Valamely tagállam állampolgára és lakosa hivatkozhat az EUMSZ 45. cikkre azon öregségi nyugdíj tekintetében, amelyet abban a tagállamban fennálló korábbi munkaviszonya címén folyósítottak számára, amelynek nem az állampolgára, és amelyben a tényállás idején lakóhellyel sem rendelkezik, függetlenül attól, hogy miután e másik tagállamban dolgozott, letelepedett‑e a származása szerinti tagállamban annak érdekében, hogy ott állást keressen vagy töltsön be.

Az EUMSZ 21. cikket és az EUMSZ 45. cikket úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti adójogszabály, amely a nyugdíjasokat megillető adójóváírást az adókártyával rendelkező adóalanyoknak tartja fenn, mivel nem állítanak ki ilyen adókártyát, amennyiben e nyugdíj, jóllehet az adóalany lakóhelye szerinti tagállamban adóztatandó, e tagállamban nem tartozik forrásadó hatálya alá, többek között azon oknál fogva, hogy az említett nyugdíjat folyósító szerv másik tagállamban telepedett le.

Közelebbről, ami az EUMSZ 45. cikket illeti, azáltal, hogy eltérő bánásmódot teremt az érintett tagállamban lakóhellyel rendelkező adóalanyok között azon tagállam alapján, amelyből az említett tagállamban adóztatandó, őket megillető öregségi nyugdíj származik, és azáltal, hogy megtagadja az adójóváírás kedvezményét azon adóalanyoktól, akiknek a nyugdíjfolyósítója egy másik tagállam területén telepedett le, a nemzeti jogszabály eltántoríthatja a munkavállalókat attól, hogy egy másik tagállamban keressenek vagy töltsenek be állást. Ami az EUMSZ 21. cikket illeti, mivel az adójóváírásból álló adókedvezményt megtagadják azon adóalanytól, aki gyakorolta az állampolgársága szerinti tagállamtól eltérő más tagállamban történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogát, és aki az e másik tagállamban való tartózkodás címén az ez utóbbi tagállamban letelepedett nyugdíjfolyósító által fizetett nyugdíjban részesül, ezen adóalanyt hátrányban részesítik azon adóalanyokhoz képest, akik nem gyakorolták a más tagállamban történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogukat.

Ez az eltérő bánásmód nem magyarázható a helyzetek közötti objektív különbséggel. Az adójóváírást ugyanis a célból vezették be, hogy szelektív adópolitikát folytassanak a legsebezhetőbb társadalmi rétegekhez tartozó személyek javára azáltal, hogy lehetővé teszik számukra, hogy ilyen adókedvezmény hatásán keresztül magasabb jövedelem álljon rendelkezésükre. Márpedig ilyen célkitűzésre tekintettel azon belföldi adóalany, aki egy másik tagállamból származó öregségi nyugdíjban részesül, nem feltétlenül található attól eltérő helyzetben, mint amelyben azon belföldi adóalany van, aki ilyen nyugdíjat a lakóhelye szerinti tagállamban letelepedett nyugdíjfolyósítótól kap, mivel e mindkét adóalany tartozhat a legsebezhetőbb társadalmi rétegekhez. Egy ilyen eltérő bánásmód nem igazolható adminisztrációs és gyakorlati megfontolásokkal, sem pedig a nemzeti adórendszer koherenciája megőrzésének a szükségességével. Ugyanis először is nem a forrásadóra alapított rendszert, sem pedig az adókártya kiállításának megfelelő és gyakorlati jellegét nem vitatják, hanem azt, hogy az adójóváírás nyújtását feltététel nélkül megtagadják, ha az érintett adóalany nem képes ilyen kártyát felmutatni, még ha az említett előnyből való részesülés érdekében minden más feltételnek eleget is tesz. Márpedig a priori nem zárható ki, hogy valamely adóalany képes olyan releváns bizonyítékokat felmutatni, amelyek lehetővé teszik a tagállam adóhatóságai számára a másik tagállamból származó nyugdíjjövedelmek valós mivoltának és jellegének az egyértelmű és pontos ellenőrzését. Másodszor a szóban forgó adókedvezményt nem egyenlítik ki meghatározott adóteherrel.

(vö. 38., 40., 41., 44., 47., 48., 50., 53–55., 61–63. pont és a rendelkező rész)