Ideiglenes változat

A TÖRVÉNYSZÉK ELNÖKÉNEK VÉGZÉSE

2018. június 22.( )

„Ideiglenes intézkedés iránti kérelem – Növényvédő szerek – A diflubenzuron hatóanyag – A forgalomba hozatal jóváhagyásának feltételei – Végrehajtás felfüggesztése iránti kérelem – A sürgősség hiánya – Az érdekek mérlegelése”

A T‑476/17. R. sz. ügyben,

az Arysta LifeScience Netherlands BV (székhelye: Amszterdam [Hollandia], képviselik: C. Mereu és M. Grunchard ügyvédek)

felperesnek

az Európai Bizottság (képviselik: A. Lewis, I. Naglis és G. Koleva, meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen,

az 540/2011/EU végrehajtási rendeletnek a diflubenzuron hatóanyag jóváhagyási feltételei tekintetében történő módosításáról szóló, 2017. május 18‑i (EU) 2017/855 bizottsági végrehajtási rendelet (HL 2017. L 128., 10. o.) végrehajtásának felfüggesztése iránt az EUMSZ 278. cikk és az EUMSZ 279. cikk alapján benyújtott kérelme tárgyában,

A TÖRVÉNYSZÉK ELNÖKE

meghozta a következő

Végzést( )

[omissis]

A jogkérdésről

[omissis]

A sürgősségről

23 A kért ideiglenes intézkedések sürgősségének vizsgálata érdekében emlékeztetni kell arra, hogy az ideiglenes intézkedés iránti eljárás célja a jövőbeli jogerős határozat teljes hatékonyságának biztosítása annak elkerülése érdekében, hogy az uniós bíróság által nyújtott védelemben hézag keletkezhessen. E cél elérése érdekében a sürgősséget általánosságban annak alapján kell megítélni, hogy az ideiglenes döntés meghozatala szükséges‑e azért, hogy elkerülhető legyen, hogy az ideiglenes intézkedést kérő félnek súlyos és helyrehozhatatlan kára keletkezzen. E félnek kell bizonyítania, hogy nem várhatja ki az alapügyben folyó eljárás végkimenetelét anélkül, hogy ne szenvedne súlyos és helyrehozhatatlan kárt (lásd: 2016. január 14‑i AGC Glass Europe és társai kontra Bizottság végzés, C‑517/15 P‑R, EU:C:2016:21, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

24 Ezenkívül az állandó ítélkezési gyakorlat szerint csak akkor áll fenn a sürgősség, ha az a súlyos és helyrehozhatatlan kár, amelytől az ideiglenes intézkedésért folyamodó fél tart, oly mértékben közvetlen, hogy bekövetkezte megfelelő valószínűséggel előre látható. Mindesetre e felet terheli azoknak a tényeknek a bizonyítása, amelyek megalapozzák az ilyen kár bekövetkezésének valószínűségét, hiszen a pusztán hipotetikus jellegű kár, amennyiben jövőbeli és bizonytalan események bekövetkezésén alapszik, nem igazolhatja ideiglenes intézkedések elrendelését (lásd: 2017. március 23‑i Gollnisch kontra Parlament végzés, T‑624/16, nem tették közzé, EU:T:2017:243, 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

25 Másfelől, az eljárási szabályzat 156. cikke (4) bekezdésének második mondata értelmében az ideiglenes intézkedés iránti kérelmeknek „tartalmazniuk kell a rendelkezésre álló valamennyi olyan bizonyítékot és felajánlott bizonyítékot, amely az ideiglenes intézkedések elrendelésének igazolására szolgál”.

26 Így az ideiglenes intézkedés iránti kérelemnek önmagában lehetővé kell tennie az alperes számára az észrevételeinek előkészítését, az ideiglenes intézkedésről határozó bíró számára pedig e kérelem elbírálását, adott esetben az azt alátámasztó egyéb információk nélkül, mivel azoknak az alapvető ténybeli és jogi körülményeknek, amelyek e kérelem alapját képezik, az említett kérelemnek magából a szövegéből ki kell tűnniük (lásd: 2016. szeptember 6‑i Inclusion Alliance for Europe kontra Bizottság végzés, C‑378/16 P‑R, nem tették közzé, EU:C:2016:668, 17. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

27 Állandó ítélkezési gyakorlat az is, hogy az ideiglenes intézkedésről határozó bírónak ahhoz, hogy értékelhesse, hogy a fenti 23., 24. és 26. pontban említett valamennyi feltétel teljesül‑e, konkrét és pontos információkkal kell rendelkeznie, melyeket részletes és hiteles dokumentumokban foglalt bizonyítékok támasztanak alá, melyek bizonyítják azt a helyzetet, amelyben az ideiglenes intézkedéseket kérelmező fél van, és amelyek lehetővé teszik a kérelmezett intézkedések hiányában valószínűleg felmerülő következmények értékelését. Ebből következik, hogy az említett félnek többek között abban az esetben, ha vagyoni jellegű kár bekövetkezésére hivatkozik, iratokkal alátámasztva be kell mutatnia a pénzügyi viszonyainak a valósághű és globális helyzetképét (lásd ebben az értelemben: 2016. február 29‑i ICA Laboratories és társai kontra Bizottság végzés, T‑732/15 R, nem tették közzé, EU:T:2016:129, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

28 Végül, jóllehet az ideiglenes intézkedés iránti kérelem egyes konkrét pontokon kiegészíthető az ahhoz mellékelt iratokra történő utalásokkal, ezen iratok nem pótolhatják azt, ha az említett kérelemből alapvető adatok hiányoznak. Nem az ideiglenes intézkedésről határozó bíró feladata, hogy az érintett fél helyett felkutassa az ideiglenes intézkedés iránti kérelem mellékleteiben, az alapeljárásban előterjesztett keresetlevélben vagy annak mellékleteiben foglalt azon elemeket, amelyek alátámaszthatják az ideiglenes intézkedés iránti kérelmet. Másfelől az ideiglenes intézkedésről határozó bíróra háruló ilyen kötelezettség megfoszthatná érvényesülésétől az eljárási szabályzat 156. cikkének (5) bekezdését, amely előírja, hogy az ideiglenes intézkedés iránti kérelmet külön beadványban kell benyújtani (lásd ebben az értelemben: 2014. június 20‑i Wilders kontra Parlament és társai végzés, T‑410/14 R, nem tették közzé, EU:T:2014:564, 16. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

29 Ezen ismérvek alapján kell megvizsgálni, hogy a felperesnek sikerül‑e bizonyítania a sürgősséget.

30 A felperes lényegében olyan súlyos és helyrehozhatatlan kárra hivatkozik, amely a forgalma és a nyeresége tekintetében bekövetkező sérelem kockázata, a piaci részesedések elvesztésének kockázata, az egyik termelőhelyét érintő hatások, valamint a jóhírnevének megsértése folytán merül fel.

A kár súlyosságáról

31 Először is, a felperes a forgalma és a nyeresége tekintetében bekövetkező sérelem kockázata folytán állítólag felmerülő kárt illetően úgy véli, hogy a megtámadott rendeletnél fogva jelentős veszteséget fog elszenvedni a forgalma és a nyeresége tekintetében. Ennek kapcsán tehát meg kell állapítani, hogy az állítólagos kár tisztán vagyoni jellegű.

32 Márpedig a hivatkozott vagyoni kár súlyosságát illetően állandó ítélkezési gyakorlat, hogy a kért ideiglenes intézkedés csak akkor indokolt, ha úgy tűnik, hogy ilyen intézkedés hiányában az azt kérelmező fél olyan helyzetbe kerülne, amely az alapeljárást befejező határozat meghozatalát megelőzően a létezését veszélyeztetné (lásd: 2010. április 30‑i Xeda International és Pace International kontra Bizottság végzés, T‑71/10 R, nem tették közzé, EU:T:2010:173, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

33 Egyrészt, állandó ítélkezési gyakorlat, hogy az ilyen kár súlyosságát többek között a vállalkozás méretére és forgalmára, valamint azon csoport sajátosságaira tekintettel kell elemezni, amelyhez a vállalkozás tartozik (lásd: 2011. november 15‑i Xeda International kontra Bizottság végzés, T‑269/11 R, nem tették közzé, EU:T:2011:665, 20. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; lásd továbbá ebben az értelemben: 1998. április 15‑i Camar kontra Bizottság és Tanács végzés, C‑43/98 P(R), EU:C:1998:166, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

34 Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy – továbbra is az állandó ítélkezési gyakorlat szerint – megállapítást nyert egyfelől az, hogy ami az erőteljesen szabályozott piacokon működő vállalkozások forgalmának 10%‑ánál alacsonyabb résznek megfelelő veszteséget illeti, azok a pénzügyi nehézségek, amelyek e vállalkozások esetében kockázatként felmerültek, nem tűntek olyan jellegűnek, hogy e vállalkozásoknak magát a létezését veszélyeztessék (2011. november 15‑i Xeda International kontra Bizottság végzés, T‑269/11 R, nem tették közzé, EU:T:2011:665, 21. pont; lásd továbbá ebben az értelemben: 2001. április 11‑i Bizottság kontra Bruno Farmaceutici és társai végzés, C‑474/00 P(R), EU:C:2001:219, 106. pont), másfelől pedig az, hogy az e vállalkozások forgalma közel kétharmadának megfelelő veszteséget illetően a Bíróság – elismerve ugyan, hogy az e vállalkozásoknak okozott pénzügyi nehézségek lehettek olyan jellegűek, hogy e vállalkozások létezését veszélyeztessék – hangsúlyozta, hogy egy erőteljesen szabályozott olyan ágazatban, amely gyakran jelentős befektetéseket igényel, és amelyben a hatáskörrel rendelkező hatóságok közegészségügyi kockázatok felmerülése esetén kénytelenek lehetnek olyan okokból beavatkozni, amelyeket az érintett vállalkozások nem mindig láthatnak előre, e vállalkozások feladata, hogy – hacsak nem maguknak kell viselniük az ilyen beavatkozásból eredő kárt – megfelelő üzletpolitika kialakításával felvértezzék magukat e beavatkozás következményeivel szemben (lásd: 2016. június 16‑i ICA Laboratories és társai kontra Bizottság végzés, C‑170/16 P(R), nem tették közzé, EU:C:2016:462, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

[omissis]

37 A forgalom, csakúgy mint a szóban forgó anyagnak a megtámadott rendelet által tiltott felhasználás céljára történő értékesítéséből származó nyereség tehát csekély részét képezi a felperes, illetve azon csoport forgalmának vagy bruttó nyereségének, amelyhez a felperes tartozik (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2001. április 11‑i Bizottság kontra Bruno Farmaceutici és társai végzés, C‑474/00 P(R), EU:C:2001:219, 105. pont).

38 Ezért önmagában az, hogy a forgalmát vagy az ezen értékesítésekből származó nyereségét illetően veszteség merül fel, nem elegendő ahhoz, hogy az állítólagos kárt a fenti 36. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében súlyosnak lehessen tekinteni.

39 Másrészt, mint azt a felperes is hangsúlyozta, a 2009. április 28‑i United Phosphorus kontra Bizottság végzésben (T‑95/09 R, nem tették közzé, EU:T:2009:124, 69. pont) ugyanakkor elismerést nyert, hogy a kár súlyosságának értékelése során az ideiglenes intézkedésről határozó bíró nem szorítkozhat arra, hogy gépiesen és mereven csak a releváns forgalmat veszi alapul, hanem figyelembe kell vennie az egyes ügyek sajátos körülményeit is, a határozatának elfogadásakor pedig azokat összefüggésbe kell hoznia a forgalomban okozott kárral.

40 Így a fenti ügyben a kár súlyosságának elemzése keretében figyelembe vették azt a jelentős gazdasági és pénzügyi válságot, amely a világ gazdaságát hónapok óta sújtotta, és amely érintette annak a csoportnak az értékét, amelyhez a felperes tartozott. Az ideiglenes intézkedésről határozó bíró ebből azt a következtetést vonta le, hogy e különleges körülményekre tekintettel a felperes bizonyította annak a kárnak a súlyosságát, amely akkor érné őt, ha a kért ideiglenes intézkedéseket nem rendelnék el.

41 Meg kell állapítani, hogy a felperes nem hivatkozik ilyen kivételes helyzetre.

42 Ugyanakkor, jóllehet a felperes nem jelöli meg világosan azokat a körülményeket, amelyek a jelen ügyben a kára súlyosságának vizsgálata keretében relevánsak lennének, úgy tűnik, hogy a kár e vetületével kapcsolatos okfejtéseken belül előad bizonyos olyan tényezőket, amelyek úgy tekinthetők, hogy a jelen ügy említett sajátos körülményei körébe tartoznak.

43 Ezért meg kell vizsgálni a felperes azon következményekkel kapcsolatos állításait, amelyek a diflubenzuronnal összefüggő tevékenysége vonatkozásában egyrészt a 7.802/89. sz. brazil jogszabály alkalmazása, másrészt pedig új maradékanyag‑határérték (a továbbiakban: MRL) meghatározása folytán várhatóan felmerülnek.

[omissis]

45 E tekintetben mindenekelőtt meg kell állapítani: általánosságban az, hogy valamely anyag felhasználását megtiltó vagy korlátozó rendelet elfogadásának következményeként csökkennek az értékesítések az Unió tagjainak nem minősülő országokban amiatt, hogy bizonyos harmadik országok az uniós szabályozást követik, nem vehető figyelembe az állítólagos kár súlyosságának mérlegelése során, mivel az ilyen intézkedések nem a megtámadott rendelet, hanem az egyes harmadik országok hatóságai által a szuverén jogkörük gyakorlása keretében meghozott döntés közvetlen következményei (lásd ebben az értelemben: 2009. április 28‑i United Phosphorus kontra Bizottság végzés, T‑95/09 R, nem tették közzé, EU:T:2009:124, 56. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

46 Továbbá meg kell állapítani, hogy a felperes nem bizonyította, hogy a kért ideiglenes intézkedések – feltételezve, hogy azokat elrendelik – megakadályoznák a brazil hatóságokat abban, hogy a területükön megtiltsák a diflubenzuron étkezési célokra történő értékesítését. Ezért a felperes nem bizonyította, hogy a megtámadott rendelet végrehajtásának felfüggesztése megakadályozhatná az állítólagos kár bekövetkezését (lásd ebben az értelemben: 2009. április 28‑i United Phosphorus kontra Bizottság végzés, T‑95/09 R, nem tették közzé, EU:T:2009:124, 56. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

47 Végül úgy tűnik, hogy ezen aggodalom konkrét megvalósulása hipotetikus, mivel a felperesnek rendelkezésére áll egy 2017. február 28‑án kelt, a legutóbbi ajánlásokkal összhangban készített tanulmány, amely megerősíti a PCA potenciálisan genotoxikus hatásának hiányát („Az F344 Big Blue® transzgenikus patkányok esetében a locus CII‑n végzett in vivo génmutációs vizsgálat és a perifériás vér mikronukleusz‑vizsgálata”). Következésképpen észszerű kételyek állhatnak fenn a brazil hatóságok által a diflubenzuron genotoxikus hatásával kapcsolatban elvégzendő végleges mérlegelést illetően, mivel feltételezhető, hogy e tanulmányra tekintettel e hatóságok úgy ítélik majd meg, hogy a tudományos közösség naprakésszé tett eredményei nem indokolnak ilyen tilalmat. Az állítólagos kár ezzel kapcsolatos vetülete a fenti 24. pontban említett ítélkezési gyakorlat értelmében csak bizonytalan jellegű lehet.

48 Következésképpen azok a következmények, amelyek a felperes szerint a diflubenzuronnal kapcsolatos tevékenysége vonatkozásában a 7.802/89. sz. brazil jogszabály alkalmazása folytán várhatók, nem minősülnek olyan különleges körülménynek, amelynek alapján a kár súlyosságára lehetne következtetni.

[omissis]

52 Meg kell tehát állapítani, hogy a jelen ügyben nem áll fenn semmi olyan különleges körülmény, amelynek a releváns forgalmakra tekintettel történő mérlegelése alapján az ideiglenes intézkedésről határozó bíró arra következtethetne, hogy az állítólagos kár a felperes forgalma és nyeresége tekintetében bekövetkező sérelem kockázata folytán súlyos.

[omissis]

61 Harmadszor, ami az állítólagos kárnak a felperes egyik termelőhelyét érintő hatások kockázata folytán fennálló súlyosságát illeti, a felperes pontosítja, hogy kizárólag a szóban forgó anyagot gyártja az Ankerwegben (Hollandia) található azon termelőhelyén, amelynek nagyrészt az a rendeltetése, hogy az Unión belüli és az Unión kívüli felhasználás céljára előállítsa a szóban forgó anyagot. A diflubenzuront illetően az „étkezési célokra alkalmas növényekre” címkének az Unión belüli elvesztése 618 859 euró termelésiköltség‑felszívási veszteséget jelentene, ami a teljes költségfelszívás 89,7%‑át tenné ki, továbbá 36 735 kg mennyiségi veszteséggel, vagyis az Unión belüli mennyiség 95%‑ának elvesztésével járna. Következésképpen az étkezési célokra alkalmas növényekre szánt diflubenzuron mennyiségi veszteségének bekövetkezése azt jelentené, hogy az összes fennmaradó terméknek kellene felszívnia e 618 859 euró költséget, ami az összes többi termék vonatkozásában megemelné a költségeket, továbbá csökkentené a versenyképességet az uniós piacon, valamint a többi világpiacon.

62 Ezenkívül az állítólagos kárnak a felperes egyik termelőhelyét érintő hatások kockázata folytán fennálló helyrehozhatatlan jellegével kapcsolatos okfejtései keretében a felperes bizonyos olyan tényezőkre hivatkozik, amelyek valójában a kár súlyosságának mérlegelése körébe tartoznak. Hangsúlyozza ugyanis, hogy a jelenlegi termelőhely 25 alkalmazottja van a szóban forgó anyagra és a diflubenzuronalapú termékekre beosztva, továbbá hogy e termelőhely életképessége veszélyeztetve van, mivel az Unióban az étkezési célokra alkalmas növényekre szánt termékek 618 859 eurót (vagy 16,7%‑ot) szívnak fel az ankerwegi termelőhely diflubenzurontermelésének 3 699 373 euró összegű teljes költségéből, még akkor is, ha a mennyiségük a teljes mennyiség 8,4%‑át teszi ki. Másfelől, a felperes emlékeztet többek között arra, hogy az étkezési célú termékek vonatkozásában az MRL felülvizsgálata jelentős hatással lenne a világ kulcsfontosságú piacain értékesített termékekre, továbbá, mivel a diflubenzuron teljes termelése a mennyiség nagyjából 30%‑át teszi ki, és az ankerwegi termelőhely költségeinek nagyjából 30%‑át szívja fel, a világpiacon értékesített termékek csökkenése vagy elvesztése jelentősen kihatna az említett termelőhely életképességére.

63 A fentiekből tehát az következik, hogy a megtámadott rendelet várható hatásából eredő, az Ankerwegben található termelőhelyet érintő állítólagos kár vagyoni jellegű.

64 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy – összhangban a fenti 32. pontban említett ítélkezési gyakorlattal – az ilyen kár súlyosságát illetően a kért ideiglenes intézkedés csak akkor indokolt, ha úgy tűnik, hogy ilyen intézkedés hiányában az azt kérelmező fél olyan helyzetbe kerülne, amely az alapeljárást befejező határozat meghozatalát megelőzően a létezését veszélyeztetné.

65 Márpedig egyrészt, a felperes aggodalma nem a létezésének veszélyeztetésére, hanem egy termelőhely életképességére vonatkozik. E tekintetben – ellentétben a fenti 24–27. pontban említett ítélkezési gyakorlattal – a felperes nem szolgál semmi olyan adattal, amelynek alapján arra lehetne következtetni, hogy a fennmaradása a termelőhely életképességét illetően előadott kockázatok folytán bármilyen módon fenyegetve lenne.

66 Másrészt, az érintett termelőhely nem kizárólag az Unión belüli felhasználás céljára állítja elő a szóban forgó anyagot, hanem az Unión kívüli felhasználás céljára is. Mivel a felperes hangsúlyozza, hogy az étkezési célú termékekre vonatkozó új MRL meghatározása milyen esetleges hatásokat gyakorolna a világszintű értékesítéseire, ezen érv relevanciájának cáfolata érdekében elegendő utalni a fenti 50. pontban kifejtett indokolásra.

67 Harmadrészt, ellentétben a fenti 24–27. pontban említett ítélkezési gyakorlattal, a felperes nem szolgál az ideiglenes intézkedésről határozó bíró számára az állítólagos hatások súlyosságának vizsgálatát lehetővé tevő olyan alapvető adatokkal, mint például az érintett személyi állomány máshová történő beosztásával vagy az e termelőhelyen belüli gyártósora termelési folyamatának átalakításával kapcsolatos lehetőségekre vonatkozó információk. Hasonlóképp, a Bizottság helyesen jegyzi meg, hogy a felperes nem bizonyította, hogy e termelőhelyet nem lehetne számos egyéb olyan növényvédő szer gyártására használni, amelyet a felperes csoportja állít elő.

68 Ezért a felperes egyik termelőhelyét érintő hatások önmagukban nem lehetnek elegendők ahhoz, hogy az állítólagos kárt a fenti 64. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében súlyosnak lehessen tekinteni.

[omissis]

71 Negyedszer, a felperes a jóhírneve megsértésének kockázatából eredő állítólagos kár súlyosságát illetően előadja, hogy a megtámadott rendelet általában véve sérteni fogja a jóhírnevét, továbbá a diflubenzuronalapú termékeinek jóhírnevét, valamint a fő védjegye, a Dimilin és az e termékekhez kapcsolódó formulációtípusok jóhírnevét.

72 Egyrészt, amennyiben a felperes attól tart, hogy a megtámadott rendelet egyfelől általában véve sérti a jóhírnevét, továbbá a diflubenzuronalapú termékeinek jóhírnevét, valamint a fő védjegye, a Dimilin és az e termékekhez kapcsolódó formulációtípusok jóhírnevét azáltal, hogy megbélyegzi a diflubenzuront, másfelől pedig – még általánosabban – kétségbe vonja a felperes növényvédő szerek területén szerzett tapasztalatát és a magas minőségi színvonalat képviselő, biztonságos termékek szállítására való képességét, továbbá kedvezőtlen továbbgyűrűző hatást eredményez a felperes által gyártott egyéb termékek jóhírnevét illetően, különösen a növényvédelem területén, meg kell állapítani, hogy valamely növényvédő szernek a piacról történő kivonása – még inkább pedig a felhasználási körét érintő korlátozás előírása – nem szükségképpen jelenti az egész érintett vállalkozás jóhírnevének sérelmét. E tekintetben közismert, hogy a szóban forgó piacon működő számos vállalkozás esetében előfordult már, hogy a termékeiket kivonták a piacról, anélkül hogy e vállalkozásokat vagy a termékeiket emiatt megbélyegzettnek lehetne tekinteni. A szabályozó hatóságok és az érintett ágazat gazdasági szereplői – akik jól ismerik a szabályozási hátteret – hajlamosak a valamely növényvédő‑szer engedélyezését megtagadó határozatot inkább akként felfogni, hogy az rendes körülmények között részét képezi a szabályozási eljárásnak. Az ilyen határozat ugyanis úgy tekinthető, hogy az csupán a tudományos fejlődés és a kutatási módszerek javulásának eredménye (lásd ebben az értelemben: 2011. november 15‑i Xeda International kontra Bizottság végzés, T‑269/11 R, nem tették közzé, EU:T:2011:665, 43. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

73 Másrészt, meg kell állapítani, hogy ha a megtámadott rendelet elfogadásából ténylegesen a felperes jóhírnevének megsértése következne, e sérelem már e rendelet elfogadásának napján bekövetkezett volna, és fennállt volna mindaddig, amíg e rendeletet a kereset tárgyában hozott határozat meg nem semmisíti (lásd ebben az értelemben: 2011. november 15‑i Xeda International kontra Bizottság végzés, T‑269/11 R, nem tették közzé, EU:T:2011:665, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

74 Harmadrészt, a felperes az egészségügyi ágazat különleges érzékenységére hivatkozik. Ugyanakkor, mivel a megtámadott rendeletet több évig tartó összetett közigazgatási eljárás eredményeként fogadták el, amelyben tudományos szakértők és az érintett ágazat szakmai szereplői is részt vettek, e rendelet végrehajtása felfüggesztésének az ideiglenes intézkedésről határozó bíró által szigorúan átmeneti jelleggel és egyszerűsített eljárásban történő elrendelése aligha tudná eloszlatni az annak megalapozottságával kapcsolatban felmerülő esetleges kétségeket, hogy a diflubenzuron nem veszélyes az étkezési célokra alkalmas növények piacára (lásd ebben az értelemben: 2011. november 15‑i Xeda International kontra Bizottság végzés, T‑269/11 R, nem tették közzé, EU:T:2011:665, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). E tekintetben meg kell állapítani, hogy a fenti 24–27. pontban említett ítélkezési gyakorlattal ellentétben a felperes nem magyarázza meg, hogy a jelen ügy mennyiben teszi irrelevánssá e megállapításokat, különösen pedig nem jelöli meg, hogy a megtámadott rendelet végrehajtásának felfüggesztése mennyiben szüntetné meg azokat az aggodalmakat, amelyek már felmerülhettek a jelentéstevő tagállam és az Európai Élelmiszerbiztonsági Hatóság (EFSA) diflubenzuronnal kapcsolatos értékelésének közzététele, valamint többek között a PCA genotoxikus hatására vonatkozó következtetések folytán, amely dokumentumok már sok éve hozzáférhetők.

75 Hasonlóképp, ami a felperes azon állítását illeti, amely szerint nagyon valószínű, hogy a megtámadott rendelet súlyosan kihat a fogyasztók által a diflubenzuron‑alapú termékekbe vetett bizalomra, továbbá a fogyasztók részéről jelentős aggodalmakat kelt a diflubenzuron ártalmatlanságát illetően, az iratanyag adataiból nem tűnik ki, hogy az ideiglenes intézkedésről határozó bíró által átmeneti jelleggel elrendelt felfüggesztés olyan intézkedés lenne, amely megakadályozhatná az ilyen bizalomvesztést. E tekintetben a felperes megelégszik annak kijelentésével, hogy ha megengedik az említett rendelet hatályban tartását, az annak kockázatával jár, hogy idővel erősödni fog a szóban forgó anyagnak az e rendeletben előírt korlátozás folytán történő megbélyegzése. Márpedig, mint azt a fenti 73. pont is hangsúlyozza, a diflubenzuronnak az étkezési célokra alkalmas növények piacára veszélyes anyagként történő azonosítása és ezen információnak a nyilvánossággal történő közlése időben megelőzte a megtámadott rendelet elfogadását.

76 Végül ötödször, hangsúlyozni kell, hogy olyan piac keretében, amely a jelen ügy tárgyát képezőhöz hasonlóan erőteljesen szabályozott, továbbá közegészségügyi kockázatok felmerülése esetén a hatáskörrel rendelkező hatóságok részéről gyors beavatkozásnak van kitéve, amelyre nem mindig előre látható okokból kerül sor, az érintett vállalkozások feladata, hogy – hacsak nem maguknak kell viselniük az ilyen beavatkozásból eredő kárt – megfelelő üzletpolitika kialakításával felvértezzék magukat e beavatkozás következményeivel szemben (lásd: 2016. június 16‑i ICA Laboratories és társai kontra Bizottság végzés, C‑170/16 P(R), nem tették közzé, EU:C:2016:462, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

77 A jelen ügyben legkorábban 2012. szeptember 7‑én, vagyis az EFSA azon következtetéseinek átadásakor, amelyek a PCA‑nak mint maradékanyagnak való potenciális kitettségre vonatkozó újabb nehézséget azonosítottak (lásd a fenti 5. pontot), vagy legalábbis 2013. július 18‑án, vagyis akkor, amikor a Bizottság tájékoztatta a felperest azon döntéséről, hogy az 1107/2009 rendelet 21. cikke alapján felülvizsgálja a szóban forgó anyag jóváhagyását (lásd a fenti 7. pontot), a felperes olyan információkkal rendelkezett, amelyek alapján a gondossági kötelezettségének körébe tartozott, hogy a fenti 76. pontban felidézett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően megtegye a megfelelő intézkedéseket annak érdekében, hogy felvértezze magát a diflubenzuron felhasználásának korlátozásaival járó esetleges kockázatokkal szemben. Ezenkívül meg kell állapítani, hogy a jelen ideiglenes intézkedés iránti kérelem e tekintetben semmilyen adatot nem tartalmaz. Másfelől e megfontolások összessége még akkor is releváns, ha el kellene ismerni, hogy – mint azt a felperes a kérelmében állítja – a felperesnek csak 2015 júliusától kezdve lehettek volna okai arra, hogy válaszoljon a metabolit genotoxikus hatásával kapcsolatos aggodalmakra.

78 Az eddigiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a felperes nem bizonyította az állítólagos kár súlyosságát.

A kár helyrehozhatatlan jellegéről

79 Másfelől nem tűnik úgy sem, hogy az állítólagos kárt a jelen esetben helyrehozhatatlannak lehetne minősíteni.

80 Először is, állandó ítélkezési gyakorlat, hogy a vagyoni jellegű kár – kivételes körülmények fennállása kivételével – nem tekinthető helyrehozhatatlannak vagy akár nehezen helyrehozhatónak, mivel a vagyoni ellentételezés főszabály szerint még arra is alkalmas, hogy a károsult személy számára helyreállítsa a kár bekövetkezése előtti helyzetet. Az ilyen kár többek között az EUMSZ 268. cikk és EUMSZ 340. cikk alapján indított kártérítési kereset keretében hozható helyre (lásd: 2013. november 28‑i EMA kontra InterMune UK és társai végzés, C‑390/13 P(R), EU:C:2013:795, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2009. április 28‑i United Phosphorus kontra Bizottság végzés, T‑95/09 R, nem tették közzé, EU:T:2009:124, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

81 Ilyen kár kockázata esetében a kért ideiglenes intézkedés csak akkor indokolt, ha úgy tűnik, hogy ilyen intézkedés hiányában a felperes olyan helyzetbe kerülne, amely az alapeljárást befejező határozat meghozatalát megelőzően a létezését veszélyeztetné (2002. december 3‑i Neue Erba Lautex kontra Bizottság végzés, T‑181/02 R, EU:T:2002:294, 84. pont). A piacról való azonnali eltűnés ténylegesen mind helyrehozhatatlan, mind súlyos kárnak tekinthető, így ebben az esetben a kért ideiglenes intézkedés elfogadása indokoltnak tűnik (lásd: 2009. április 28‑i United Phosphorus kontra Bizottság végzés, T‑95/09 R, nem tették közzé, EU:T:2009:124, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

82 A jelen esetben a felperes forgalma és a nyeresége tekintetében bekövetkező sérelem kockázata folytán fennálló állítólagos kárt illetően az ideiglenes intézkedésről határozó bíró által a jelen ítélet 31–52. pontjában lefolytatott elemzésből kitűnik, hogy a felperes nincs ilyen helyzetben.

83 Hasonlóképp, az ankerwegi termelőhely életképessége tekintetében felhozott érveket illetően már megállapítást nyert, hogy a jelen ideiglenes intézkedés iránti kérelem nem tartalmaz olyan alapvető adatokat, mint például az érintett személyi állomány máshová történő beosztásával vagy a felperes e termelőhelyen belüli gyártósora termelési folyamatának átalakításával kapcsolatos lehetőségekre vonatkozó információk. Márpedig az ilyen információk szükségesek ahhoz, hogy az ideiglenes intézkedésről határozó bíró megvizsgálja az állítólagos kár helyrehozhatatlan jellegét. Mindenesetre a fenti 81. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint a kár helyrehozhatatlanságának mérlegelése keretében egyedül a felperes fennmaradása releváns. Márpedig, mint azt a fenti 65. pont jelezte, a felperes aggodalma nem a létezésének veszélyeztetésére, hanem egy termelőhely életképességére vonatkozik.

84 Másodszor, mint azt a fenti 58. pont is felidézte, jóllehet figyelembe vették azt is, hogy a kért ideiglenes intézkedés hiányában a felperes piaci részesedései helyrehozhatatlan módon megváltoznának, pontosítani kell, hogy ez az eset csupán akkor kezelhető azonos módon a piacról való eltűnés kockázatával, és akkor igazolhatja a kért ideiglenes intézkedés elfogadását, ha a piaci részesedések helyrehozhatatlan megváltozása is súlyos. Nem elegendő tehát, ha valamely vállalkozás egy piaci részesedés helyrehozhatatlan elvesztését kockáztatja, hanem az is szükséges, hogy e piaci részesedés kellően jelentős legyen, tekintettel többek között e vállalkozás méretére, figyelembe véve azon csoport jellemzőit, amelyhez a vállalkozás a tulajdonosi köre révén kapcsolódik. Az ilyen piaci részesedés elvesztésére hivatkozó felperesnek ezenkívül bizonyítania kell, hogy szerkezeti vagy jogi természetű akadályok gátolják őt abban, hogy e piaci részesedés számottevő részét visszaszerezze (lásd: 2009. április 28‑i United Phosphorus kontra Bizottság végzés, T‑95/09 R, nem tették közzé, EU:T:2009:124, 35. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

85 A jelen ügyben megállapítást nyert, hogy nem jelentősek azok a piaci részesedések, amelyek elvesztésétől a felperes tart (lásd a fenti 60. pontot). Mindenesetre a felperes nem bizonyította a jogilag megkövetelt módon, hogy olyan szerkezeti vagy jogi természetű akadályok állnának fenn, amelyek gátolják ők abban, hogy e piaci részesedés számottevő részét visszaszerezze.

86 E tekintetben a felperes mindenekelőtt azt állítja, hogy ha a keresetnek helyt adnak, egy reklámkampány észszerűen nem tudná helyreállítani a jelenleg fennálló piaci részesedését, és „meg kellene küzdenie” a megtámadott rendelet által keltett „rossz hírveréssel”. A felperes úgy véli, hogy nem áll módjában nagy költségvetésű reklámkampányt (vagy azzal egyenértékű műveletet) levezényelni a kedvezőtlen megítélés leküzdése érdekében, mivel sem ő, sem pedig a hátterét képező csoport egészében véve nem rendelkezik kellő eszközökkel ahhoz, hogy ilyen cselekvést finanszírozzon.

87 Ugyanakkor a fenti 24–27. pontban említett ítélkezési gyakorlat szerint az ideiglenes intézkedéseket kérelmező fél feladata, hogy az ideiglenes intézkedésről határozó bírónak megadja mindazokat az információkat, amelyek szükségesek azon mérlegeléshez, amelyet többek között az állítólagos kár helyrehozhatatlanságát illetően e bírónak le kell folytatnia. Így az egyszerű kijelentések nem felelhetnek meg az ítélkezési gyakorlatban kialakított e kritériumoknak. Márpedig a jelen ügyben az ideiglenes intézkedésről határozó bíró rendelkezésére bocsátott egyik dokumentum sem tudja első ránézésre alátámasztani a felperes által azzal kapcsolatban megfogalmazott állításokat, hogy az említett piaci részesedéseket nem lehet visszaszerezni. A felperes ugyanis annak állítására szorítkozik, hogy a termékeibe vetett bizalom esetleges elvesztése miatt nehéz lenne visszaszerezni a szóban forgó piaci részesedéseket, anélkül azonban, hogy alátámasztaná olyan szerkezeti vagy jogi természetű akadályok fennállását, amelyek gátolják őt abban, hogy úgy az ügyfelei, mint a fogyasztók vonatkozásában helyreállítsa e bizalmat, ezáltal pedig – többek között az ezen ügyfelekre és fogyasztókra irányuló megfelelő reklámtevékenység kifejtését követően – visszaszerezze e piaci részesedések számottevő részét (lásd ebben az értelemben: 2001. április 11‑i Bizottság kontra Gerot Pharmazeutika ítélet, C‑479/00 P(R), EU:C:2001:224, 92. pont). Így a felperes egyszerűen annak kijelentésére szorítkozik, hogy sem neki, sem pedig annak a csoportnak, amelyhez tartozik, nincsenek kellő eszközei ilyen cselekvés finanszírozására.

88 Ezenkívül az ügyfelek szükségképpen kedvezőtlen reakciójának bizonyítása érdekében a felperes az Audax társaság levelének a megtámadott rendelet kihirdetését követő elküldéséből eredő azon állítólagos következményekkel érvel, amelyek abból állnak, hogy a szóban forgó anyagot az Audax által támogatott szupermarketek vonatkozásában negatív listára helyezik. Nem számol ugyanakkor azokkal a következményekkel, amelyeket az alapeljárásban előterjesztett keresetének történő helytadás esetén az váltana ki, ha hasonló levelet küldenének annak érdekében, hogy ugyanezen ügyfeleket tájékoztassák a megtámadott rendelet megsemmisítéséről. Márpedig, ha egy ilyen levél egyszerű elküldése már előre kedvezőtlen következményekkel járhat a felperesre, úgy tűnik, hogy az, ha a felperes keresetének megalapozottságáról történő tájékoztatás érdekében ugyanilyen levelet küldenek, olyan jellegű következményeket válthat ki, amelyek semlegesíthetik az említett következményeket.

89 A felperes ezenkívül úgy véli, hogy még ha ki is fejleszthetne egy új helyettesítő anyagot, az alkalmazandó szabályokra tekintettel olyan jelentős jogi és szabályozási akadályokkal szembesülne, mint például az a követelmény, hogy állítson össze olyan teljes körű tudományos dokumentációt, amely adatokkal támasztja alá a helyettesítő anyag ártalmatlanságát, továbbá e dokumentáció vizsgálata és a jóváhagyásra irányuló szabályozási eljárás, mivel az eljárás teljes időtartama nagyjából tíz év. Ezenkívül egy termék nyilvántartásba vétele átlagosan nagyjából 1,5‑2 millió euróba kerülne, a termék címkéjén feltüntetni kívánt növények sokféleségétől és a termék hatóanyagának/hatóanyagainak jóváhagyásával kapcsolatos megújítási ciklus szakaszától függően.

90 E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a Törvényszék előtti eljárások átlagos időtartamára tekintettel a jelen ügy érdemére vonatkozó határozatot valószínűleg két éven belül meghozzák (lásd ebben az értelemben: 2017. július 21‑i Polskie Górnictwo Naftowe i Gazownictwo kontra Bizottság végzés, T‑130/17 R, EU:T:2017:541, 47. pont). Ezért a felperes jóval egy esetleges helyettesítő anyag jóváhagyásához szükséges időtartam lejártát megelőzően biztosat tud majd a megtámadott rendelet jogszerűségéről. Ezzel összefüggésben meg kell állapítani, hogy a felperes nem kérte az eljárási szabályzat 151. és azt követő cikkeiben szabályozott gyorsított eljárás alkalmazását. Ezenkívül a megtámadott rendelet 3. cikke értelmében a felperes 2018. szeptember 8‑ig potenciálisan olyan „türelmi időben” részesül, amelynek során a tagállamok hatályban tarthatják a diflubenzuront tartalmazó növényvédő szerekre vonatkozó engedélyeket. Ráadásul, mint azt a felperes a kérelmében hangsúlyozza, a jóváhagyás meghosszabbítására irányuló olyan eljárás van folyamatban, amelyre szigorú határidők vonatkoznak, és amely a 2018. évtől annak megállapítását eredményezheti, hogy a metabolitnak nincs genotoxikus hatása. A Bizottság álláspontja szerint ezen eljárásnak nem sokkal 2019. június 30. előtt le kell zárulnia. Következésképpen az állítólagos kár helyrehozhatatlanságát illetően nem tűnik releváns körülménynek az, hogy a felperes anyagainak portfóliójában nem szerepel helyettesítő termék.

91 Végül a felperes megelégszik annak kijelentésével, hogy a jóhírnevén esett sérelmet egyrészt azért nem lehet leküzdeni, mert az anyavállalata, a Platform Specialty Products a jelen ügyben hozandó jogerős határozatra várva semmit nem tud tenni a felperes jóhírnevének helyreállítása érdekében, másrészt pedig e jóhírnév elvesztését nem lehet tisztán pénzügyi alapon orvosolni, továbbá ezt átmenetileg sem tudja megtenni a felperes anyavállalata. Nem csupán arról van szó, hogy – mint azt a fenti 74. pont is kiemelte – a felperes nem jelöli meg, hogy a végrehajtás kért felfüggesztése mennyiben tenné lehetővé az ezen állítólagos kárral szembeni fellépést, hanem arról is, hogy az ilyen kijelentések az azokat alátámasztó egyéb adatok nélkül nem győzhetik meg az ideiglenes intézkedésről határozó bírót, összhangban a fenti 24–27. pontban említett ítélkezési gyakorlattal.

92 Harmadszor, meg kell azonban állapítani, hogy egy vagyoni jellegű kár többek között akkor minősül helyrehozhatatlannak, ha még a bekövetkezésekor sem számszerűsíthető (lásd: 2013. november 28‑i EMA kontra InterMune UK és társai végzés, C‑390/13 P(R), EU:C:2013:795, 49. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

93 Kétségtelen, hogy a vagyoni jellegű kárnak egy esetleges kártérítési kereset keretében történő helyrehozatalához fűződő bizonytalanságot önmagában nem lehet olyan körülménynek tekinteni, amely alkalmas az ilyen kárnak a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében vett helyrehozhatatlan jellege bizonyítására. Az ideiglenes intézkedés iránti eljárás szakaszában ugyanis a vagyoni jellegű kár olyan esetleges kártérítés iránti kereset útján történő utólagos helyrehozatalának lehetősége, amelyet a megtámadott jogi aktus megsemmisítését követően indítanak, szükségképpen bizonytalan. Márpedig az ideiglenes intézkedés iránti eljárás nem arra irányul, hogy ezen bizonytalanság elhárítása érdekében a kártérítési kereset helyébe lépjen, mivel célja pusztán az, hogy biztosítsa a teljes érvényesülését annak a jogerős határozatnak, amelyet a jövőben fognak meghozni az ügy érdemére vonatkozó eljárásban, amelyben az ideiglenes intézkedés iránti kérelmet előterjesztették, és amely a szóban forgó ügyben egy megsemmisítés iránti kereset nyomán indult (lásd: 2013. november 28‑i EMA kontra InterMune UK és társai végzés, C‑390/13 P(R), EU:C:2013:795, 50. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

94 Ezzel szemben nem ez a helyzet akkor, ha az ideiglenes intézkedésről határozó bíró által elvégzett vizsgálatból egyértelműen kitűnik, hogy a hivatkozott kár – a jellegére és bekövetkezésének előrelátható módjára tekintettel – bekövetkezése esetén nem azonosítható és számszerűsíthető megfelelő módon, és ezért a gyakorlatban a kártérítési kereset nem teszi lehetővé a helyreállítását (lásd: 2013. november 28‑i EMA kontra InterMune UK és társai végzés, C‑390/13 P(R), EU:C:2013:795, 51. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

95 Ugyanakkor a jelen ügyben, jóllehet a felperes megítélése szerint fennáll annak kockázata, hogy az állítólagos kár nem állítható helyre, a beadványaiból nem tűnik ki, hogy e kár – a jellegére és bekövetkezésének előrelátható módjára tekintettel – bekövetkezése esetén nem lesz azonosítható és számszerűsíthető megfelelő módon, és ezért a gyakorlatban egy kártérítési kereset nem tenné lehetővé a helyreállítását. Épp ellenkezőleg, a felperes előterjeszt bizonyos olyan számviteli adatokat, amelyek első ránézésre lehetővé teszik az említett kárnak nem csupán az azonosítását, hanem a megfelelő számszerűsítését is.

[omissis]

Az érdekek mérlegeléséről

101 Végül hangsúlyozni kell, hogy az érdekek mérlegelése nem szól a megtámadott rendelet felfüggesztése mellett.

102 Az ítélkezési gyakorlat szerint az ideiglenes intézkedés iránti eljárás keretében az összes lehetséges megoldáshoz kapcsolódó kockázatot figyelembe kell venni. Konkrétan, mindez magában foglalja többek között annak vizsgálatát, hogy az ideiglenes intézkedéseket kérelmező fél azon érdeke, hogy a megtámadott jogi aktus végrehajtásának felfüggesztését elérje, elsőbbséget élvez‑e, vagy sem, az ezen aktus azonnali alkalmazásához fűződő érdekhez képest. E vizsgálat során azt kell eldönteni, hogy az említett jogi aktusnak az ügy érdemében eljáró bíróság általi esetleges megsemmisítése lehetővé tenné‑e a jogi aktus azonnali végrehajtása által előidézett helyzet visszafordítását, és ezt megfordítva, a felfüggesztés milyen mértékben akadályozná a megtámadott jogi aktus által követett célokat abban az esetben, ha a keresetet érdemben elutasítanák (2017. március 1‑jei EMA kontra MSD Animal Health Innovation és Intervet international, C‑512/16 P(R), nem tették közzé, EU:C:2017:149, 127. pont).

103 A jelen ügyben a felperes úgy véli, hogy az érdekek mérlegelése az ő javára szól, mivel egyrészt, a szóban forgó anyag nem jelent ismert veszélyt a közegészségre, másrészt pedig minden olyan megközelítés, amely eltér attól, hogy a megtámadott rendeletet felfüggesszék addig, amíg a szóban forgó anyag jóváhagyásának meghosszabbítására irányuló eljárás tekintetében jogerős határozatot nem hoznak, aránytalan lenne, és szükségtelen hátrányt okozna a felperesnek, mivel a megtámadott rendelet hatályban tartása ellehetetlenítené az e rendelet azonnali végrehajtásából eredő joghatások orvoslását abban az esetben, ha az ügy érdemében eljáró bíróság megsemmisítené a megtámadott rendeletet.

104 Először is, ami az arra alapított érvet illeti, hogy nem áll fenn a közegészség veszélyeztetése, a felperes hangsúlyozza, hogy a szóban forgó anyag és az azon alapuló termékek 40 éven keresztül a piacon voltak, és máig nem jeleztek egyetlen olyan, a forgalmazásukból eredő esetet sem, amely érintette volna a közegészséget. A felperes ezenkívül pontosítja, hogy a diflubenzuron az Unión kívül is engedélyezett. Végül úgy véli, hogy a Bizottság által felvetett kérdések inkább spekulatív jellegűek, mint valódiak, következésképpen pedig a közegészségügyi megfontolásoknak nem lehet nagyobb súlyt tulajdonítani, mint annak a kárnak, amelyet a megtámadott rendelet a felperesnek okoz.

105 Az iratanyagból kitűnik, hogy azonosítottak az emberi egészséget érintő kockázatokat. E tekintetben a felperes a jelen esetben nem alapíthat meggyőző érvet arra, hogy az anyagot több mint 40 éven keresztül teljes biztonsággal alkalmazták az Unióban anélkül, hogy bármilyen, az emberi egészségre ártalmas hatást valaha is jeleztek volna. A jelen üggyel érintett ágazatban ugyanis a tudományos fejlődés nem ritka, ezáltal pedig alkalmat biztosít arra, hogy az újabb tudományos ismeretek és felfedezések mércéjéhez viszonyítva újból értékeljék az anyagokat. Ez képezi a jóváhagyás meghosszabbítására irányuló eljárások alapját, valamint a forgalmazási engedélyekre vonatkozó időbeli korlátok létjogosultságát. Következésképpen az ideiglenes intézkedésről határozó bíró által az érdekek mérlegelése keretében lefolytatott vizsgálatnak az ettől kezdve azonosított kockázatokra kell vonatkoznia.

106 E tekintetben a Bizottság emlékeztet arra, hogy a diflubenzuron az 1B kategóriába tartozó rákkeltő anyag, továbbá hogy a genotoxikus tulajdonságai a jelentéstevő tagállam, az EFSA, valamint a tagállami szakértők által végzett kimerítő értékelést követően bizonyítást nyertek.

107 A felperes azon álláspontja, amely szerint nem áll fenn a közegészséget érintő kockázat, elsősorban azokon az érveken alapul, amelyeket a felperes a fumus boni iuris fennállásának bizonyítását illetően hoz fel, vagyis egyrészt azon, hogy a megtámadott rendelet elfogadásával kapcsolatos döntés nyilvánvaló mérlegelési hibából ered, amennyiben a Bizottság nem vett gondosan és pártatlanul figyelembe bizonyos olyan információkat, amelyek bizonyítják, hogy a szóban forgó anyag genotoxikus hatását illetően nincs ok aggodalomra, másrészt pedig azon, hogy a felperest megfosztották a védekezéshez való jogától azáltal, hogy nem biztosítottak neki alkalmat arra, hogy észrevételeket terjesszen elő bizonyos olyan dokumentumokkal kapcsolatban, amelyek arra következtetnek, hogy a diflubenzuron által kiváltott egészségügyi kockázatok állnak fenn.

108 Márpedig e szempontok az eljárás jogszerűségének felülvizsgálata körébe tartoznak, és egyéb adatok nélkül, továbbá nyilvánvaló mérlegelési hiba esetleges elismerése kivételével nem eredményezhetik azt, hogy az ideiglenes intézkedésről határozó bíró az érdekek mérlegelése keretében úgy ítélje meg, hogy az említett dokumentumokban előadott következtetéseknek elsőbbséget kell élvezniük azon korábbi mérlegelésekhez képest, amelyek elvileg egy aprólékos és kimerítő vizsgálat eredményei. E bírónak ugyanis nem feladata tudományos adatok olyan mérlegelését lefolytatni, amely meghaladná a hatáskörét. A jelen ügy körülményei között tehát a megtámadott rendeletben azonosítottakhoz hasonló közegészségügyi kockázatokat a szóban forgó többi érdekre tekintettel kell figyelembe venni.

109 E tekintetben a felperes nem említ egyéb érdekeket, mint azt, hogy elkerülje azon kár bekövetkezését, amelyet a megtámadott rendelet okozna neki. Márpedig állandó ítélkezési gyakorlat, hogy a közegészség védelmével összefüggő követelményeknek főszabály szerint vitathatatlanul döntő jellegűnek kell lenniük a gazdasági megfontolásokhoz képest (lásd: 2001. április 11‑i Bizottság kontra Bruno Farmaceutici és társai végzés, C‑474/00 P(R), EU:C:2001:219, 112. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2012. április 19‑i Artegodan kontra Bizottság ítélet, C‑221/10 P, EU:C:2012:216, 99. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

110 A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy bármilyen egyéb figyelembe veendő érdek hiányában az állítólagos kár – amelyről egyébként megállapítást nyert, hogy sem kellően súlyosnak, sem helyrehozhatatlan jellegűnek nem minősül – nem elegendő ahhoz, hogy az érdekek mérlegelését a felperes javára döntse el, mivel a diflubenzuront illetően azonosított közegészségügyi kockázatokat elismerteknek kell tekinteni (lásd a fenti 105. pontot).

111 Mindazonáltal, még ha a felperesnek sikerült volna is bizonyítania a kárának jellegzetességeihez kapcsolódó sürgősséget, azt akkor is az állandó ítélkezési gyakorlatban kialakított azon elvre tekintettel kellett volna mérlegelni, amely szerint a közegészség védelmével összefüggő, feltétlenül érvényesítendő követelmények elsőbbsége igazolhat olyan korlátozásokat, amelyek – akár jelentős – kedvezőtlen következményekkel járhatnak bizonyos gazdasági szereplőkre (lásd ebben az értelemben: 2010. június 1‑jei Blanco Pérez és Chao Gómez ítélet, C‑570/07 és C‑571/07, EU:C:2010:300, 90. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ezzel összefüggésben még azt is hangsúlyozták, hogy el kell ismerni az elővigyázatosság elvét, amely szerint ha az emberi egészséget érintő kockázatok létezését, valamint e kockázatok terjedelmét illetően bizonytalanság áll fenn, az uniós intézmények védelmi intézkedéseket fogadhatnak el anélkül, hogy várniuk kellene arra, hogy bizonyítást nyerjenek a kockázatok vagy azok súlyossága (lásd ebben az értelemben: 2013. december 19‑i Bizottság kontra Németország végzés, C‑426/13 P(R), EU:C:2013:848, 54. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

112 Következésképpen el kell utasítani a felperes által a szóban forgó anyag ártalmatlanságát illetően annak bizonyítása érdekében előadott érveket, hogy a közegészségügyi megfontolásokat nem lehet nagyobb súllyal figyelembe venni, mint a kárával kapcsolatos megfontolásokat.

113 Másodszor, ami az arra alapított érvet illeti, hogy aránytalan lenne minden olyan megközelítés elfogadása, amely eltér attól, hogy a megtámadott rendeletet felfüggesszék addig, amíg a szóban forgó anyag jóváhagyásának meghosszabbítására irányuló eljárás tekintetében jogerős határozatot nem hoznak, a felperes emlékeztet arra, hogy a szóban forgó anyag az 1107/2009 rendelettel összhangban, a jóváhagyásának meghosszabbítása érdekében jelenleg értékelés alatt áll az Unióban (lásd a fenti 8. pontot), amelyre a rendeletben meghatározott, 2018 decemberében lejáró határidő vonatkozik. A felperes hangsúlyozza, hogy ennek keretében a PCA genotoxikus hatására vonatkozó adatok, következésképpen pedig a fogyasztókat érintő kockázatok a jelentéstevő tagállamként eljáró Görög Köztársaság általi értékelés alatt állnak, és jelzi, hogy ezen értékelés eredménye 2017 októberében válik ismertté. Hozzáteszi, hogy a 2017. február 28‑i tanulmány választ adott a PCA‑val kapcsolatos aggodalomra (lásd a fenti 47. pontot).

[omissis]

116 Mindenekelőtt hangsúlyozni kell, hogy a jelen ügy nem olyan helyzetre vonatkozik, amely a diflubenzuronalapú termékek azonnali visszavonását tenné szükségessé. Egyrészt, a megtámadott rendelet csupán korlátozza a diflubenzuron felhasználását azáltal, hogy azt csak az étkezési célokra alkalmas növények piacáról zárja ki, vagyis nem tartalmaz teljes körű tilalmat a diflubenzuron rovarirtó szerekben történő használatára, lehetővé téve ezáltal a felperesnek, hogy az étkezési célokra nem alkalmas növényekhez történő felhasználás érdekében továbbra is gyártsa és forgalmazza az ezen anyagot tartalmazó növényvédő szereket. Másrészt, a megtámadott rendelet 2018. szeptember 8‑ig türelmi időt biztosít.

117 E tekintetben pontosítani kell, hogy a türelmi idő biztosítása nem zárja ki a közegészségügyi kockázatok fennállását. Jóllehet ugyanis a tagállamok nem kötelesek az említett határidő lejártát megelőzően cselekedni, már most is megtehetik a szükséges intézkedéseket. Ezért az ilyen határidő előírása bizonyos védelmet biztosít az azonosított kockázatokkal szemben, amit viszont megakadályozna a végrehajtás felfüggesztésének elrendelése. A türelmi idő fennállása az érdekeknek az ideiglenes intézkedésről határozó bíró általi mérlegelése szempontjából azért releváns, hogy e bíró figyelembe vegye az azonosított kockázatok azon egyéb érdekek jelentőségéhez képest fennálló erősségét, amelyeknek a védelmét kérik. Márpedig a jelen ügyben a felperes által hivatkozott érdekek – vagyis azon kár, amelynek kapcsán attól tart, hogy az a megtámadott rendelet alkalmazása folytán éri őt – elemzéséből kitűnik, hogy ezek az érdekek a közegészséghez kapcsolódó érdekeknél kevésbé tűnnek erősnek (lásd a fenti 109–112. pontot), ez pedig annál is inkább így van, mivel e türelmi idő arra irányul, hogy minimalizálja a megtámadott rendelet által a felperes helyzetére gyakorolt hatásokból eredő azon hátrányos következményeket, amelyektől a felperes tart.

118 Továbbá, mint azt a Bizottság is hangsúlyozza az észrevételeiben, a jóváhagyás meghosszabbítására irányuló, jelenleg folyamatban lévő eljárás lehetővé teszi a felperes számára, hogy az érdekei védelemben részesüljenek, mivel így hivatkozhat arra, hogy a szóban forgó anyag állítólag nem jelent veszélyt a közegészségre. Márpedig a felperes szerint e folyamatban lévő eljárás hatásai már a 2018. évi folyamán érzékelhetők.

119 Végül, jóllehet a felperes olyan rendeleti határidő létezésére hivatkozik, amelynek következtében 2018 decemberében lejár az az engedély, amellyel a diflubenzuron a megtámadott rendelet elfogadását megelőzően rendelkezett, még erre az időpontra korlátozva is helytelennek tűnik elrendelni a megtámadott rendelet hatásainak felfüggesztését, mivel az ideiglenes intézkedésről határozó bíró által figyelembe veendő közegészségügyi kockázatokat (lásd a fenti 105–108. pontot) azonosítottak, és úgy ítélték meg, hogy azok elsőbbséget élveznek a felperes által előadott egyéb érdekekhez képest (lásd a fenti 109–112. pontot). Különösen, ha az ilyen ideiglenes intézkedést a felperes kérelmének megfelelően függővé tennék a jóváhagyás meghosszabbítására irányuló eljárás végéig meghatározott időbeli korlátozástól, azzal szemben ugyanezek a kifogások lennének felhozhatók, mivel ez az eljárás a Bizottság szerint egészen 2019. június 30‑ig eltarthat.

120 Ezért egyfelől az a helyzet, amelyben a felperes van, lehetővé teszi számára, hogy a diflubenzuron‑alapú termékeinek egy részét továbbra is forgalmazza (lásd a fenti pontot), és közelinek tűnik az a kilátás, hogy a korábban megszerzett engedélyt meghosszabbító határozatot hoznak (lásd a fenti 118. pontot), másfelől pedig a megtámadott rendelet hatásainak fenntartása már mostantól bizonyos szintű védelmet biztosít a közegészségnek a meghosszabbítás azonosított kockázataival szemben (lásd a fenti 119. pontot).

121 Következésképpen el kell utasítani a felperes által azzal kapcsolatban előadott érveket, hogy aránytalan lenne minden olyan megközelítés elfogadása, amely eltér attól, hogy a megtámadott rendeletet felfüggesszék addig, amíg a szóban forgó anyag jóváhagyásának meghosszabbítására irányuló eljárás tekintetében jogerős határozatot nem hoznak.

122 Az eddigiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a fenti 102. pontban említett ítélkezési gyakorlat értelmében az érdekek mérlegelése nem szól annak javára, hogy el lehessen rendelni a kért ideiglenes intézkedéseket.

123 Anélkül, hogy meg kellene vizsgálni, hogy a jelen ügyben teljesül‑e a fumus boni iuris fennállására vonatkozó feltétel, meg kell állapítani, hogy az ideiglenes intézkedés iránti kérelmet el kell utasítani, mivel a felperesnek nem sikerült bizonyítania, hogy egyrészt teljesült volna a sürgősséggel kapcsolatos feltétel, mivel nem áll fenn a kár súlyossága és helyrehozhatatlansága, másrészt pedig, hogy az érdekek mérlegelése az ő javára szólt volna.

124 Az eljárási szabályzat 158. cikkének (5) bekezdése értelmében a költségekről jelenleg nem kell határozni.

A fenti indokok alapján

A TÖRVÉNYSZÉK ELNÖKE

a következőképpen határozott:

1) A Törvényszék elnöke az ideiglenes intézkedés iránti kérelmet elutasítja.

2) A Törvényszék elnöke a költségekről jelenleg nem határoz.

Luxembourg, 2018. június 22.

E. Coulon M. Jaeger