3.

A harmadik jogalap azon alapul, hogy a Tanács a 2013. november 15-i 2013/661/KKBP tanácsi határozat, valamint a 2013. november 15-i 1154/2013/EU tanácsi végrehajtási rendelet elfogadásakor jogi és ténybeli hibát vétett e jogi aktusoknak a felperesre vonatkozó részében a következő okokból: — A Post Bank Iran jegyzékbe vételének különleges indoka nem megalapozott. A felperes világosan tagadta, hogy az iráni kormánynak pénzügyi segítséget nyújtott. Továbbá a felperes nem nyújtott nukleáris segítséget Iránnak. Következésképpen (a későbbiekben a 2012. január 23-i 2012/35/KKBP tanácsi határozat 1. cikkének (7) bekezdésével, a 2012. október 15-i 2012/635/KKBP tanácsi határozat 1. cikkének (8) bekezdésével, valamint a 2012. december 21-i 2012/829/KKBP tanácsi határozat 1. cikkének (2) bekezdésével módosított) 2010/413/KKBP tanácsi határozat 20. cikke (1) bekezdésének c) pontjában meghatározott követelmények, valamint (a későbbiekben a 2012. december 21-i 1263/2012 tanácsi rendelet 1. cikkének (11) bekezdésével módosított) 267/2012/EU tanácsi rendelet 23. cikke (2) bekezdésének d) pontjában meghatározott követelmények nem teljesülnek. — A Tanács a Post Bank Irant Irán egyéb köztulajdonban lévő vállalataival – amelyeket nem szankcionáltak – összehasonlítva hátrányos megkülönböztetésben részesítette, mivel kizárólag azon az alapon szankcionálta, hogy állami tulajdonban lévő vállalat. A Tanács így eljárva megsértette az egyenlőség elvét, a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét, valamint a megfelelő ügyintézés elvét. — A Tanács nem megfelelően indokolta azon határozatát, amellyel fenntartotta a felperest a szankcionált jogalanyok listáján. Miközben utalt „az intézkedések hatás[ára] az uniós politika célkitűzései összefüggésében”, nem pontosította a hivatkozott hatás típusát, valamint azt, hogy az intézkedések hogyan válthatnak ki ilyen hatást. — A Tanács a felperesnek a szankcionált vállalatok jegyzékében történő fenntartásával hatáskörrel való visszaélést követett el. A Tanács gyakorlatilag megtagadta a Törvényszék T-13/11. sz. ügyben hozott ítéletének való megfelelést. A Tanács aláásta az Európai Unió intézményi szerkezetét, valamint a felperesnek az igazságszolgáltatás igénybevételéhez és annak érvényesüléséhez való jogát. A Tanács a 2013. november 15-i 2013/661/KKBP tanácsi határozat, valamint a 2013. november 15-i 1154/2013/EU tanácsi végrehajtási rendelet szerinti saját felelőssége és kötelezettségei alól is kivonta magát, amennyiben e jogi aktusokat a Törvényszék a Tanács számára a fent említett ítéletében világosan megjelölte. — A Tanács megsértette a bizalomvédelem elvét azzal, hogy nem teljesítette a Törvényszék ítéletében – amely ügyben a Tanács a négy felperessel szemben félként vett részt és amelyben pervesztes lett – foglaltakat, hogy még az ítélet alapjának és indokolásának sem tett eleget, hogy a felperes tevékenységével, valamint a felperesnek az iráni kormány tekintetében fennálló feltételezett szerepével összefüggésben ténybeli hibát vétett, hogy a felperesnek Iránban a jelenlegi szerepét és tevékenységeit tekintve a legkisebb vizsgálatot sem végezte el, miközben a Törvényszék azt az Iránnal szembeni uniós szankciórendszer fontos aspektusának tekintette, valamint hogy fenntartotta a szankciókat 2014. január 20-át követően, amely időpontban az Európai Unió beleegyezett az Irán javára történő jövedelemtermelő tevékenységekbe, mivel Iránt már nem tekintik az atomfegyverek elterjedéséhez kapcsolódó tevékenységekben részt vevőként. — A Tanács megsértette az arányosság elvét. A szankciók Iránnak az atomfegyverek elterjedéséhez kapcsolódó tevékenységeit célozzák. A Tanács nem bizonyította és nem is tudja bizonyítani, hogy a felperes közvetlenül vagy közvetetten segítséget nyújtott Iránban az atomfegyverek elterjedésében. Már azt sem állítja, hogy a felperes különösen az atomfegyverek elterjedésében működik közre Iránban. Tekintettel az atomfegyverek elterjedésével kapcsolatos szankciók hatásának hiányára, a szankciók célja nem igazolja a Törvényszék ítéletéből a felperes javára származó előnyök megsemmisítését, valamint a szankcióknak az uniós bírósági védelem átfogó rendszerén fennálló nyomása önmagában sérti a felperes tulajdonhoz, valamint kereskedelemhez való jogát. E következtetést megerősíti a Tanács rendeletének 2014. január 20-án történő elfogadása, amely felment bizonyos szankciók alól, amely annak az elismerésén alapul, hogy Irán már nem vesz részt az atomfegyverek elterjedéséhez kapcsolódó tevékenységekben.