvényszék úgy ítélné meg, hogy a Pertamina nem közjogi szerv, azt az indonéz kormányzat „utasította” a biodízel vásárlására, és hogy a biodízelgyártókat az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontjának iv. alpontja értelmében „megbízták” vagy „utasították” annak eladására.

60 E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem a dízel referenciaárának a Pertamina által a biodízel vásárlása ellenértékeként való kifizetését tekintette „pénzeszközök közvetlen átadásának”, illetve a biodízel biodízelgyártók általi értékesítésének, hanem a szóban forgó időszak tekintetében a dízel referenciaára és a biodízel referenciaára közötti különbségnek a kezelő ügynökség, vagyis egy közjogi szerv részéről az érintett biodízelgyártó részére történő kifizetését. Ennélfogva az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontjának iv. alpontja, amely a magánszervezetek magatartására vonatkozik (lásd a lenti 111. és 116. pontot), nem alkalmazható.

61 Következésképpen az első jogalap második részét teljes egészében el kell utasítani.

Az első jogalap harmadik, az alaprendelet 3. cikke 2. pontjának megsértésén és nyilvánvaló mérlegelési hibán alapuló részéről, amennyiben a Bizottság megállapította, hogy az olajpálma‑telepítési alapból származó kifizetések előnyt biztosítottak

62 A harmadik részben a felperesek arra hivatkoznak, hogy az olajpálma‑telepítési alap által teljesített kifizetések nem biztosítanak előnyt a biodízelgyártók számára.

63 E tekintetben meg kell állapítani, hogy az alaprendelet 3. cikke szerint támogatás akkor áll fenn, ha valamely kormányzat „pénzügyi támogatást” vagy „jövedelempótló‑ vagy ártámogató intézkedés[t]” nyújt, vagy „bevételeket vagy árakat” támogat, és az azokból származó „gazdasági előny” átruházása megtörténik. Az említett rendelet 6. és 7. cikke pontosítja az átruházott „előny” kiszámításának részletes szabályait. Az ítélkezési gyakorlat szerint a kedvezményezett akkor részesül előnyben, ha kedvezőbb helyzetben van annál, mint amelyben a támogatási program hiányában lett volna. Ezenkívül az alaprendelet 3. cikkének 1. és 2. pontjából kitűnik, hogy az exportáló gyártó tekintetében kizárólag azon esetben áll fenn támogatás, ha a kormányzat által nyújtott pénzügyi támogatás ténylegesen előnyt biztosít ezen exportáló gyártó részére (lásd ebben az értelemben: 2019. április 10‑i Jindal Saw és Jindal Saw Italia kontra Bizottság ítélet, T‑300/16, EU:T:2019:235, 195. és 210. pont).

64 Első kifogásukban a felperesek azt állítják, hogy a Bizottság nyilvánvalóan hibás kontrafaktuális forgatókönyvre támaszkodott, amikor arra a következtetésre jutott, hogy az olajpálma‑telepítési alap és kifizetései hiányában a biodízelgyártók nem értékesíthették volna terméküket az indonéz piacon, és hogy a biodízel ára alacsonyabb lenne. Az olajpálma‑telepítési alap hiányában a keverési kötelezettség mégis fennállna, és a keverők kötelesek lennének biodízelt vásárolni annak érdekében, hogy megfeleljenek a keverési kötelezettségnek, a biodízelgyártók pedig ugyanazt az árat számláznák ki, mint amelyet a világpiacon elérhettek volna.

65 A jelen ügyben a Bizottság a megtámadott rendelet (65) preambulumbekezdésében arra a következtetésre jutott, hogy a megfelelő kontrafaktuális forgatókönyv nem az, hogy az olajpálma‑telepítési alap hiányában a keverők megfizetnék a biodízel referenciaárát. A Bizottság szerint a keverési kötelezettség, az olajpálma‑telepítési alap és annak kifizetései nélkül a keverőknek semmilyen érdeke nem fűződne ahhoz, hogy biodízelt vásároljanak, és a biodízelgyártók nem kapnák meg a dízel referenciaára és a biodízel indonéz kormányzat által meghatározott referenciaára közötti különbözetnek megfelelő kiegészítést.

66 Az ideiglenes rendeletből kitűnik, hogy a keverési kötelezettséget az energiaügyi és ásványi erőforrásokért felelős miniszter 12/2015. sz. rendelete vezette be (a (189) preambulumbekezdés). Ugyanezen 2015. évben hozta létre a 61/2015. sz. elnöki rendelet az olajpálma‑telepítési alap részét képező biodízel‑támogatási alapot (a (40) preambulumbekezdés), a kezelő ügynökséget pedig megbízták a pálmaolaj‑termékeket terhelő exportilletékek beszedésével, amelyek az olajpálma‑telepítési alap finanszírozását képezik (a (41) és (42) preambulumbekezdés). Ugyanezzel a rendelkezéssel (a 61/2015. sz. elnöki rendelet 1. cikkének (4) bekezdése) az indonéz kormányzat feljogosította a kezelő ügynökséget a CPO‑ra és származékaira kivetett exportilletékek és exportadók felhasználására, valamint a biodízel beszerzésére és felhasználására vonatkozó kötelezettséget írt elő (a (60) preambulumbekezdés). A dízel és a biodízel referenciaára közötti különbözetnek a biodízelgyártók részére történő kifizetésére szolgáló pénzeszközök a kezelő ügynökségnek ily módon juttatott pénzeszközökből származtak.

67 Úgy tűnik, hogy a keverési kötelezettség indonéz kormányzat által kialakított rendszerben való végrehajtása a kezelő ügynökség általi finanszírozástól függött. Olyan összetett rendszerről van szó, amelyet az indonéz kormányzat abból a célból hozott létre, hogy – amint az a 24/2016. és 26/2016. sz. elnöki rendeletekből kitűnik (az ideiglenes rendelet (44) preambulumbekezdése) – támogassa az állami szervek által kijelölt szervezetek biodízel‑vásárlását. A keverési kötelezettség kezelő ügynökség általi finanszírozás nélküli fennállása tehát tisztán hipotetikus jellegű, és nem róható fel a Bizottságnak, hogy elemzését nem erre alapozta.

68 Ennélfogva a Bizottság a fenti 26. és 27. pontban hivatkozott, a támogatás kedvezményezettjének nyújtott előny fennállásának meghatározására is alkalmazandó ítélkezési gyakorlat értelmében nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát, amikor e rendszert az előny fennállásának megállapítása szempontjából egyetlen egységnek tekintette.

69 Második kifogásuk keretében a felperesek azt állítják, hogy a Bizottság tévesen jutott arra a következtetésre, hogy az olajpálma‑telepítési alap nélkül a biodízel referenciaára alacsonyabb lett volna.

70 Elöljáróban el kell utasítani a Bizottság azon érvét, amely szerint a felperesek e kifogása hatástalan. Kétségtelen, hogy a Bizottság jogosan hangsúlyozta beadványaiban és a tárgyaláson is, hogy az alaprendelet 3. cikkének 2. pontja nem az előny összegének pontos kiszámítását, hanem az előny fennállásának meghatározását követeli meg. Az előny kiszámítása az alaprendelet 6. és 7. cikkének hatálya alá tartozott. Mindazonáltal az a tény, hogy a biodízel referenciaára magasabb volt, mint amely a piaci feltételekből következett volna, anélkül hogy az elemzés e szakaszában pontosan számszerűsíteni kellene ezt, az olajpálma‑telepítési alap által nyújtott kifizetések rendszerének egyik olyan eleme, amely lehetővé teszi az előny fennállásának megállapítását. Az a tény, hogy az olajpálma‑telepítési alap kifizetéseinek összege adott esetben figyelembe vehető a kedvezményezettnek nyújtott előny kiszámítása során, nem jelenti azt, hogy az eleve nincs hatással az ilyen előny fennállásának meghatározására.

71 A felperesek érve tehát hatásos.

72 A jelen ügyben a megtámadott rendelet (69) preambulumbekezdése a következőket mondja ki:

„A Bizottság konkrétan megállapította, hogy az indonéz kormány által az [olajpálma‑telepítési alap] által kifizetett vissza nem térítendő támogatás összegének meghatározására alkalmazott referenciaárak nem adnak megfelelő iránymutatást a piaci árról, mivel a kiszámításukhoz használt képlet nem a torzítatlan piaci feltételeken alapul. Ennek az az oka, hogy egyrészt az egész piac, mind az upstream, mind a downstream piac torzult, és ezért nem tekinthető reprezentatívnak a rendes és versenyképes piaci feltételek szempontjából. Másrészt a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az indonéz kormány által a biodízel referenciaárának kiszámításához használt képlet részeként kiszámított átalakítási költségek összege (a CPO átlagos belföldi ára és az ehhez hozzáadott tonnánkénti 100 USD átalakítási díj) túl magas. A Bizottság ellenőrizte az exportáló gyártók némelyikének tényleges átalakítási költségeit, és megállapította, hogy az indonéz kormány számításai szerint e költségek magasabbak. Ezek a tényleges átalakítási költségek átlagosan 60–80 USD/tonna összeget tettek ki a vizsgálati időszak alatt.”

73 Így a megtámadott rendelet (69) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság az előny fennállásának megállapítása érdekében két körülményt vett figyelembe. Először is arra a következtetésre jutott, hogy az indonéz piac egésze, mind a downstream, mind pedig az upstream piac torzult, így az a rendes és versenyképes piaci feltételek szempontjából nem tekinthető reprezentatívnak, másodszor pedig úgy ítélte meg, hogy az átalakítási költségek összege, azaz 100 amerikai dollár (USD) tonnánként, amelyet a biodízel referenciaárának meghatározásához használtak, túlzott mértékű volt az általa ellenőrzött egyes exportáló gyártók tényleges költségeihez képest.

74 Elsősorban a felperesek előadják, hogy a biodízel referenciaára nem védte meg a biodízelgyártókat a piaci ingadozásoktól, mivel az a rotterdami (Hollandia) „költség, biztosítás, fuvardíj” (CIF) CPO‑jegyzésekkel összhangban alakult.

75 E tekintetben meg kell állapítani, hogy az a tény, hogy a biodízel indonéz referenciaára a CPO rotterdami CIF‑árainak függvényében alakult, még ha igaz is, nem jelenti azt, hogy az piaci árat képezett. Valójában, amint arra a Bizottság helyesen rámutat, az a tény, hogy a biodízel referenciaára követte a többi nemzetközi ár ingadozását, nem változtat azon a tényen, hogy ezt a referenciaárat a CPO belföldi ára alapján állapították meg (lásd az ideiglenes rendelet (48) preambulumbekezdését), amelyre kihatott az indonéz kormányzat beavatkozása (lásd a lenti 150. pontot). Ezenkívül a rotterdami CIF‑ár már magában foglalja a szállítási árat és a biztosítás árát, ami a belső piacon értékesített termék esetében nem áll fenn. Ennélfogva a felperesek érve önmagában nem érvénytelenítheti a Bizottság következtetéseit.

76 Másodszor a felperesek azzal érvelnek, hogy a biodízel referenciaárát az alapanyagok költségei alapján határozták meg, amelyekhez a különböző átalakításai költségek fedezése érdekében megfelelő összeget adtak hozzá. Márpedig a Bizottság elmulasztotta figyelembe venni azt a tényt, hogy ezek az „átalakítási költségek” nem korlátozódnak e költségekre, hanem magukban foglalták az „értékesítési költségek, adminisztratív kiadások és egyéb általános költségek, valamint a nyereség” észszerű összegét is.

77 A megtámadott rendelet (81) preambulumbekezdéséből kitűnik, és ezt a felperesek sem vitatták, hogy az átalakítási költségeket 2016. március 21. óta tonnánként 100 USD‑ben állapították meg. Ez a körülmény azt mutatja, hogy e költségeket nem érintették változások. Ezenkívül nem áll fenn nyilvánvaló kapcsolat az olyan költségvetési jogcímek, mint például az „értékesítési költségek, adminisztratív kiadások és egyéb általános költségek, valamint a nyereség” és az „átalakítási költségek” kategóriája között. Ennélfogva nem kifogásolható, hogy a Bizottság nem adta hozzá az exportáló gyártók tényleges feldolgozási költségeihez – amelyek a megtámadott rendelet (69) preambulumbekezdése szerint a vizsgálati időszak alatt tonnánként 60–80 USD között voltak – az ilyen költségvetési tételeket, amelyek láthatóan nem állnak kapcsolatban a termék átalakításával.

78 A fentiekből következik, hogy a Bizottság nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát a fenti 26. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében, amikor megállapította, hogy a biodízelre vonatkozó indonéz referenciaár túl magas.

79 Harmadik kifogásukban a felperesek azt állítják, hogy az olajpálma‑telepítési alap kifizetéseiből származó minden előnyt a „benzinüzemanyag‑szervezetekre” hárítottak át.

80 E tekintetben meg kell állapítani, hogy a felpereseknek az előnyt biztosító pénzügyi támogatás fennállásának vitatására irányuló érveit a Törvényszék az első jogalap első, második és jelen részében elutasította. Az sem vitatott, hogy a szóban forgó kifizetéseket, amelyek a dízel és a biodízel referenciaára közötti különbségnek felelnek meg, a kezelő ügynökség teljesítette a biodízelgyártók, köztük a felperesek részére. A felperesek nem terjesztettek elő elegendő bizonyítékot, amely arra utalna, hogy ezen összegek vagy a kifizetésükből származó előny egy részét átruházták az AKR‑re és a Pertaminára. Márpedig az ilyen bizonyíték szükséges annak alátámasztásához, hogy valamely uniós intézmény olyan nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, amely a jogi aktus megsemmisítését indokolhatja (lásd analógia útján: 2014. szeptember 11‑i Gold East Paper és Gold Huasheng Paper kontra Tanács ítéletet, T‑444/11, EU:T:2014:773, 62. pont). Az a tény, hogy az indonéz kormányzat által bevezetett rendszer az AKR és a Pertamina számára is előnyös lehetett, nem jelenti azt, hogy a kedvezményezetteknek biztosított előnyt e vállalkozásokra hárították át. Ezenkívül, még ha feltételezzük is, hogy a keverők előnyös vásárlási feltételekben részesültek a biodízel tekintetében, mivel azt a dízel referenciaárán, nem pedig a biodízel referenciaárán szerezték be, e körülmény nem zárja ki, hogy ugyanezen rendszer keretében a biodízelgyártók más előnyben részesültek, amely a kezelő ügynökség által teljesített kifizetésekből eredt.

81 A fenti megfontolásokra tekintettel a harmadik kifogást el kell utasítani.

82 Negyedik kifogásuk keretében a felperesek azt állítják, hogy az előny Bizottság általi elemzése nem veszi figyelembe azt a tényt, hogy az olajpálma‑telepítési alapot többek között a biodízelgyártók által fizetett exportilletékek révén finanszírozták. Ezen illetékek célja az olajpálma‑telepítési alap finanszírozása, és az említett alap és kifizetései hiányában nem léteznének.

83 Elöljáróban el kell utasítani a Bizottság azon érvét, amely szerint a felperesek e kifogása hatástalan. Mivel az exportilletékek beszedése az olajpálma‑telepítési alap finanszírozásának részét képezi, az említett alap kifizetési rendszerében betöltött szerepük hatással lehet a kedvezményezettet megillető előny fennállására. Az a tény, hogy az exportilletékek összege adott esetben figyelembe vehető a kedvezményezettnek nyújtott előny kiszámítása során, nem jelenti azt, hogy az eleve nincs hatással az ilyen előny fennállásának meghatározására.

84 A jelen ügyben az ideiglenes rendelet (89) preambulumbekezdéséből egyértelműen kitűnik, és azt a felperesek is elismerik, hogy az exportilleték nem kizárólag a biodízelre, hanem a „CPO‑ra és a továbbfeldolgozott termékekre”, köztük a biodízelre vonatkozik. Továbbá ugyanebből a preambulumbekezdésből kiderül, hogy a CPO esetében az exportilleték a vizsgálati időszak alatt sokkal magasabb volt, mint a biodízel esetében. Ebben az összefüggésben a felperesek nem fejtik ki, hogy a több terméket érintő exportilleték hogyan kompenzálná az e termékek egyike tekintetében nyújtott támogatást, és szüntetné meg ily módon az e támogatás kedvezményezettjei számára biztosított előnyt.

85 Ezenkívül, és a fenti 38. és 39. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat sérelme nélkül, a felperesek részéről a WTO szerveinek jelentéseire alapított érvek nem fogadhatók el.

86 Először is a felperesek a WTO vizsgálóbizottságának az „Egyesült Államok – A nagy polgári légi járművek kereskedelmét érintő intézkedések – második panasz” című, 2017. június 9‑én elfogadott jelentésére (az Európai Unió hivatkozása a vitarendezési testületről szóló egyetértési megállapodás 21.5. cikkére) (WT/DS 353/RW) hivatkoznak. E vita arra a kérdésre vonatkozott, hogy Dél‑Karolina állam pénzeszközeinek a Boeing társaság részére történő közvetlen átadását a Boeing által az érintett projekt területén megvalósított ingatlanberuházások formájában kompenzálták‑e, vagy azok támogatásnak minősültek. A fellebbezési testület úgy ítélte meg, hogy a Boeing által nyújtott kompenzáció nem nyert bizonyítást, mivel a Dél‑Karolina állam és a Boeing között létrejött megállapodásból nem tűnik ki, hogy az ingatlanok maradványértékét vissza fogják téríteni Dél‑Karolina állam részére. Ennélfogva e vita nem érintette azt a kérdést, hogy a termékek egy csoportjára vonatkozó exportilleték kompenzálja‑e az e termékek egyikének gyártóit megillető támogatást, és el kell utasítani a felperesek azon érvét, amely a vizsgálóbizottság jelentésének a contrario elemzésén alapul.

87 Másodszor, a felperesek a WTO fellebbezési testületének 2014. december 8‑án elfogadott, az „Egyesült Államok – Kiegyenlítő intézkedések egyes Indiából származó, melegen hengerelt szénacél síktermékekre” című jelentésére (WT/DS 436/AB/R) hivatkoznak. E vita arra a kérdésre vonatkozott, hogy figyelembe kell‑e venni bizonyos kölcsönök kedvezményezettjei által viselt költségeket annak meghatározása érdekében, hogy e kölcsönök előnyt biztosítottak‑e a kedvezményezetteknek. Ennélfogva e vita nem érintette azt a kérdést, hogy a termékek egy csoportjára vonatkozó exportilleték kompenzálja‑e az e termékek egyikének gyártóit megillető támogatást, és a felperesek analógiára alapított érvét el kell utasítani.

88 Ezen okokból a felperesek érveinek nem lehet helyt adni, következésképpen az első jogalap harmadik részét teljes egészében el kell utasítani.

Az első jogalap negyedik, az alaprendelet 7. cikke 1. pontja a) alpontjának megsértésén és nyilvánvaló mérlegelési hibán alapuló részéről, amennyiben a Bizottság nem igazította ki a támogatás összegét az engedélyezett csökkentések, valamint az állítólagos támogatások megszerzése érdekében viselt szállítási és hitelezési költségek figyelembevétele érdekében

89 A negyedik részben a felperesek azt állítják, hogy a Bizottságnak a kiegyenlíthető támogatás összegének kiszámításakor le kellett volna vonnia a felperesek által viselt szállítási és hitelezési költségeket.

90 Az alaprendelet 7. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

„[…] [A kiegyenlíthető támogatások összegének] a megállapításában a teljes támogatási összeg a következő elemekkel csökkenthető:

a) minden kérelmezési díj, vagy más költség, amely szükségszerűen felmerül a támogatásra való jogosultság megszerzésekor vagy a támogatás megkapásakor;

b) az Unióba kivitelre került termékekre kivetett exportadók, illetékek vagy más díjak összege, amelyeket kifejezetten a támogatás beszámítása céljából vetettek ki.

Ha egy érdekelt fél levonás alkalmazását igényli, igazolnia kell igényének jogosultságát.”

91 Elöljáróban hangsúlyozni kell, hogy az alaprendelet 7. cikke (1) bekezdésének és különösen a „csökkenthető” megfogalmazás olvasatából egyértelműen kitűnik, hogy a Bizottság a fenti 26. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően széles mérlegelési mozgástérrel rendelkezik e rendelkezés alkalmazása során. Ezen elemeknek a kiegyenlíthető támogatás összegéből való levonása azt feltételezi, hogy az érdekelt fél bizonyítja a levonási kérelme indokoltságát. E bizonyíték benyújtását követően a Bizottságnak el kell végeznie a kért levonást.

92 Elsősorban a felperesek azt állítják, hogy a Bizottságnak a kiegyenlíthető támogatás összegéből le kellett volna vonnia a biodízelnek a Pertamina és AKR részére történő értékesítés keretében történő szállításához kapcsolódó költségeket, amely szükséges volt az olajpálma‑telepítési alapból történő kifizetések megszerzéséhez. A felperesek úgy vélik, hogy a Törvényszéket az alaprendelet 7. cikke (1) bekezdése a) pontjának értelmezése során nem köti a szubvencióellenes vizsgálatok keretében a nyújtott támogatások összegének kiszámításáról szóló bizottsági közlemény (HL 1998. C 394., 6. o.; a továbbiakban: a támogatások összegének kiszámításáról szóló iránymutatás), amely a levonható szállítási költségeket a kormányzat vagy a közjogi szervek részére közvetlenül fizetett költségekre korlátozza.

93 E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az iránymutatás célja – a magasabb szintű jogszabályok tiszteletben tartása mellett – azon feltételek pontosítása, amelyeket a Bizottság mérlegelési jogkörének gyakorlása során a kiegyenlíthető támogatások összegének kiszámítása során alkalmaz (lásd analógia útján: 2006. március 15‑i Daiichi Pharmaceutical kontra Bizottság ítélet, T‑26/02, EU:T:2006:75, 49. pont). Ebből következik, hogy amikor a Bizottság iránymutatásokat fogad el, nem térhet el attól a magasabb szintű normától, amelynek alkalmazási feltételeit meghatározza.

94 Ezenkívül az ítélkezési gyakorlat szerint a gazdasági szereplőket célzó iránymutatásokhoz hasonló, külső hatások előidézésére vonatkozó magatartási szabályok elfogadásával és közzétételével, ahol az intézmény kijelenti, hogy ezentúl alkalmazni fogja e szabályokat az általuk érintett esetekre, az érintett intézmény korlátozza magát mérlegelési jogköre gyakorlásában, és nem térhet el e szabályoktól anélkül, hogy ne tenné ki magát annak, hogy egyes esetekben az általános jogelvek – mint az egyenlő bánásmód és a bizalomvédelem elvének – megsértése címén határozatait felülvizsgálják. Következésképpen nem zárható ki, hogy az ilyen általános hatályú magatartási szabályok bizonyos feltételekkel és a tartalmuknak megfelelően joghatást fejthetnek ki (lásd analógia útján: 2005. június 28‑i Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ítélet, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P és C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 210. és 211. pont).

95 A támogatások összegének kiszámításáról szóló iránymutatás a „G. A támogatás összegéből levonható elemek” címben azt mondja ki, hogy hogy „az egyedüli, általában levonható díjak vagy költségek azok, amelyeket a vizsgálati időszakban közvetlenül a kormánynak fizetnek ki”, hogy „[b]izonyítani kell, hogy ez a kifizetés kötelező a támogatás elnyeréséhez”, valamint hogy „[í]gy a magánfeleknek, pl. az ügyvédeknek, könyvelőknek történő, a támogatásért folyamodáskor felmerült költségek fedezését szolgáló kifizetések nem vonhatók le”.

96 E pontosítások összhangban állnak azzal a magasabb szintű normával, amelyet egyértelművé kell tenniük. Először is, az a pontosítás, miszerint bizonyítani kell, hogy a levonható díjak és költségek „kötelező[ek] a támogatás elnyeréséhez”, megfelel az alaprendelet 7. cikke (1) bekezdésének a) pontjában előírt feltételnek, amely szerint a levonható díjaknak és költségeknek „szükségszerűen [kell felmerülniük]” ahhoz, hogy a támogatásban részesülhessenek. Másodszor, az a pontosítás, hogy „az egyedüli, általában levonható díjak vagy költségek azok, amelyeket a vizsgálati időszakban közvetlenül a kormánynak fizetnek ki”, szintén összeegyeztethető ezzel a rendelkezéssel. Figyelembe véve a Bizottság e területen fennálló széles mérlegelési mozgásterét, a fenti 91. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a Bizottság – a felperesek állításával ellentétben – nem korlátozta tévesen a levonható díjakat és költségeket, amikor az iránymutatásban kifejtette, hogy az alaprendelet 7. cikke (1) bekezdésének a) pontjában említett, „minden kérelmezési díj vagy más költség, amely szükségszerűen felmerül a támogatásra való jogosultság megszerzésekor” azon díjakat és költségeket foglalja magában, „amelyeket a vizsgálati időszakban közvetlenül a kormánynak fizetnek ki”.

97 Következésképpen a Bizottság helyesen alkalmazta a szállítási költségek levonása iránti kérelemre a megtámadott rendelet (87)–(92) preambulumbekezdésében a támogatások összegének kiszámításáról szóló iránymutatást.

98 Márpedig a jelen ügyben először is a felperesek nem hivatkoznak arra, hogy a biodízel szállításával kapcsolatos szállítási költségeket közvetlenül az indonéz kormányzat részére fizették a vizsgálati időszak során. Másodszor, nem fogadható el az arra alapított érvük, hogy szállítási költségek szükségesek voltak ahhoz, hogy megkapják az olajpálma‑telepítési alap azon kifizetéseit, amelyeket a biodízel leszállításától tettek függővé. E költségek ugyanis kizárólag a felperesek és a Pertamina, illetve az AKR közötti adásvételi szerződés teljesítéséhez kapcsolódtak. Az a tény, hogy a biodízelgyártóknak a kezelő ügynökség részéről történő kifizetésekhez számos igazolást kellett csatolniuk a számlájukhoz, ideértve a szállítási helyre, a szállított biodízel mennyiségére és típusára, valamint a szállítási költségek összegére vonatkozó információkat is, nem jelenti azt, hogy e költségek a támogatások összegének kiszámításáról szóló iránymutatás értelmében véve „a támogatás elnyeréséhez szükségesek” lennének, és nem változtat e következtetésen.

99 Következésképpen ezeket az érveket el kell utasítani.

100 Másodsorban, a felperesek előadják, hogy a Bizottságnak a kiegyenlíthető támogatás összegéből le kellett volna vonnia az olajpálma‑telepítési alap által teljesített kifizetésekhez kapcsolódó hitelköltségeket. A felperesek szerint csak akkor számlázhatják ki az olajpálma‑telepítési alapnak a biodízel értékesítésére vonatkozó árrészt, amelyet részükre annak ki kell fizetnie, ha kibocsátották a számlát a Pertamina vagy az AKR felé. Az alap a szolgáltatott adatokat számos ellenőrzésnek veti alá, és a felperesek csak a számla Pertamina vagy AKR részére történő továbbítását követő több hónap elteltével részesülnek kifizetésben. A felperesek a tárgyaláson kifejtették, hogy a hitelköltség a biodízel szállítása és az olajpálma‑telepítési alap általi kifizetések közötti időszakban keletkezett.

101 Meg kell állapítani, hogy e hitelköltségek – még ha feltételezzük is, hogy bizonyítottak – az ideiglenes rendelet (49) és (50) preambulumbekezdésében leírt eljárásnak megfelelően az indonéz kormányzat által megállapított eljárásból és a felperesek által a kezelő ügynökségnek benyújtott igazolások kezelésének idejéből következnek. Ebből következik, hogy nem az alaprendelet 7. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében vett olyan költségről van szó, amely „szükségszerűen felmerül a támogatásra való jogosultság megszerzésekor”. E költségek nem minősülnek a támogatások összegének kiszámításáról szóló iránymutatás értelmében vett „kormányzatnak közvetlenül kifizetett díjaknak és költségeknek”, mivel az olajpálma‑telepítési alap kezelési határidőihez kapcsolódó költségekként nem tekinthetők az említett alap részére „közvetlenül kifizetett” összegnek. Ezenkívül a felperesek a biodízel szállításának és a számla Pertamina vagy AKR részére történő megküldésének időpontja közötti időszakra hivatkoznak. Márpedig az annak értékelése szempontjából releváns időpontnak, hogy a hitelköltségek szükségszerűen a támogatás megszerzése érdekében merültek‑e fel, nem a biodízel szállítása vagy a számla Pertamina vagy AKR részére történő megküldése időpontjának kell lennie, hanem azon későbbi időpontnak, amikor a számlát megküldik az alap részére, amely formalitás szükséges az alap kifizetéseinek megszerzéséhez. A felperesek tehát ezzel az érvvel nem bizonyítják, hogy az alap által nyújtott támogatás kifizetése érdekében hitelköltségeket viselnének.

102 Ennélfogva ezt az érvet el kell utasítani.

103 Harmadsorban, a felperesek arra hivatkoznak, hogy az olajpálma‑telepítési alapból történő kifizetések megszerzése érdekében „alkalmazott csökkentésből eredő költséget” is viseltek, amelyet a Bizottságnak a kiegyenlíthető támogatás összegéből le kellett volna vonnia.

104 A Bizottság erre azt válaszolja, hogy a felperesek a vizsgálat során nem állították, hogy a Pertamina és az AKR részére értékesített biodízel jelenértékének figyelembevétele érdekében ki kell igazítani a támogatás összegét. A felperesek – anélkül, hogy előadnák, hogy erre irányuló igényt nyújtottak be – úgy érvelnek, hogy a Bizottságnak rendelkezésére álltak a szükséges információk, és hogy a gondos ügyintézés elve értelmében aktívabb szerepet kellett volna játszania, és úgy kellett volna tekintenie, hogy az érdekelt felek által előterjesztett bizonyítékok igazolják a levonást.

105 E tekintetben meg kell állapítani, hogy az alaprendelet 7. cikkének (1) bekezdéséből az következik, hogy ha valamely fél levonást kér, „igazolnia kell igényének jogosultságát”. A jelen ügy fenti 104. pontban ismertetett tényállásából kitűnik, hogy a felperesek nem nyújtottak be ilyen igényt, és nem szolgáltak az e tekintetben szükséges pontosításokkal sem. Márpedig a kiegyenlíthető támogatás összegének a költségekből való levonásával összefüggésben a fenti 91. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a Bizottság rendelkezésére álló széles mérlegelési mozgástérre tekintettel nem kifogásolható, hogy a Bizottság nem vonta le saját kezdeményezésére a költségeket.

106 A fenti megfontolásokra tekintettel ezt az érvet, és ennélfogva az első jogalap negyedik részének egészét el kell utasítani.

107 Mivel a Bíróság az első jogalap keretében előadott valamennyi érvet elutasította, e jogalapot el kell utasítani.

A második, az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontja iv. alpontjának, 1.b) pontjának és 2. pontjának, 6. cikke d) pontjának, továbbá 28. cikke (5) bekezdésének megsértésén, valamint a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibáin alapuló jogalapról, amennyiben arra a következtetésre jutott, hogy a CPO megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg mellett történő szállítása kormányzati támogatásban részesült

108 A második jogalap három részre oszlik, amelyeket az EBB által támogatott Bizottság vitat.

A második jogalap első, az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontja iv. alpontjának és 28. cikke (5) bekezdésének megsértésére, valamint a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibájára vonatkozó részéről, amennyiben arra a következtetésre jutott, hogy a CPO‑szállítókat azzal bízták meg vagy arra utasították, hogy a CPO‑t a megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összegért szállítsák

109 Az első elem keretében a felperesek előadják, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy az indonéz kormányzat a CPO‑beszállítókat azzal bízta meg vagy arra utasította, hogy termékeiket a megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összegért szállítsák, egyrészt exportadó és exportilleték, másrészt a PTPN, az indonéz kormányzat 100%‑os tulajdonában álló CPO‑gyártó által alkalmazott átlátható „árrögzítés” révén. A felperesek azt is állítják, hogy az indonéziai CPO‑beszállítókat semmilyen formában nem fenyegették vagy ösztönözték arra, hogy termékeiket alacsonyabb áron értékesítsék a belföldi piacon.

110 Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint az uniós intézményeket a kereskedelempolitikai védintézkedések területén megillető széles mérlegelési jogkör az alaprendelet 3. cikkének 1. pontja értelmében vett pénzügyi támogatás fennállásának meghatározására is kiterjed (lásd a fenti 26. és 27. pontot).

111 Az alaprendelet 3. cikke úgy rendelkezik, hogy támogatás akkor áll fenn, ha az annak 1. és 2. pontjában meghatározott feltételek teljesülnek, vagyis ha a származási vagy az exportáló ország kormányzata „pénzügyi támogatást” nyújt, és így „előnyt” biztosít. Az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontjának iv. alpontja értelmében „pénzügyi támogatás” akkor áll fenn, ha a kormányzat „egy magánszervezetet bíz meg az i., ii. és iii. pontban felsorolt olyan feladatok ellátásával”, vagy „utasítja azt ezen feladatok ellátására, amelyek szokásos esetekben a kormányzat feladatai lennének, és ez a gyakorlat valójában nem különbözik a kormányzat által követett szokásos gyakorlattól”.

112 A „megbízás” vagy „utasítás” fogalmakat az alaprendelet nem határozza meg.

113 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azon kifejezések jelentését és tartalmát, amelyekre az uniós jog semmilyen meghatározást nem ad, az általános nyelvhasználatban elfogadott szokásos jelentés alapján kell meghatározni, figyelembe véve azon szövegkörnyezetet, amelyben e kifejezést használják, és azon szabályozás célkitűzéseit, amelynek e kifejezés részét képezi (lásd ebben az értelemben: 2014. szeptember 3‑i Deckmyn és Vrijheidsfonds ítélet, C‑201/13, EU:C:2014:2132, 19. pont; 2017. április 5‑i Changshu City Standard Parts Factory és Ningbo Jinding Fastener kontra Tanács ítélet, C‑376/15 P és C‑377/15 P, EU:C:2017:269, 52. pont)

114 E tekintetben meg kell állapítani, hogy az alaprendelet 3. cikkének célja a kiegyenlítő vámmal sújtható „támogatás” fogalmának meghatározása.

115 Közelebbről, az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontjának célja a „pénzügyi támogatás” fogalmának oly módon történő meghatározása, hogy kizárja abból azokat a kormányzati intézkedéseket, amelyek nem tartoznak az e rendelkezésben felsorolt kategóriák valamelyikébe. Az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontjának i–iii. alpontja ebből a szempontból sorolja fel azokat a konkrét helyzeteket, amelyeket úgy kell tekinteni, mint amelyek a kormányzat pénzügyi támogatását foglalják magukban, nevezetesen az eszközök közvetlen vagy közvetett átadását, a kormányzati bevételek átengedését, illetve az áruk vagy szolgáltatások rendelkezésre bocsátását. Az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontjának iv. alpontja a második franciabekezdésében előírja, hogy valamely magánjogi szervezetnek a kormányzat által való egy vagy több, ezen alpontokban felsorolt feladatok ellátásával való megbízása vagy arra való utasítása egyenértékű az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontja értelmében vett pénzügyi támogatás ezen kormányzat által való nyújtásával (2019. április 10‑i Jindal Saw és Jindal Saw Italia kontra Bizottság ítélet, T‑300/16, EU:T:2019:235, 106. pont).

116 Ebben az összefüggésben az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontja iv. alpontjának második franciabekezdése lényegében olyan kijátszás elleni rendelkezésnek minősül, amelynek célja annak biztosítása, hogy a harmadik országok kormányai ne bújhassanak ki a támogatásokra vonatkozó szabályok alól olyan intézkedések elfogadásával, amelyek látszólag stricto sensu nem tartoznak az e rendelet 3. cikke 1.a) pontja i–iii. alpontjának hatálya alá, ugyanakkor gyakorlatilag egyenértékű következményekkel járnak (2019. április 10‑i Jindal Saw és Jindal Saw Italia kontra Bizottság ítélet, T‑300/16, EU:T:2019:235, 106. pont). Ez a WTO fellebbezési testületének a TKI‑megállapodás 1.1.a. cikke 1. pontjának iv. alpontjára vonatkozó értelmezése is, amelynek tartalma hasonló az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontja iv. alpontjának tartalmához (lásd a WTO fellebbezési testületének az „Egyesült Államok – A Koreából származó dinamikus véletlen hozzáférésű félvezető memóriákra [DRAM‑okra] kivetett kiegyenlítő vám vizsgálata” című, 2005. június 27‑én elfogadott jelentését [WT/DS 296/AB/R, 113. pont], a továbbiakban: a fellebbezési testület „Egyesült Államok – DRAM” jelentése).

117 Az általános nyelvhasználatban elfogadott szokásos jelentése szerint a „megbízni” kifejezés jelentése „feladatot vagy hivatalt átadni, meghatalmazni, felhatalmazni, rendelni”. Ily módon az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontja iv. alpontja második franciabekezdése hatékony érvényesülésének biztosítása érdekében az ítélkezési gyakorlat ezt a kifejezést úgy értelmezte, hogy az alatt „a kormányzat bármely olyan cselekményét kell érteni, amelynek révén közvetlenül vagy közvetve valamely magánjogi szervezetre ruházza az említett rendelet 3. cikke 1.a) pontjának i–iii. alpontja szerinti típusú feladatok végrehajtásával járó felelősséget” (2019. április 10‑i Jindal Saw és Jindal Saw Italia kontra Bizottság ítélet, T‑300/16, EU:T:2019:235, 108. pont). Ebből következik, hogy az „utasítani” kifejezés, amely az általános nyelvhasználatban elfogadott szokásos jelentése szerint „kérni, parancsolni, utasítani, kötelezni, előírni, felszólítani” jelentést hordoz, magában foglalja a kormányzat bármely olyan cselekményét, amely közvetlenül vagy közvetve arra irányul, hogy valamely magánszervezet felett gyakorolja a jogkörét annak érdekében, hogy az az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontjának i–iii. alpontja szerinti típusú feladatot lásson el.

118 Ezenkívül a „megbízás” és az „utasítás” között álló, alternatívát jelölő „vagy” kötőszóból egyértelműen kitűnik, hogy e két cselekményre egymástól függetlenül, de együttesen is sor kerülhet. Ráadásul az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontja iv. alpontjának második franciabekezdése – amely nem korlátozza a „megbízásra” vagy „utasításra” irányuló tevékenység jellegét vagy célját –, valamint a fenti 117. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat – amely a „kormányzat bármely […] cselekményét” figyelembe veszi – értelmezése alapján úgy tűnik, hogy e cselekmény nem feltétlenül egy elszigetelten figyelembe vett aktus vagy intézkedés következménye, hanem azt egyidejűleg több intézkedés együttesen is eredményezheti.

119 E megfontolások fényében kell elemezni a Bizottság azon következtetését, miszerint a kormányzat olyan intézkedésekkel, mint az exportadó és exportilleték, a PTPN‑en keresztül a CPO belföldi árainak tényleges ellenőrzése és a CPO‑gyártóknak nyújtott támogatások, arra törekedett, hogy a CPO‑gyártók a megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében szállítsák a CPO‑t az indonéz piacra.

– Az exportadóról és az exportilletékről

120 Az első kifogás keretében a felperesek azt állítják, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy a vizsgálati időszak alatt nullában rögzített exportadó és az exportilleték, amely bevételek generálását célzó adó volt, és amelyet 2018 decemberében nullában határoztak meg, azzal a hatással járt, hogy a CPO‑szállítókat „megbízta”, vagy arra utasította, hogy termékeiket a megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében szállítsák.

121 Az ideiglenes rendelet (113)–(117) preambulumbekezdéséből egyértelműen kitűnik, hogy ebben az esetben az indonéz kormányzat exportadót és exportilletéket vetett ki a CPO‑ra.

122 Az ideiglenes rendelet (87) és (88) preambulumbekezdése szerint az exportadót 1994‑ben vezették be, és a 2016‑os változatában a CPO‑ra, valamint más termékekre, többek között a biodízelre (amelynek adómértéke rendszeresen alacsonyabb volt, mint a CPO‑ra alkalmazott adómérték) vonatkozó progresszív tarifarendszerből állt. Az indonéz exportőrök a kormányzat referenciaárához kapcsolódó adót fizettek a CPO‑export után. Ily módon, amikor az indonéz kormányzat által meghatározott exportár megemelkedett, ugyanez történt a kiviteli vámok esetében is. Amikor a referenciaár tonnánként 750 USD‑nél alacsonyabb volt, az alkalmazandó exportadó 0% volt. A vizsgálati időszak alatt a CPO ára a 750 USD/tonna küszöbérték alatt maradt, ezért nem kellett exportadót fizetni.

123 Az ideiglenes rendelet (89) preambulumbekezdése szerint az indonéz kormányzat 2015‑ben exportilletéket is kivetett a CPO‑ra és a továbbfeldolgozott termékekre. A vizsgálati időszak alatt ezt az illetéket a CPO esetében tonnánként 50 USD‑ben, a biodízel esetében pedig tonnánként 20 USD‑ben állapították meg.

124 A pénzügyi támogatás fennállásának az ideiglenes rendeletben való megállapítása érdekében, amelynek megállapításait a megtámadott rendelet (a (102)–(161) preambulumbekezdésében) megerősíti, a Bizottság a WTO vonatkozó ítélkezési gyakorlatára alapított elemzést végzett.

125 Ezen elemzés alapján a Bizottság az ideiglenes rendelet (111)–(157) preambulumbekezdésében megállapította, hogy az indonéz kormányzat CPO‑gyártókra irányuló intézkedése olyan intézkedés volt, amellyel „megbízta”, vagy „utasította” őket, hogy termékeiket a megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében szállítsák a belföldi felhasználóknak, azért, hogy a CPO tekintetében mesterségesen alacsony árakkal rendelkező belföldi piacot hozzanak létre Indonéziában. A Bizottság ezután a rendelet (160) preambulumbekezdésében megjegyezte, hogy valamennyi indonéziai CPO‑gyártót magánszervezetnek kell tekinteni, és ugyanezen rendelet (162) és (169) preambulumbekezdésében megállapította, hogy ezek a vállalatok a megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében szállítottak CPO‑t a belföldi piacra. Végül ugyanezen rendelet (170) preambulumbekezdésében a Bizottság úgy vélte, hogy az indonéz területen található CPO indonéz biodízel‑ágazat részére történő rendelkezésre bocsátása olyan feladat, amely szokásos esetekben a kormányzatra hárul. A Bizottság ugyanis ugyanebben a preambulumbekezdésben úgy ítélte meg, hogy e feladat körébe tartozik az ország nyersanyagainak az ezen ország vállalkozásai részére történő szállítására vonatkozó jogszabályi feltételek meghatározása azon állam kormánya részéről, amely szuverenitással rendelkezik természeti erőforrásai felett.

126 A szóban forgó elemzéssel a Bizottság megállapította, amint az a megtámadott rendelet (134) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az exportadó és exportilleték révén, a megtámadott rendelet (103), (146) és (157) preambulumbekezdésében foglaltak szerint, más intézkedésekkel együttesen az indonéz kormányzat arra törekedett, hogy elérje, hogy a CPO‑gyártók a megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében szállítsanak CPO‑t az indonéz piacra. Az említett kormányzat ugyanis olyan exportkorlátozási rendszert vezetett be, amely a CPO kivitelét kereskedelmi szempontból nem tette vonzóvá.

127 Azt a tényt, hogy az indonéz kormányzat ilyen rendszert alakított ki és vezetett be, a Bizottság által a megtámadott rendeletben és az ideiglenes rendeletben említett különböző tényezők is alátámasztják.

128 Az ideiglenes rendelet (116) preambulumbekezdésében például megjegyezték, hogy az indonéz kormányzat az exportrendszert közvetlenül a nemzetközi CPO‑árakhoz kötötte, és nem más adatokhoz (mint a termelési szint vagy a környezeti hatás), annak érdekében, hogy befolyásolja az exportáló gyártók által fizetett árakat. Az e preambulumbekezdésben szereplő 1. táblázatból kitűnik, hogy az indonéz kormányzat nyomon követte az árak nemzetközi szintű alakulását, és ezen árak függvényében kiigazította az exportvám mértékét, ami az export jövedelmezőségének csökkenését eredményezte.

129 A Bizottság az ideiglenes rendelet (119) preambulumbekezdésében azt is megjegyezte, hogy az indonéz vám‑ és jövedéki főigazgatóság 2015‑ben nyilvánosan kifejtette, hogy a kiviteli vámok célja az, hogy biztosítsák a nyersanyagok elérhetőségét, és ösztönözzék a belföldi downstream pálmaolaj‑ágazat növekedését, amely ágazatoknak a biodízelgyártás is szerves részét képezi.

130 Az exportilletéket illetően a Bizottság az ideiglenes rendelet (117) preambulumbekezdésében rámutatott, hogy annak 2015‑ös bevezetése egy olyan időszakkal esett egybe, amikor az indonéz árak közel azonosak voltak a világpiaci árakkal, és lehetővé tette a biodízelgyártók számára, hogy alacsonyabb árakon vásároljanak CPO‑t, mint amely egyébként elérhető lett volna. Ezenkívül a megtámadott rendelet (114) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette, hogy ez az illeték finanszírozta az olajpálma‑telepítési alapot, és ténylegesen kizárólag a biodízel‑ágazatot támogatja a támogatások révén.

131 A megtámadott rendelet a (128) és (129) preambulumbekezdésben a vizsgálati időszakot követő két olyan újságcikket is említ, amelyek megerősítik a Bizottság ezen időszakra vonatkozó megállapításait. Így egy 2018. december 19‑i cikkben az indonéz pálmaolaj‑szövetség főtitkára azt vetítette előre, hogy a CPO exportja az exportilleték nullára csökkentését követően megugorhat. Egy független elemző 2018. december 6‑i cikkében úgy ítéli meg, hogy az exportilleték megszüntetése növelni fogja az indonéz pálmaolaj‑termékek exportőreinek versenyképességét, olyan megtakarítások révén, amelyek nagy része valószínűleg a magasabb belföldi CPO‑árakon keresztül áramlik vissza az indonéz mezőgazdasági termelőkhöz.

132 E megfontolások alapján a Bizottság a megtámadott rendelet (118) preambulumbekezdésében arra a következtetésre jutott, hogy „az indonéz kormány által bevezetett általános exportkorlátozási rendszer a biodízel‑ágazat javát szolgálja azáltal, hogy mesterségesen alacsonyan tartja a belföldi CPO‑árakat”.

133 E tekintetben a felperesek elsősorban azzal érvelnek, hogy a vizsgálati időszak alatt nullában rögzített exportadó nem teheti lehetővé, hogy a CPO beszállítóit a megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében bízzák meg vagy utasítsák termékeik szállítására.

134 Mindazonáltal, amint azt a fenti 122. és 128. pontban a Törvényszék megállapította, az indonéz kormányzat közvetlenül összekapcsolta az exportvámok rendszerét a CPO nemzetközi áraival. Ebből következik, hogy – amint azt a megtámadott rendelet (113) preambulumbekezdése hangsúlyozza – a piac konkrét körülményeinek tudható be az a tény, hogy a kiviteli vám nulla volt a vizsgálati időszak alatt. A nemzetközi árak alacsony szintje önmagában is elegendő volt ahhoz, hogy a CPO‑gyártókat a belföldi kereslet kielégítésére ösztönözze. Amint azt a Bizottság helyesen hangsúlyozza, ha az indonéz kormányzat szándéka az lett volna, hogy ne szedje be többé ezt az adót, akkor azt hatályon kívül helyezték volna. Ezenkívül, amint az többek között a megtámadott rendelet (118) preambulumbekezdéséből kitűnik, a Bizottság az exportvám és exportilleték (amelyet a vizsgálati időszakban szedtek be) együttes hatását az indonéz kormányzat által bevezetett olyan átfogó exportkorlátozási rendszerként vette figyelembe, amely a biodízel‑ágazat javát szolgálja azáltal, hogy mesterségesen alacsonyan tartja a belföldi CPO‑árakat.

135 Ennélfogva el kell utasítani a felperesek azon érvét, amely szerint a Bizottság minden, az exportadóra vonatkozó hivatkozását figyelmen kívül kell hagyni.

136 Másodsorban, a felperesek arra hivatkoznak, hogy az indonéz kormányzat az exportilleték bevezetésével általános szabályozási jogkörét gyakorolta annak érdekében, hogy bevételt teremtsen az olyan alaptermékek exportjából, amelyek bár exportilleték alá esnek, az exportpiacokon versenyképesek maradnak.

137 Először is, a felperesek azt állítják, hogy a Bizottság a megtámadott rendelet (62) preambulumbekezdésében elismerte, hogy amikor az indonéz kormányzat úgy döntött, hogy az olajpálma‑telepítési alapot exportilleték útján finanszírozza, egyszerűen általános szabályozási jogkörét gyakorolta, és a döntés nem minősíthető „megbízásnak” vagy „utasításnak”. A felperesek az érvelésük alátámasztása érdekében a fellebbezési testület „Egyesült Államok – DRAM” jelentésére hivatkoznak.

138 Ezzel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy a szóban forgó exportkorlátozások olyan sajátos körülmények között történő elfogadásával, ahol egyrészt az exportadót a CPO nemzetközi áraihoz igazították, és emelték, amikor ezek az árak emelkedtek, másrészt az exportilletéket egy olyan időszakban vezették be, amikor az indonéziai árak szinte azonosak voltak a világpiaci árakkal, az említett kormányzat korlátozta e vállalkozások cselekvési szabadságát azzal, hogy a gyakorlatban leszűkítette üzleti döntéseiket arra vonatkozóan, hogy mely piacon értékesítsék termékeiket (lásd ebben az értelemben: 2019. április 10‑i Jindal Saw és Jindal Saw Italia kontra Bizottság ítélet, T‑300/16, EU:T:2019:235, 124. pont).

139 Ezt a következtetést nem kérdőjelezheti meg a Bizottságnak a megtámadott rendelet (62) preambulumbekezdésében szereplő elemzése, amelyben az ügy egy másik aspektusával, nevezetesen az előny fennállásával kapcsolatban megállapítja, hogy „a CPO‑értékláncban részt vevő valamennyi vállalat – köztük a biodízelgyártók – a rendelet erejénél fogva köteles megfizetni az [exportilletéket]”, és arra a következtetésre jut, hogy helytelen azt állítani, hogy az olajpálma‑telepítési alapot magánforrásokból finanszírozták, hanem annak finanszírozása „az indonéz kormány szokásos költségvetési és állami bevételgyűjtő tevékenységén keresztül történik”.

140 A fenti 38. és 39. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatot nem sértve ugyanis a Bizottság ezen észrevétele a WTO fellebbezési testületének felperesek által hivatkozott értelmezésével, vagyis a fellebbezési testület „Egyesült Államok – DRAM” jelentésének 115. pontjával ellentétben nem azt jelenti, hogy a Bizottság az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontja iv. alpontját olyan tágan értelmezte, hogy az „[lehetővé teszi], hogy a tagok a termékekre kiegyenlítő intézkedéseket vezessenek be, ha a kormányzat mindössze általános szabályozói hatáskörét gyakorolja”.

141 Jelen esetben az a tény, hogy az indonéz kormányzat bevezette és folyamatosan alakította a szóban forgó exportkorlátozásokat annak biztosítása érdekében, hogy az e korlátozásokkal elérni kívánt cél megvalósuljon, nem tekinthető pusztán a belföldi CPO‑gyártók ösztönzésének. Éppen ellenkezőleg, az indiai kormányzat részéről tanúsított magatartások arra késztették e gyártókat, hogy a belső piacon értékesítsék termékeiket a megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében, amely következmény – a felperesek állításával ellentétben – nem tekinthető a fellebbezési testület „Egyesült Államok – DRAM” jelentésének 114. pontja értelmében vett „nem szándékos vagy csupán kormányzati szabályozás [melléktermékének] [helyesen: pusztán a kormányzati szabályozás nem várt következményének]” (lásd ebben az értelemben: 2019. április 10‑i Jindal Saw és Jindal Saw Italia kontra Bizottság ítélet, T‑300/16, EU:T:2019:235, 125. pont).

142 Ennélfogva a felperesek ezen érvét el kell utasítani.

143 Másodszor, a felperesek előadják, hogy a Bizottság által az ideiglenes rendelet (118)–(121) preambulumbekezdésében azon megállapítás alátámasztása érdekében hivatkozott dokumentumok és közlemények, hogy az indonéz kormányzat kifejezetten stratégiai célkitűzésként kifejezetten törekedett a biodízel‑ágazat támogatására és fejlesztésére, többek között a CPO árának csökkentésére törekedve, az exportvámot érintik, amelyet nullában rögzítettek, és amely következésképpen nem volt hatással a CPO‑gyártókra, nem pedig az exportilletéket. A felperesek szerint a két eszköz elkülönült egymástól, és az exportilleték célja az olajpálma‑telepítési alap finanszírozása volt, nem pedig a CPO belföldi árának csökkentése.

144 A felperesek ezen érve az ideiglenes rendelet téves értelmezésén alapul. A Bizottság ugyanis, miután az említett rendelet (118) preambulumbekezdésében jelezte, hogy néhány dokumentum utal az indonéz kormányzat stratégiai célkitűzésére, az indonéz kormányzat nyilvános nyilatkozataira hivatkozott, amelyek az exportadóra és a kiviteli vámokra (a (19) preambulumbekezdés), valamint a WTO és a Gazdasági Együttműködési és Fejlesztési Szervezet (OECD) exportadóra vonatkozó jelentéseire vonatkoztak (a (120) és (121) preambulumbekezdés). Ezt követően a (122) preambulumbekezdésben a Bizottság elemzése az exportilletékre irányult, és úgy vélte, hogy ez az illeték, amelyet az olajpálma‑telepítési alapba utaltak, a biodízel‑ágazat támogatását szolgálta, csakúgy, mint az említett alap forrásainak jelentős része. E preambulumbekezdésekből következik, hogy a Bizottság az ideiglenes rendelet (123) preambulumbekezdésében és a megtámadott rendelet (118) preambulumbekezdésében megvizsgálta mind az exportadót, mind az exportilletéket, majd levonta az e korlátozásokkal kapcsolatos célkitűzésekre vonatkozó következtetéseket. Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy a fenti 134. pontban a Törvényszék már elutasította a felperesek arra alapított érveit, hogy az exportadót a vizsgálati időszak alatt nullában rögzítették.

145 Az a körülmény, hogy – amint arra a felperesek hivatkoznak – az exportilleték a biodízel exportjára is alkalmazandó, és hogy azt az olajpálma‑telepítési alap támogatása érdekében alakították ki, nem érvénytelenítheti ezeket a megfontolásokat. Egyrészt az ideiglenes rendelet (117) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy ez az illeték a CPO esetében lényegesen magasabb volt, mint a finomított termékek, például a biodízel esetében, másrészt pedig az a tény, hogy az exportilletéket az olajpálma‑telepítési alapba utalták, amely viszont a fenti 45. pontban ismertetett rendszer szerinti kifizetésekért volt felelős, alátámasztja a Bizottság megállapításait.

146 Következésképpen a Bizottság az ideiglenes rendelet (123) preambulumbekezdésében nem követett el a 26. és 27. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett nyilvánvaló mérlegelési hibát, amikor az ideiglenes rendelet (123) preambulumbekezdésében megállapította, hogy „az indonéz kormány által bevezetett exportkorlátozások célkitűzése valóban az volt, hogy közvetlenül és közvetetten támogassák a biodízel‑ágazatot, és ez nem csupán az általános szabályozói hatáskör gyakorlásának »mellékhatása«”, amit a megtámadott rendelet (118) preambulumbekezdése is megerősít.

147 Harmadszor, a felperesek előadják, hogy a Bizottságnak a megtámadott rendelet (115) preambulumbekezdésében tett azon megállapítása, miszerint „az exportilletéknek az indonéz kormány általi 2015. évi bevezetése egy olyan időszakkal esett egybe, amikor az indonéz CPO‑árak közel azonosak voltak a világpiaci árakkal”, pusztán feltételezés, és nem bizonyítja, hogy az exportilletéket a CPO‑árak csökkentése érdekében vezették be, amelyek folyamatosan a világpiaci árakkal összhangban mozogtak. A felperesek azt is állítják, hogy a Bizottság tévesen állapította meg a megtámadott rendelet (116) preambulumbekezdésében, hogy az exportilleték a gyakorlatban megvalósította a belföldi CPO‑árak leszorítására irányuló célt. A felperesek szerint a CPO belföldi és exportárai közötti ezen különbség megfelelt a tonnánként 50 USD exportilletéknek. Ezenkívül a CPO‑árak csökkenését az indonéziai piacon a világpiaci nyersanyagpiac összeomlása magyarázta.

148 Hangsúlyozni kell, hogy a felperesek nem kérdőjelezik meg a Bizottság ténybeli megállapításait, vagyis egyrészt azt, hogy az exportilleték bevezetése egybeesett a CPO‑árak az indonéz piacon való csökkenésével, másrészt pedig azt, hogy a biodízel előállításának az ideiglenes rendelet (192) preambulumbekezdésében szereplő 2. táblázatban megállapított növekedése a CPO belföldi fogyasztásának emelkedésével járt 2016‑ban, amint azt az ideiglenes rendelet (117) preambulumbekezdése megállapítja. A felperesek által a válaszban benyújtott táblázatból az is kitűnik, hogy a CPO ára az indonéz belföldi piacon ebben az időszakban csökkent, és hogy az indonéziai CPO‑árak általában alacsonyabbak voltak a világpiaci áraknál.

149 Ezen érveléssel a felperesek nem a Bizottság által tett ténybeli megállapítások pontosságát, hanem e tényeknek az említett intézmény általi értékelését kérdőjelezik meg. Márpedig az ítélkezési gyakorlat szerint azon bizonyítékok Törvényszék általi felülvizsgálata, amelyekre az uniós intézmények megállapításaikat alapítják a szubvencióellenes politika terén, nem minősül olyan új tényértékelésnek, amely az intézmények tényértékelésének helyébe lép. E felülvizsgálat nem veszi át ezen intézményeknek a kereskedelempolitika területén fennálló széles mérlegelési jogkörét, hanem annak megállapítására korlátozódik, hogy ezen elemek alátámaszthatják‑e az intézmények következtetéseit. Következésképpen a Törvényszéknek nem csupán a hivatkozott bizonyítékok tárgyi valószerűségét, megbízhatóságát és következetességét kell vizsgálnia, hanem azt is ellenőriznie kell, hogy a bizonyítékok tartalmazzák‑e az adott összetett helyzet értékeléséhez figyelembe veendő összes adatot, valamint hogy e bizonyítékok alátámasztják‑e a belőlük levont következtetéseket (lásd: 2018. október 18‑i Gul Ahmed Textile Mills kontra Tanács ítélet, C‑100/17 P, EU:C:2018:842, 64. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

150 A jelen ügyben a Bizottság a szóban forgó adatokat azon cél alapján értékelte, amelyet követve az exportkorlátozások átfogó rendszerét létrehozták. Márpedig a Törvényszék megállapítja, hogy a Bizottság nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát, amikor a megtámadott rendelet (118) preambulumbekezdésében adatok csoportja – azaz az exportvám és az exportilleték fennállása, az indonéz kormányzat nyilvános nyilatkozatai, a WTO és az OECD jelentései, a belföldi CPO‑fogyasztás növekedése, valamint e termék árának az exportilleték bevezetését követően az indonéz piacon bekövetkezett csökkenése – alapján megállapította, hogy az általános exportkorlátozási rendszer a biodízel‑ágazat javát szolgálja azáltal, hogy mesterségesen alacsonyan tartja a belföldi CPO‑árakat, és nem csupán az állami bevételek beszedésére irányuló kormányzati intézkedések mellékhatásának tekintendő.

151 Negyedszer, a felperesek arra hivatkoznak, hogy az exportilleték nem járt azzal a hatással, hogy korlátozta a CPO exportját, mivel a CPO‑gyártók termelésük 70%‑át még mindig exportálják.

152 Ennek az érvnek nem lehet helyt adni. Az a tény ugyanis, hogy az indonéz CPO 70%‑át exportálták, nem jelenti azt, hogy a CPO‑gyártók szabadon dönthettek arról, hogy termékeiket exportálják, és ebből megfelelő díjazásra tehettek szert. Ellenkezőleg, amint azt a Bizottság helyesen hangsúlyozza, a CPO‑gyártók először is kielégítették a belső keresletet, amely a megtámadott rendelet (153) preambulumbekezdésében hivatkozott nyilvános források szerint a termelés 30%‑ának felelt meg, és csak ezt követően exportáltak. Ebből következik, hogy e gyártók nem törekedtek arra, hogy termelésük nagyobb részét ott exportálják, ahol az árak magasabbak voltak, mivel az indonéz hatóságok által bevezetett exportkorlátozások szűkítették a lehetséges további exportnyereséget.

153 Mivel ez az érv elutasításra került, az első kifogást teljes egészében el kell utasítani.

– Az árak PTPN általi ellenőrzéséről

154 Második kifogásukban a felperesek azt állítják, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy a kormányzat a PTPN‑en keresztül elérte a CPO belföldi árainak csökkenését.

155 Előzetesen emlékeztetni kell arra – amint az az ideiglenes rendelet (91)–(99) és (126) preambulumbekezdéséből, valamint a megtámadott rendelet (120) és (123) preambulumbekezdéséből kitűnik –, hogy a Bizottság a CPO‑beszállítók és a PTPN együttműködésének hiányára tekintettel az alaprendelet 28. cikke (1) bekezdésének rendelkezéseit alkalmazta, és a rendelkezésre álló adatokra támaszkodott következtetései alátámasztása érdekében.

156 Elsősorban, a felperesek azt kifogásolják, hogy a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy a PTPN mesterségesen alacsony szinten határozta meg a CPO árait, és nem racionális piaci szereplőként járt el. Azt állítják, hogy a PTPN, amely Indonéziában a CPO összesített beszállításának csak 6–9%‑át tette ki, nem rögzítette árait, mivel egyrészt ezeket az árakat az indonéziai keresletet és kínálatot tükröző napi árverések útján határozták meg, másrészt pedig az, hogy a CPO indonéziai árai alacsonyabbak voltak, mint a nemzetközi piacokon, mivel Indonézia a CPO fő gyártója. A nyolc CPO‑beszállító által szolgáltatott információkból álláspontjuk szerint az következik, hogy CPO‑értékesítései nyereségesek voltak, ami azt mutatja, hogy azért követték a PTPN árait, mert azokat nyereségesnek tartották, és ez azt is jelenti, hogy a PTPN racionális piaci szereplőként járt el.

157 E tekintetben az ideiglenes rendelet (128)–(131) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a PTPN 100%‑os kormányzati tulajdonban álló vállalatcsoport, amely különböző árukat termel, köztük CPO‑t.

158 Az ideiglenes rendelet (132) és (133) preambulumbekezdése kifejti, és a felek nem vitatják, hogy a PTPN a CPO‑ja értékesítése érdekében napi árveréseket szervezett. A napi ajánlattételi eljárás megindítása előtt a PTPN meghatározott egy,