Ideiglenes változat

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (kibővített negyedik tanács)

2022. november 30.( )

„Közös kül‑ és biztonságpolitika – A terrorizmus leküzdése érdekében a PKK‑val szemben hozott korlátozó intézkedések – A pénzeszközök befagyasztása – 2001/931/KKBP közös álláspont – A fegyveres konfliktushelyzetekre való alkalmazhatóság – Terrorista csoport – A pénzeszközök befagyasztására vonatkozó határozatok ténybeli alapja – Hatáskörrel rendelkező hatóság által hozott határozat – Harmadik állam hatósága – Felülvizsgálat – Arányosság – Indokolási kötelezettség – Védelemhez való jog – A hatékony bírói jogvédelemhez való jog – A keresetlevél kiigazítása”

A T‑316/14. RENV. és T‑148/19. sz. egyesített ügyekben,

a Kurdistan Workers’ Party (PKK) (képviselik: A. van Eik és T. Buruma ügyvédek)

felperes

az Európai Unió Tanácsa (képviselik: S. Van Overmeire és B. Driessen, meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen,

támogatja:

az Európai Bizottság (képviselik: T. Ramopoulos, J. Norris, J. Roberti di Sarsina és R. Tricot, meghatalmazotti minőségben)

beavatkozó fél a T‑316/14. RENV. sz. ügyben,

a többi fél az eljárásban:

a Francia Köztársaság (képviselik: A.‑L. Desjonquères, B. Fodda és J.‑L. Carré, meghatalmazotti minőségben)

és

a Holland Királyság (képviselik: M. Bulterman és J. Langer, meghatalmazotti minőségben)

beavatkozó felek a fellebbezési eljárásban,

A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített negyedik tanács),

tagjai: S. Gervasoni elnök (előadó), L. Madise, P. Nihoul, R. Frendo és J. Martín y Pérez de Nanclares bírák,

hivatalvezető: I. Kurme tanácsos,

tekintettel a T‑148/19. sz. ügyben lefolytatott eljárás írásbeli szakaszára, különösen:

– a Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királysága beavatkozásának megengedéséről szóló, 2019. július 26‑i határozatra,

– a felperes kérelmeinek 2019. október 7‑i, 2020. március 13‑i és szeptember 29‑i kiigazításaira,

tekintettel a 2021. április 22‑i Tanács kontra PKK ítéletre (C‑46/19 P, EU:C:2021:316), amely a T‑316/14. RENV. sz. ügyet visszautalta a Törvényszék elé,

tekintettel a T‑148/19. és T‑316/14. RENV. sz. ügyeknek a kibővített negyedik tanács elé utalására,

tekintettel a T‑148/19. és T‑316/14. RENV. sz. ügyeknek az eljárás szóbeli szakasza, valamint az eljárást befejező határozat meghozatala céljából történő egyesítéséről szóló, 2022. február 8‑i határozatra,

tekintettel a Nagy‑Britannia és Észak‑Írország Egyesült Királyságának a T‑148/19. és T‑316/14. RENV. sz. ügyekben beavatkozó félként való kizárásáról szóló, 2022. március 25‑i végzésre,

tekintettel a 2022. március 31‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

1 A felperes, a Kurdistan Workers’ Party (PKK) a T‑316/14. RENV. sz. ügyben benyújtott, az EUMSZ 263. cikken alapuló keresetével az alábbiak megsemmisítését kéri annyiban, amennyiben e jogi aktusok rá vonatkoznak:

– a terrorizmus leküzdése érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló 2580/2001/EK rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról, valamint az 714/2013/EU végrehajtási rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2014. február 10‑i 125/2014/EU tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2014. L 40., 9. o.; helyesbítés HL 2014. L 200., 24. o.);

– a terrorizmus elleni küzdelem érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló 2580/2001/EK rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról, valamint a 125/2014/EU végrehajtási rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2014. július 22‑i 790/2014/EU tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2014. L 217., 1. o.);

– a terrorizmus elleni küzdelemre vonatkozó különös intézkedések alkalmazásáról szóló 2001/931/KKBP közös álláspont 2., 3. és 4. cikkének hatálya alá tartozó személyek, csoportok és szervezetek listájának naprakésszé tételéről és módosításáról, valamint a 2014/483/KKBP határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2015. március 26‑i (KKBP) 2015/521 tanácsi határozat (HL 2015. L 82., 107. o.);

– a terrorizmus elleni küzdelem érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló 2580/2001/EK rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról, valamint a 790/2014/EU végrehajtási rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2015. március 26‑i (EU) 2015/513 tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2015. L 82., 1. o.);

– a terrorizmus elleni küzdelemre vonatkozó különös intézkedések alkalmazásáról szóló 2001/931/KKBP közös álláspont 2., 3. és 4. cikkének hatálya alá tartozó személyek, csoportok és szervezetek jegyzékének naprakésszé tételéről, valamint a (KKBP) 2015/521 határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2015. július 31‑i (KKBP) 2015/1334 tanácsi határozat (HL 2015. L 206., 61. o.);

– a terrorizmus elleni küzdelem érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló 2580/2001/EK rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról, valamint az (EU) 2015/513 végrehajtási rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2015. július 31‑i (EU) 2015/1325 tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2015. L 206., 12. o.);

– a terrorizmus elleni küzdelem érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló 2580/2001/EK rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról, valamint az (EU) 2015/1325 végrehajtási rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2015. december 21‑i (EU) 2015/2425 tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2015. L 334., 1. o.);

– a terrorizmus elleni küzdelem érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló 2580/2001/EK rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról, valamint az (EU) 2015/2425 végrehajtási rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2016. július 12‑i (EU) 2016/1127 tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2016. L 188., 1. o.);

– a terrorizmus elleni küzdelem érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló 2580/2001/EK rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról, valamint az (EU) 2016/1127 végrehajtási rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2017. január 27‑i (EU) 2017/150 tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2017. L 23., 3. o.);

– a terrorizmus elleni küzdelemre vonatkozó különös intézkedések alkalmazásáról szóló 2001/931/KKBP közös álláspont 2., 3. és 4. cikkének hatálya alá tartozó személyek, csoportok és szervezetek jegyzékének naprakésszé tételéről [helyesen: a terrorizmus elleni küzdelemre vonatkozó különös intézkedések alkalmazásáról szóló 2001/931/KKBP közös álláspont 2., 3. és 4. cikkének hatálya alá tartozó személyek, csoportok és szervezetek jegyzékének naprakésszé tételéről, valamint a (KKBP) 2017/154 határozat hatályon kívül helyezéséről] szóló, 2017. augusztus 4‑i (KKBP) 2017/1426 tanácsi határozat (HL 2017. L 204., 95. o.);

– a terrorizmus elleni küzdelem érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló 2580/2001/EK rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról, valamint az (EU) 2017/150 végrehajtási rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2017. augusztus 4‑i (EU) 2017/1420 tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2017. L 204., 3. o.).

2 A T‑148/19. sz. ügyben benyújtott, szintén az EUMSZ 263. cikken alapuló keresetével a felperes az alábbiak megsemmisítését kéri annyiban, amennyiben e jogi aktusok rá vonatkoznak:

– a terrorizmus leküzdésére vonatkozó különös intézkedések alkalmazásáról szóló 2001/931/KKBP közös álláspont 2., 3. és 4. cikkének hatálya alá tartozó személyek, csoportok és szervezetek listájának módosításáról és naprakésszé tételéről és a (KKBP) 2018/1084 határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2019. január 8‑i (KKBP) 2019/25 tanácsi határozat (HL 2019. L 6., 6. o.);

– A terrorizmus elleni küzdelemre vonatkozó különös intézkedések alkalmazásáról szóló 2001/931/KKBP közös álláspont 2., 3. és 4. cikkének hatálya alá tartozó személyek, csoportok és szervezetek jegyzékének naprakésszé tételéről és a (KKBP) 2019/25 határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2019. augusztus 8‑i (KKBP) 2019/1341 tanácsi határozat (HL 2019. L 209., 15. o.);

– A terrorizmus elleni küzdelem érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló 2580/2001/EK rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról, valamint az (EU) 2019/24 végrehajtási rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2019. augusztus 8‑i (EU) 2019/1337 tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2019. L 209., 1. o.);

– A terrorizmus elleni küzdelem érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló 2580/2001/EK rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról, valamint az (EU) 2019/1337 végrehajtási rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2020. január 13‑i (EU) 2020/19 tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2020. L 8I., 1. o.);

– A terrorizmus elleni küzdelemre vonatkozó különös intézkedések alkalmazásáról szóló 2001/931/KKBP közös álláspont 2., 3. és 4. cikkének hatálya alá tartozó személyek, csoportok és szervezetek jegyzékének naprakésszé tételéről, valamint a (KKBP) 2020/20 határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2020. július 30‑i (KKBP) 2020/1132 tanácsi határozat (HL 2020. L 247., 18. o.);

– A terrorizmus elleni küzdelem érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló 2580/2001/EK rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról, valamint az (EU) 2020/19 végrehajtási rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2020. július 30‑i (EU) 2020/1128 tanácsi rendelet (HL 2020. L 247., 1. o).

I. A jogvita előzményei

3 A PKK 1978‑ban alakult, és fegyveres harcot folytatott a török kormány ellen a kurdok önrendelkezési jogának elismeréséért.

4 2001. szeptember 28‑án az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa elfogadta a terrorizmus leküzdése, különösen a terrorizmus finanszírozása elleni küzdelem érdekében kialakított széles körű stratégiák megállapításáról szóló 1373. (2001) sz. határozatát.

5 Tekintettel arra, hogy az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa 1373. (2001.) számú határozatának végrehajtása európai uniós fellépést tesz szükségessé, az Európai Unió Tanácsa 2001. december 27‑én elfogadta a terrorizmus leküzdésére vonatkozó különös intézkedések alkalmazásáról szóló 2001/931/KKBP közös álláspontot (HL 2001. L 344., 93. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 1. kötet, 217. o.; helyesbítés HL 2014. L 200., 23. o.). Konkrétan a 2001/931 közös álláspont 2. cikke elrendeli a terrorcselekményekben részt vevő és az e közös álláspont mellékletében felsorolt személyek, csoportok és szervezetek pénzeszközeinek és egyéb vagyoni értékeinek vagy gazdasági erőforrásainak a befagyasztását.

6 Szintén 2001. december 27‑én a 2001/931 közös álláspontban említett intézkedések uniós szinten történő végrehajtása érdekében a Tanács elfogadta a terrorizmus elleni küzdelem érdekében egyes személyekkel és szervezetekkel szemben hozott különleges korlátozó intézkedésekről szóló 2580/2001/EK rendeletet (HL 2001. L 344., 70. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 1. kötet, 207. o.; helyesbítés HL 2014. L 200., 23. o.), valamint a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében előírt lista létrehozásáról szóló 2001/927/EK határozatot (HL 2001. L 344., 83. o.). A felperes neve nem szerepelt ezen az eredeti listán.

7 A Tanács 2002. május 2‑án elfogadta a 2001/931 közös álláspont naprakésszé tételéről szóló 2002/340/KKBP közös álláspontot (HL 2002. L 116., 75. o.). A 2002/340 közös álláspont melléklete naprakésszé tette a 2001/931 közös álláspontban előírt korlátozó intézkedésekkel érintett személyek, csoportok és szervezetek listáját, és beillesztette többek között a felperes nevét, amelyet így azonosított: „Kurd Munkáspárt (PKK)”.

8 Ugyancsak 2002. május 2‑án a Tanács elfogadta a 2580/2001 rendelet 2. cikke (3) bekezdésének végrehajtásáról és a 2001/927/EK határozat hatályon kívül helyezéséről szóló 2002/334/EK határozatot (HL 2002. L 116., 33. o.). E határozat felvette a felperes nevét a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésében említett listára, ugyanolyan megnevezéssel, mint amelyet a 2002/340 közös álláspont melléklete használ.

9 E jogi aktusokat a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (6) bekezdése és a 2580/2001 rendelet 2. cikkének (3) bekezdése alapján ezt követően rendszeresen naprakésszé tették. A felperes neve a fent említett jogi aktusokban foglalt korlátozó intézkedésekkel érintett csoportok és szervezeteket tartalmazó listákon (a továbbiakban: vitatott listák) mindvégig rajta volt, annak ellenére, hogy számos olyan határozatot és rendeletet, amelyekhez e listákat csatolták, a Törvényszék előtt megtámadtak vagy megsemmisítettek. 2004. április 2. óta a vitatott listákra felvett szervezet neve „Kurd Munkáspárt (PKK) (más néven »KADEK« és »KONGRA‑GEL«)”.

10 Így a felperessel szemben alkalmazott korlátozó intézkedéseket egyebek mellett az alábbi jogi aktusok révén tartották fenn: a 2014‑ben elfogadott 125/2014 végrehajtási rendelet és 790/2014 végrehajtási rendelet, a 2015 és 2017 között elfogadott 2015/521 határozat, 2015/513 végrehajtási rendelet, 2015/1334 határozat, 2015/1325 végrehajtási rendelet, 2015/2425 végrehajtási rendelet, 2016/1127 végrehajtási rendelet, 2017/150 végrehajtási rendelet, 2017/1426 határozat és 2017/1420 végrehajtási rendelet, valamint a 2019‑ben és 2020‑ban elfogadott 2019/25 határozat, 2019/1341 határozat, 2019/1337 végrehajtási rendelet, 2020/19 végrehajtási rendelet, 2020/1132 határozat és 2020/1128 végrehajtási rendelet.

11 A 2014‑ben elfogadott jogi aktusok indokolásában a Tanács a PKK‑t terrorcselekményekben részt vevő szervezetnek nevezte, amely 1984‑től kezdve számos ilyen jellegű cselekményt követett el. Kijelentette, hogy a PKK terrorista tevékenysége folytatódott, annak ellenére, hogy a PKK egyoldalúan tűzszünetet hirdetett, különösen 2009 óta. A Tanács e tekintetben pontosította, hogy a PKK által elkövetett terrorcselekmények bombamerényleteket, rakétatámadásokat, robbanószerek használatát, török állampolgárok és külföldi turisták meggyilkolását és elrablását, túszejtést, a török biztonsági erőkkel szembeni támadásokat, valamint az e biztonsági erőkkel folytatott fegyveres összecsapásokat, olajipari létesítmények, tömegközlekedési eszközök, különféle országokban található török diplomáciai, kulturális és kereskedelmi létesítmények elleni támadásokat, külföldön élő török állampolgárokra irányuló zsarolást, valamint a tevékenységeinek finanszírozását célzó más bűncselekményeket foglalt magában. A Tanács – szemléltetésképpen – összeállított egy listát 2003. november 14. és 2011. október 19. között történt 69 olyan eseményről, amelyek a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (3) bekezdése értelmében terrorcselekménynek minősülnek.

12 A Tanács hozzátette, hogy a PKK a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében szerepelt a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok határozataiban, és e tekintetben megemlítette egyrészt az Egyesült Királyság belügyminiszterének a 2001. március 29‑i végzését a PKK‑nak – a UK Terrorism Act 2000 (az Egyesült Királyság terrorizmus elleni küzdelemről szóló 2000. évi törvénye) alapján történő – betiltásáról, ahogy azt a 2006. július 14‑i végzés kiegészítette, megállapítva, hogy a „KADEK” és a „KONGRA‑GEL” a PKK egyéb megnevezései, és másrészt az Amerikai Egyesült Államok kormányának a Tanács által meg nem határozott időpontokban hozott határozatait, amelyek a PKK‑t az US Immigration and Nationality Act (amerikai bevándorlási és állampolgársági törvénye) 219. szakasza alapján „külföldi terrorista szervezetnek” (foreign terrorist organisation, a továbbiakban: FTO), illetve az 13224. sz. Executive Order (elnöki rendelet) alapján „külön megjelölt, világméretű terrorista szervezetnek” (specially designated global terrorist, a továbbiakban: SDGT) minősítették. A Tanács a török nemzetbiztonsági bíróságok 1990 és 2006 között hozott ítéleteire is hivatkozott.

13 A 2015 és 2017 között elfogadott jogi aktusokra vonatkozó indokolásban a Tanács megjegyezte, hogy a felperes nevének a vitatott listákon való fenntartása az Egyesült Királyság hatóságainak (2001 és 2006) és az Egyesült Államok hatóságainak (1997 és 2001) a már korábban figyelembe vett határozatain alapult, ahogy azokat – a PKK „külföldi terrorista szervezetnek” való minősítését megerősítve – kiegészítette az Egyesült Királyság hatóságainak a PKK‑ra vonatkozó tilalmat fenntartó, 2014. december 3‑i határozata, a tribunal de grande instance de Paris (párizsi általános hatáskörű elsőfokú bíróság, Franciaország) által 2011. november 2‑án hozott, az Ahmet Kaya kurd kulturális központot terrorcselekmény előkészítése és terrorszervezet finanszírozása céljából bűnszövetségben való részvétel miatt elítélő ítélete, amelyet a cour d’appel de Paris (párizsi fellebbviteli bíróság, Franciaország) 2013. április 23‑i ítéletével, majd fellebbezés nyomán a Cour de cassation (semmítőszék, Franciaország) 2014. május 21‑i ítéletével megerősített, valamint az amerikai hatóságok által lefolytatott és 2013. november 21‑én véglegesített felülvizsgálat.

14 A 2019‑ben és 2020‑ban elfogadott jogi aktusokra vonatkozó indokolás megismétli a korábbi indoklásokat, azokat – különösen a 2019/1341 határozattól, és a 2019/1337 végrehajtási rendelettől kezdődően – kiegészítve azzal, hogy az Egyesült Államok hatóságai a 2019. február 5‑én véglegesített felülvizsgálatot követően továbbra is „külföldi terrorista szervezetnek” minősítették a PKK‑t.

II. A felek kérelmei

15 A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék semmisítse meg a 125/2014 végrehajtási rendeletet, a 790/2014 végrehajtási rendeletet, a 2015/521 határozatot, a 2015/513 végrehajtási rendeletet, a 2015/1334 határozatot, a 2015/1325 végrehajtási rendeletet, a 2015/2425 végrehajtási rendeletet, a 2016/1127 végrehajtási rendeletet, a 2017/150 végrehajtási rendeletet, a 2017/1426 határozatot és a 2017/1420 végrehajtási rendeletet (T‑316/14, RENV. sz. ügy), valamint a 2019/25 határozatot, a 2019/1341 határozatot, a 2019/1337 végrehajtási rendeletet, a 2020/19 végrehajtási rendeletet, a 2020/1132 határozatot és a 2020/1128 végrehajtási rendeletet (T‑148/19. sz. ügy) annyiban, amennyiben azok rá vonatkoznak. A T‑148/19. sz. ügyben másodlagosan azt is kéri, hogy a Törvényszék kötelezze a Tanácsot a vitatott listákra való felvételnél kevésbé korlátozó intézkedés elfogadására. Végül a felperes azt kéri, hogy a Tanácsot kötelezzék a költségek viselésére.

16 A Tanács – a T‑316/14. RENV. sz. ügyben a Bizottság támogatása mellett – azt kéri, hogy a Törvényszék utasítsa el a keresetet, és a felperest kötelezze a költségek viselésére.

III. A jogkérdésről

A. Az elfogadhatóságról

17 Mivel a Tanács a tárgyaláson lemondott arról, hogy vitassa a felperes írásbeli beadványait aláíró ügyvédek számára kiállított meghatalmazások két aláírójának a felperes képviseletére való jogosultságát, amit a tárgyalás jegyzőkönyvében rögzítettek, csak a keresetlevélnek a T‑148/19. sz. ügyben történt három – a 2019/1337 végrehajtási rendelettel, a 2020/19 végrehajtási rendelettel, a 2020/1132 határozattal és a 2020/1128 végrehajtási rendelettel kapcsolatos – kiigazításával szembeni elfogadhatatlansági kifogása maradt fenn.

18 A Tanács különösen arra hivatkozik, hogy ezek a jogi aktusok nem módosítják azokat a jogi aktusokat, amelyek megsemmisítését korábban kérték, és azok helyébe sem lépnek, így nem felelnek meg a Törvényszék eljárási szabályzata 86. cikkének (1) bekezdésében foglalt követelményeknek.

19 Mivel ugyanez az elfogadhatatlansági ok valószínűleg a T‑316/14. RENV. sz. ügyben vitatott 2015/521, 2015/1334 és 2017/1426 határozatokra is vonatkozik, a Törvényszék hivatalból vetette fel ezt az elfogadhatatlansági kifogást, amely a kereset elfogadhatóságának részeként az eljárásgátló okok közé tartozik (lásd ebben az értelemben: 2018. december 14‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 139–145. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat), és ezzel kapcsolatban meghallgatta a feleket.

20 E kérdésre válaszolva a felperes elismerte, hogy keresetei elfogadhatatlanok, amennyiben azok a 2015/521, 2015/1334 és 2017/1426 határozatokra (T‑316/14. RENV. sz. ügy), valamint a 2020/1132 határozatra és a 2019/1337, 2020/19 és 2020/1128 végrehajtási rendeletekre (T‑148/19. sz. ügy) vonatkoznak, amit a tárgyalás jegyzőkönyvében rögzítettek.

21 Az eljárási szabályzat 86. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy ha a megsemmisíteni kért jogi aktus helyébe azonos tárgyú másik jogi aktus lép, vagy azt módosítja, a felperes az eljárás szóbeli szakaszának befejezését, illetve a Törvényszék azon határozatát megelőzően, hogy az eljárás szóbeli szakaszának mellőzésével határozzon, ezen új körülmény figyelembevétele érdekében kiigazíthatja a keresetlevelet.

22 A jelen ügyben azonban a 2015/521, 2015/1334 és 2017/1426 határozatok nem hosszabbítják meg a hatályát, és nem is lépnek a helyébe a T‑316/14. RENV. sz. ügyben benyújtott keresetlevélben hivatkozott egyetlen jogi aktusnak, nevezetesen a 125/2014 végrehajtási rendeletnek, amelyet a 790/2014 végrehajtási rendelet váltott fel, amely utóbbit az említett keresetlevél első kiigazítása során támadtak meg. E határozatok kizárólagos célja az EU‑Szerződésen alapuló 2001/931 közös álláspontban szereplő lista módosítása, míg a végrehajtási rendeletek a 2580/2001 rendeletben szereplő listát módosítják, amely többek között az EK 301. cikken (jelenleg, módosítást követően EUMSZ 215. cikk) alapul, és amelynek célja a közös kül‑ és biztonságpolitikára (KKBP) vonatkozó határozatokban, illetve korábban a közös álláspontokban előírt korlátozó intézkedések uniós szintű végrehajtása. Így még ha a KKBP‑re vonatkozó határozatokat és a végrehajtási rendeleteket elvileg ugyanazon a napon fogadják is el, és azok a személyek, csoportok és szervezetek azonos listáját tartalmazzák is, akkor is különálló jogi aktusokról van szó.

23 Hasonlóképpen, a 2019/1337 végrehajtási rendelet, az azt hatályon kívül helyező 2020/19 végrehajtási rendelet, illetve az ez utóbbit hatályon kívül helyező 2020/1128 végrehajtási rendelet nem hosszabbítja meg a hatályát és nem lép a helyébe a T‑148/19. sz. ügyben benyújtott keresetlevélben hivatkozott egyetlen jogi aktusnak, nevezetesen a 2019/25 határozatnak, amelyet a 2019/1341 határozat váltott fel, amely utóbbira a keresetlevél első kiigazítása hivatkozik. E tekintetben megjegyzendő, hogy amennyiben a KKBP‑ra vonatkozó határozatok az EUMSZ 215. cikken alapuló rendeletek elfogadásától függnek, az EUMSZ 266. cikkel összhangban minden esetben a Tanács feladata lesz a KKBP‑ra vonatkozó határozatok esetleges megsemmisítésének az azokat végrehajtó végrehajtási rendeletekre vonatkozó következményeit levonni (lásd ebben az értelemben: 2013. május 28‑i Trabelsi és társai kontra Tanács ítélet, T‑187/11, EU:T:2013:273, 121. pont).

24 Ezenkívül a T‑148/19. sz. ügyben benyújtott kereset harmadik kiigazításának a tárgyát képező 2020/1132 határozat – amint az a címéből is kitűnik – hatályon kívül helyezi a 2001/931 közös álláspont 2., 3. és 4. cikkének hatálya alá tartozó személyek, csoportok és szervezetek jegyzékének naprakésszé tételéről, valamint a 2019/1341 határozat hatályon kívül helyezéséről szóló, 2020. január 13‑i (KKBP) 2020/20 tanácsi határozatot (HL 2020. L 8I., 5. o.), amelyet sem a keresetlevélben, sem a keresetlevél kiigazításaiban nem vitattak, így az eljárási szabályzat 86. cikkében előírt feltételek nem tekinthetők teljesítettnek (lásd ebben az értelemben: 2018. december 14‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 141. és 142. pont). Ha a 2020/1132 határozat megsemmisítése iránti kérelem elfogadható lenne amiatt, hogy ez a határozat a 2001/931 közös álláspontban előírt listát a 2019/25 és a 2019/1341 határozatokkal megegyező módon módosítja, ez – szembemenve a pergazdaságosság és a jogbiztonság követelményével, amely miatt a 2015‑ben hatályba lépett eljárási szabályzatot kiegészítették a keresetlevél kiigazítására vonatkozó rendelkezéssel (lásd az új eljárási szabályzat 86. cikkének indoklását) – egyet jelentene a 86. cikk (1) bekezdése hatályának kiterjesztésével, amely a „megsemmisíteni kért jogi aktus” módosítására vonatkozik, és nem az összes „azonos tárgyú jogi aktusra”.

25 Ebből következik, hogy a jelen kereseteket elfogadhatatlannak kell nyilvánítani, amennyiben azok a 2015/521, a 2015/1334 és a 2017/1426 határozat (T‑316/14. RENV. sz. ügy), a 2020/1132 határozat, valamint a 2019/1337, 2020/19 és a 2020/1128 végrehajtási rendeletek (T‑148/19. sz. ügy) megsemmisítésére irányulnak.

26 Hozzá kell tenni, hogy semmi sem akadályozta a felperest abban, hogy e jogi aktusok jogszerűségének vitatására irányuló, megsemmisítés iránti keresetet nyújtson be e jogi aktusokkal szemben, amennyiben azok őt érintik (lásd ebben az értelemben: 2020. február 12‑i Kande Mupompa kontra Tanács ítélet, T‑170/18, EU:T:2020:60, 37. pont).

27 Ebből következik, hogy a jelen keresetek megalapozottságát annyiban kell megvizsgálni, amennyiben azok az alábbiakra vonatkoznak:

– a 125/2014 és a 790/2014 végrehajtási rendelet (a továbbiakban: 2014. évi jogi aktusok);

– a 2015/513, a 2015/1325, a 2015/2425, a 2016/1127, a 2017/150 és a 2017/1420 végrehajtási rendelet (a továbbiakban: 2015 és 2017 között elfogadott jogi aktusok);

– a 2019/25 és a 2019/1341 határozat (a továbbiakban: 2019. évi határozatok).

B. Az ügy érdeméről

28 A T‑316/14. RENV. sz. ügyben a felperes – a 2021. április 22‑i Tanács kontra PKK ítéletre (C‑46/19 P, EU:C:2021:316) vonatkozó észrevételeiben – kifejtette, hogy a T‑316/14. sz. ügyben benyújtott keresetében hivatkozott valamennyi jogalapot fenntartja, kivéve az első jogalapot, amelytől a 2018. november 15‑i PKK kontra Tanács ítélet (T‑316/14, EU:T:2018:788) meghozatalát megelőző tárgyaláson elállt, amely ítéletet a Bíróság a fellebbezés folytán hatályon kívül helyezte. A Törvényszékhez benyújtott keresetének alátámasztására a felperes nyolc jogalapra hivatkozott. Az első, amelytől a felperes időközben elállt, a fegyveres konfliktusok nemzetközi jogának mind a 2014. évi és a 2015 és 2017 között elfogadott jogi aktusok, mind a 2001/931 közös álláspont és a 2580/2001 rendelet általi megsértésén, a második a felperesnek a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (3) bekezdése értelmében vett terrorista csoportként való téves minősítésén, a harmadik a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében vett hatáskörrel rendelkező hatóság által hozott határozat hiányán, a negyedik az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 4. és 51. cikkének megsértésén, mivel a 2014. évi és a 2015 és 2017 között elfogadott jogi aktusok részben kínzással vagy bántalmazással szerzett információkon alapultak, az ötödik a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (6) bekezdésében foglalt követelményeknek megfelelő felülvizsgálat hiányán, a hatodik az arányosság és a szubszidiaritás elvének megsértésén, a hetedik az indokolási kötelezettség megsértésén, a nyolcadik pedig a védelemhez való jog és a hatékony bírói jogvédelemhez való jog megsértésén alapult.

29 A T‑148/19. sz. ügyben a felperes keresetének alátámasztására hat jogalapra hivatkozik, amelyek közül az első a felperesnek a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (3) bekezdése értelmében vett terrorista csoportként való téves minősítésén, a második a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében vett hatáskörrel rendelkező hatóság által hozott határozat hiányán, a harmadik a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (6) bekezdésében foglalt követelményeknek megfelelő felülvizsgálat hiányán, a negyedik az arányosság és a szubszidiaritás elvének megsértésén, az ötödik az indokolási kötelezettség megsértésén, a hatodik pedig a védelemhez való jog és a hatékony bírói jogvédelemhez való jog megsértésén alapul.

30 Tekintettel a két ügyben felhozott hat jogalap közötti hasonlóságokra, helyénvaló azokat együttesen vizsgálni, és csak akkor kell különbséget tenni a T‑316/14. RENV. és a T‑148/19. sz. ügy között, ha az e jogalapok alátámasztására felhozott konkrét érvek és a megtámadott aktusok közötti bizonyos különbségek ezt megkívánják.

31 E jogalapok elsősorban a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének megsértésén alapulnak, tekintve, hogy a jelen ügyben ez a közös álláspont a lényeges jogszabály, még a megtámadott végrehajtási rendeletek vizsgálata szempontjából is, amelyek formailag kizárólag a 2580/2001 rendeleten alapulnak, mivel ez utóbbi célja a terrorista személyek és szervezetek pénzeszközeinek a tagállamokban történő befagyasztására vonatkozó intézkedés végrehajtása a terrorcselekményekre vonatkozó, a közös álláspontban foglalt elvek és fogalommeghatározások, valamint a Tanács által a közös álláspont értelmében összeállított listák alapján. A fenti 1. cikk (3), (4) és (6) bekezdése a következőket írja elő:

„(3) Ennek a közös álláspontnak az alkalmazásában »terrorcselekmény« a következő szándékos cselekmények egyike, amely jellege vagy összefüggései révén súlyos kárt okozhat egy országnak vagy egy nemzetközi szervezetnek, és amelyet a nemzeti jog bűncselekményként határoz meg, amennyiben abból a célból követik el, hogy:

i. a lakosságot komolyan megfélemlítsék; vagy

ii. egy kormányt vagy egy nemzetközi szervezetet jogellenes módon arra kényszerítsenek, hogy az valamilyen cselekményt megtegyen vagy ne tegyen meg; vagy

iii. súlyosan megingassák vagy lerombolják egy ország vagy egy nemzetközi szervezet alapvető politikai, alkotmányos, gazdasági vagy társadalmi felépítését:

a) személy élete elleni merényletek, melyek halált okozhatnak;

b) személy testi épsége elleni merényletek;

c) emberrablás vagy túszszedés;

d) kormányzati vagy egyéb közintézmény, közlekedési rendszer, infrastrukturális létesítmény, ideértve az információs rendszert is, a kontinentális talapzaton található rögzített platformok, közterület vagy magántulajdon súlyos károsodásának előidézése, amely az emberi élet veszélyeztetésével járhat, vagy jelentős gazdasági veszteséget okozhat;

e) légijármű, hajó vagy más közlekedési vagy áruszállítási eszköz elfoglalása;

f) fegyverek, robbanóanyagok vagy nukleáris, biológiai vagy vegyi fegyverek gyártása, birtoklása, megszerzése, szállítása, rendelkezésre bocsátása vagy felhasználása, valamint biológiai és vegyi fegyverek kutatása és fejlesztése;

g) veszélyes anyagok kibocsátása, tűz, robbanás vagy árvíz előidézése az emberi életet veszélyeztetve;

h) víz, energia vagy bármely egyéb alapvető természeti erőforrás szolgáltatásának megzavarása vagy megszakítása az emberi életet veszélyeztetve;

i) fenyegetés az a)–h) alpontban felsorolt cselekmények bármelyikének elkövetésével;

j) terrorista csoport irányítása;

k) részvétel terrorista csoport tevékenységében, ideértve információk vagy anyagi erőforrások rendelkezésre bocsátását, vagy a csoport tevékenységének finanszírozását bármilyen módon, annak tudatában, hogy az hozzájárul a csoport bűnöző tevékenységeihez.

Ennek a bekezdésnek az alkalmazásában a »terrorista csoport«: legalább két személyből álló szervezett csoport, amely bizonyos időre terrorcselekmények egyetértésben történő elkövetésére létesült. A »szervezett csoport« olyan csoport, amely nem egy meghatározott terrorcselekmény azonnali elkövetésére, véletlenszerűen áll össze, és amely nem feltétlenül rendelkezik a tagjai számára szabályszerűen meghatározott szerepekkel, folyamatos tagsággal vagy fejlett szervezettel.

(4) A mellékletben található listát az idevágó ügyiratok pontos információi, illetve anyagai alapján kell összeállítani, amelyek értelmében az illetékes [helyesen: hatáskörrel rendelkező] hatóság határozatot hozott az érintett személyekről, csoportokról és szervezetekről, függetlenül attól, hogy a határozat terrorcselekményre irányuló nyomozás vagy vádemelés [helyesen: büntetőeljárás] megindítására, komoly és hitelt érdemlő bizonyítékok vagy jelek [helyesen: bizonyítékok vagy valószínűsítő körülmények] alapján ilyen cselekmény elkövetésének kísérletére, abban való részvételre vagy annak elősegítésére, vagy ilyen bűntettek [helyesen: cselekmények] miatt kiszabott ítéletekre vonatkozik‑e. A listába felvehetők azok a személyek, csoportok és szervezetek, akikről, illetve amelyekről az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa megállapította, hogy kapcsolatban állnak a terrorizmussal, és velük szemben szankciókat rendelt el.

Ennek a bekezdésnek az alkalmazásában az »illetékes [helyesen: hatáskörrel rendelkező] hatóság« az igazságügyi hatóság, vagy ha az nem rendelkezik az e bekezdés hatálya alá tartozó területen illetékességgel [helyesen: hatáskörrel], akkor az e téren illetékességgel [helyesen: hatáskörrel] rendelkező megfelelő hatóság.

[…]

(6) A mellékletben található listában szereplő személyek és szervezetek nevét rendszeresen és legalább hat hónaponként felül kell vizsgálni annak érdekében, hogy biztosítva legyen a listában való fenntartásuk megalapozottsága [helyesen: A mellékletben található listán szereplő személyek és szervezetek nevét rendszeresen és legalább hat hónaponként felül kell vizsgálni az arról való meggyőződés érdekében, hogy továbbra is indokolt‑e a listán való fenntartásuk].”

32 A 2001/931 közös álláspont e rendelkezéseit értelmező ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az említett közös álláspont alapján a pénzeszköz‑befagyasztási intézkedéshez vezető eljárás tehát két szinten folyik, amiből az egyik nemzeti, a másik közösségi (lásd ebben az értelemben: 2017. március 14‑i A és társai ítélet, C‑158/14, EU:C:2017:202, 84. pont; 2014. október 16‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑208/11 és T‑508/11, EU:T:2014:885, 203. és 204. pont). Az első szakaszban a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdése fogalommeghatározásának megfelelő határozatot hoz az érdekelt vonatkozásában. Második lépésben a Tanács egyhangúlag eljárva eldönti az érdekeltnek a pénzeszközök befagyasztását előíró listára való felvételét, az ügyiratok olyan pontos információi, illetve anyagai alapján, amelyek arra utalnak, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóság ilyen határozatot hozott (2006. december 12‑i Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran kontra Tanács ítélet, T‑228/02, EU:T:2006:384, 117. pont; 2008. október 23‑i People’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ítélet, T‑256/07, EU:T:2008:461, 131. pont).

33 Ugyanis az Unió ahhoz szükséges eszközeinek hiányában, hogy maga folytasson vizsgálatokat egy bizonyos személy terrorcselekményekben való részvételével kapcsolatban, a nemzeti hatóság előzetes határozatára irányuló követelmény célja annak megállapítása, hogy fennállnak az érintett személy terrorista tevékenységekben való részvételére vonatkozó, azon komoly és hitelt érdemlő bizonyítékok vagy valószínűsítő körülmények, amelyeket a nemzeti hatóságok megbízhatónak tekintettek, és amelyek őket arra vezették, hogy legalábbis nyomozati intézkedéseket hozzanak. A nemzeti határozatra való hivatkozásból, valamint a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdésében szereplő „pontos információk” és „komoly és hitelt érdemlő bizonyítékok vagy valószínűsítő körülmények” említéséből tehát az következik, hogy ez utóbbi célja az érintett személyek védelme azáltal, hogy biztosítja, hogy a pénzeszközök befagyasztását előíró listára való felvételükre csak kellően biztos ténybeli alap alapján kerülhet sor, és hogy a közös álláspont e cél elérésére törekszik a nemzeti hatóság által hozott határozat követelményét alkalmazva (2012. november 15‑i Al‑Aqsa kontra Tanács és Hollandia kontra Al‑Aqsa ítélet, C‑539/10 P és C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 68. és 69. pont; 2017. július 26‑i Tanács kontra Hamász ítélet, C‑79/15 P, EU:C:2017:584, 24. pont).

34 A Tanács és a tagállamok közötti, a terrorizmus elleni küzdelemben való együttműködésnek ez a 2001/931 közös álláspont által létrehozott sajátos formája számos következménnyel jár.

35 Először is ebből az következik, hogy a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében valamely személynek vagy szervezetnek a pénzeszközök befagyasztását előíró listára való első felvétele előfeltételezi egy hatáskörrel rendelkező hatóság nemzeti határozatának meglétét. Ezzel szemben az említett közös álláspont 1. cikkének (6) bekezdése nem ír elő ilyen feltételt a listára való felvétel felülvizsgálatára vonatkozóan.

36 Másodszor ebből az következik, hogy a Tanácsra háruló, annak bizonyítására vonatkozó tehernek, hogy a személy, csoport vagy szervezet pénzeszközeinek befagyasztása jogilag indokolt, viszonylag korlátozott a tárgya az uniós intézmények előtti eljárásban. A tagállamok és a Tanács között a terrorizmus elleni küzdelem terén kialakított együttműködés sajátos formája azt a kötelezettséget rója a Tanácsra, hogy amennyire lehetséges, bízzon meg a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok értékelésében (2008. október 23‑i People’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ítélet, T‑256/07, EU:T:2008:461, 133. és 134. pont; 2008. december 4‑i People’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ítélet, T‑284/08, EU:T:2008:550, 53. pont; 2018. december 14‑i Hamas kontra Tanács ítélet, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 282. pont).

37 A Tanács azon kötelezettsége, hogy amennyire lehetséges, bízzon meg a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok értékelésében, elsősorban a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése szerinti első felvételkor figyelembe vett elítélést tartalmazó nemzeti határozatokra vonatkozik. Konkrétabban, a Tanácsnak nem feladata, hogy ellenőrizze a listára való első felvétel alapjául szolgáló, elítélést tartalmazó nemzeti határozatokban szereplő tények valóságtartalmát vagy betudhatóságát. A pénzeszközök befagyasztását előíró listákra való első felvételt megalapozó nemzeti határozatok alapjául szolgáló tények tekintetében a Tanácsra rótt ellenőrzési kötelezettség ugyanis határozott csapást jelentene a közös álláspontot jellemző kétszintű rendszerre, mivel a tények valóságtartalmának a Tanács általi értékelése könnyen ellentétes lehet az érintett nemzeti hatóság értékelésével és megállapításaival, és ezen ellentmondás problémáját csak fokozná, hogy a Tanács nem feltétlenül rendelkezik az említett hatóság iratanyagában szereplő valamennyi tényadattal és bizonyítékkal (lásd ebben az értelemben: 2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑160/19, nem tették közzé, EU:T:2021:817, 240–242. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Emlékeztetni kell arra is, hogy az érintett személyek számára a garancia arra, hogy a pénzeszközök befagyasztását előíró listára való felvételük kellően szilárd ténybeli alapon nyugszik, pontosan a nemzeti hatóság által hozott határozat követelményén, valamint azon a bizalmon alapul, amelyet az uniós intézmények a bizonyítékoknak és a valószínűsítő körülményeknek az említett nemzeti hatóság által elvégzett értékelésébe helyeznek (lásd a 33. pontot).

38 Másrészt, ami azokat az információkat illeti, amelyekre a Tanács annak bizonyításaképpen hivatkozik, hogy a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (6) bekezdése értelmében a személy vagy a szervezet terrorista tevékenységekben való részvételének veszélye továbbra is fennáll, függetlenül attól, hogy ezen információk a hatáskörrel rendelkező hatóságok nemzeti határozatából vagy más forrásból származnak‑e, a Tanácsnak kell vitatás esetén bizonyítania a listákon való fenntartásra vonatkozó jogi aktusokban említett ténymegállapítások megalapozottságát, és az uniós bíróságnak kell vizsgálnia azok tárgyi pontosságát, amely magában foglalja az érintett tények helytállóságának vizsgálatát, valamint e tényeknek az érintett személlyel szembeni korlátozó intézkedések alkalmazását igazoló tényeknek minősítését (lásd ebben az értelemben: 2021. április 22‑i Tanács kontra PKK ítélet, C‑46/19 P, EU: C:2021:316, 52–55. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

39 Továbbá, amint arra a Bíróság a 2021. április 22‑i Tanács kontra PKK ítéletében (C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 60–62. és 78–80. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) is emlékeztetett, a Tanács továbbra is köteles az indokolásra mind a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében figyelembe vett határozatokban szereplő események tekintetében, mind a későbbi nemzeti határozatokban szereplő események vagy a Tanács által önállóan, az ilyen határozatokra való hivatkozás nélkül figyelembe vett események tekintetében.

40 Ebből következik, hogy a vitatott jogi aktusok mindegyikét illetően különbséget kell tenni aszerint, hogy azok a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok azon határozatain alapulnak‑e, amelyek a felperes listára való első felvételét igazolták, vagy pedig e nemzeti hatóságok későbbi határozatain, illetve a Tanács által önállóan figyelembe vett körülményeken. Ez a megkülönböztetés annál is inkább szükséges, mivel a 2001/931 közös álláspont különböző rendelkezései szabályozzák e kétféle jogalapot: az előbbire az említett álláspont 1. cikkének (4) bekezdése, az utóbbira pedig az 1. cikkének (6) bekezdése alkalmazandó.

41 Márpedig a jelen ügyben a 2014. évi jogi aktusok egyrészt az indokolásban felsorolt eseményeknek a Tanács által elvégzett önálló elemzésén, másrészt az Egyesült Királyság, az Egyesült Államok és Törökország hatóságainak határozatain alapulnak. A 2015 és 2017 között elfogadott jogi aktusok és a 2019. évi határozatok viszont kizárólag több nemzeti hatóság, nevezetesen az Egyesült Királyság, az Egyesült Államok és Franciaország nemzeti hatóságainak határozatain alapulnak. Azt is meg kell jegyezni, hogy a figyelembe vett nemzeti határozatok közül néhány a felperes listára való első felvételének alapjául szolgált, míg más, később elfogadott határozatokat a Tanács a felperes listára való felvételének felülvizsgálata során vett figyelembe.

42 Ezért helyénvaló a megtámadott jogi aktusokkal szemben előterjesztett hat hasonló jogalapot ezen előzetes megfontolások fényében megvizsgálni, azzal a megjegyzéssel, hogy a T‑316/14. RENV. sz. ügyre vonatkozó, a Charta 4. és 51. cikkének megsértésére alapított és kizárólag a 2014. évi jogi aktusokkal szemben előterjesztett jogalapot a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (6) bekezdésének megsértésére alapított jogalappal együtt kell kezelni (lásd az alábbi 166. és 175. pontot). Az alábbiakban tehát azt kell megvizsgálni, hogy ezek a jogi aktusok megfelelnek‑e a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (3) bekezdésének (első jogalap), (4) bekezdésének (második jogalap) és (6) bekezdésének (harmadik jogalap), valamint az arányosság elvének (negyedik jogalap) – a felperes a tárgyaláson a jegyzőkönyvben rögzítettek szerint pontosította, hogy a szóban forgó jogalap kizárólag ezen elv megsértésén alapul, és azt nem alapította egyidejűleg a szubiszidiaritás elvére is –, az indokolási kötelezettségnek (ötödik jogalap), és végül a felperes védelemhez való jogának és a hatékony bírói jogvédelemhez való jogának (hatodik jogalap), kezdve a második jogalap vizsgálatával, amely a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének megsértésén alapszik.

1. A 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének megsértésére alapított jogalapról

43 Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a 2001/931 közös álláspont 1. cikke különbséget tesz egyrészről a személynek vagy szervezetnek a pénzeszközök befagyasztását előíró listára való, a közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdésében szabályozott első felvétele, és másrészről az e listára már felvett személy vagy szervezet nevének az e listán való, az említett 1. cikk (6) bekezdésében szerinti fenntartása között. Míg egy személynek vagy szervezetnek a pénzeszközök befagyasztását előíró listára való első felvétele a hatáskörrel rendelkező hatóság nemzeti határozatának meglétét feltételezi, addig az adott személy vagy szervezet nevének a listán való fenntartására vonatkozóan nincs ilyen feltétel, mivel ez a fenntartás lényegében az első felvétel meghosszabbításának minősül, és előfeltételezi azt, hogy a személynek vagy szervezetnek a terrorista tevékenységekben való részvételére vonatkozó, a Tanács által eredetileg, az ezen első felvételt megalapozó nemzeti határozat alapján megállapított veszély továbbra is fennálljon (2017. július 26‑i Tanács kontra LTTE ítélet, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 59–61. pont; 2017. július 26‑i Tanács kontra Hamász ítélet, C‑79/15 P, EU:C:2017:584, 37–39. pont).

44 Ebből először is az következik, hogy amennyiben a Tanács a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (6) bekezdése alapján valamely személy vagy szervezet listára való felvételének fenntartásáról szóló határozatához továbbra is a hatáskörrel rendelkező hatóság nemzeti határozatára hivatkozik, a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének megsértésére alapított jogalap az ilyen határozat ellen benyújtott kereset alátámasztására hatásos (lásd ebben az értelemben: 2018. december 14‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑400/10 RENV, EU: T:2018:966, 229. és 230. pont), amit egyébként a Tanács nem vitat. Ezzel összefüggésben hozzáfűzhető, hogy a Bíróság nem kérdőjelezte meg a jogalap hatásos jellegét, amikor a 2021. április 22‑i Tanács kontra PKK ítéletben (C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 38. pont) megállapította, hogy a Törvényszék nem alkalmazta tévesen a jogot, amikor kizárólag a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (6) bekezdése tükrében vizsgálta a listák fenntartásáról szóló határozatokat. A Bíróság a Törvényszéknek a Tanács indokolási kötelezettségével kapcsolatos vizsgálatával összefüggésben lényegében úgy döntött, hogy az indokolási kötelezettség teljesítését a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (6) bekezdésében foglalt tényezők fényében kell vizsgálni, és visszautalta a Törvényszékhez az összes többi jogalap vizsgálatát, beleértve az említett közös álláspont 1. cikke (3) és (4) bekezdésének megsértésére vonatkozó jogalapokat is.

45 Ebből következik továbbá, hogy a jelen ügyben ezt a jogalapot csak azon nemzeti határozatok tekintetében kell megvizsgálni, amelyeken a felperesnek a listára való első, 2002‑es felvétele alapult, nevezetesen:

– az Egyesült Királyság belügyminiszterének 2001. március 29‑i végzése;

– az Egyesült Államok kormányának 1997. október 8‑i és 2001. október 31‑i határozata.

46 A felperes listára való első felvételét követő francia bírósági határozatokkal kapcsolatos érveket, valamint a fent említett határozatok nyomon követésére vonatkozó, az Egyesült Királyság hatóságai által 2014‑ben, illetve az Egyesült Államok hatóságai által 2013‑ban és 2019‑ben elfogadott határozatokat, valamint a Tanács által önállóan megállapított tényállásokat vitató érveket ugyanakkor a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (6) bekezdésének megsértésére alapított jogalap vizsgálata keretében kell tárgyalni.

47 Ugyanez vonatkozik a török nemzetbiztonsági bíróságoknak a 2014‑es jogi aktusok indokolásában említett ítéleteivel kapcsolatos érvekre is. Bár az indokolás egyes részei félrevezetőek lehetnek, amennyiben a török nemzetbiztonsági bíróságok által a PKK ellen hozott ítéletekre hivatkoznak, amelyek közül néhány 2002 előtt született, és hivatalosan is megállapítják, hogy a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése alapján hozott határozatok ezen ítéleteket követően keletkeztek, a listára való vitatott felvételek felülvizsgálatára vonatkozó – az Egyesült Királyság és az Egyesült Államok határozatainak hatályban tartására szorítkozó – általános megállapításokból arra lehet következtetni, hogy csak ez utóbbi határozatokat vették figyelembe a közös álláspont fent említett rendelkezése alapján, amit a Tanács az ellenkérelmében megerősített, és a felperes is elismert a válaszában.

a) Az Egyesült Királyság határozatáról

48 A felperes vitatja, hogy az Egyesült Királyság belügyminiszterének 2001. március 29‑i végzése a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében vett hatáskörrel rendelkező hatóság határozatának minősül, a „hatáskörrel rendelkező hatóság” fogalmával, az ilyen határozat meghozatalának bizonyításához szükséges adatokkal és a végzésben említett események időpontjával kapcsolatos érvekre hivatkozva.

1) Az Egyesült Királyság belügyminiszterének „hatáskörrel rendelkező hatóságnak” való minősítéséről

49 A felperes azt állítja, hogy az Egyesült Királyság belügyminisztere nem minősül a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében vett „hatáskörrel rendelkező hatóságnak”. A miniszter ugyanis nem igazságügyi, hanem közigazgatási hatóság. Végzései közigazgatási aktus jellegűek, és nem többlépcsős eljárás eredményeképp születnek, mint amilyen a büntetőjogi határozatokra jellemző. Az ezekben a végzésekben foglalt tilalmak időszakos felülvizsgálat hiányában szintén határozatlan időre szólnak. A belügyminiszter is széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik, mivel az Egyesült Királyság parlamentjének hatásköre az érintett szervezetek kollektív vizsgálatára korlátozódik, a miniszter által figyelembe vett bizalmas információk ismerete nélkül.

50 Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a Törvényszék több alkalommal is úgy ítélte meg, hogy az Egyesült Királyság belügyminiszterének 2001. március 29‑i végzése a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében vett hatáskörrel rendelkező hatóság határozatának minősül (lásd ebben az értelemben: 2008. október 23‑i People’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ítélet, T‑256/07, EU:T:2008:461, 144. és 145. pont; 2014. október 16‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑208/11 és T‑508/11, EU:T:2014:885, 106. pont; 2018. december 14‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 258–285. pont; 2019. március 6‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑289/15, EU: T:2019:138, 71–96. pont; 2019. április 10‑i Gamaa Islamya Egypt kontra Tanács ítélet, T‑643/16, EU:T:2019:238, 108–133. pont; 2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑160/19, nem tették közzé, EU:T:2021:817, 112. pont).

51 Az ítélkezési gyakorlat szerint, noha a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének második albekezdése az igazságügyi hatóságoktól származó határozatokat részesíti előnyben, nem zárja ki a közigazgatási hatóságoktól származó határozatok figyelembevételét, amikor egyrészt e hatóságok a nemzeti jogban ténylegesen hatáskörrel rendelkeznek a terrorizmusban részt vevő csoportokkal szembeni korlátozó határozatok elfogadására, másrészt pedig e hatóságok – jóllehet csak közigazgatási hatóságok – az igazságügyi hatóságokkal „egyenértékűeknek” tekinthetők (2014. október 16‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑208/11 és T‑508/11, EU:T:2014:885, 107. pont; 2018. december 14‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 259. pont; 2019. március 6‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑289/15, EU:T:2019:138, 72. pont; 2019. április 10‑i Gamaa Islamya Egypt kontra Tanács ítélet, T‑643/16, EU:T:2019:238, 111. pont; 2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑160/19, nem tették közzé, EU:T:2021:817, 114. pont).

52 A közigazgatási hatóságokat az igazságügyi hatóságokkal egyenértékűnek lehet tekinteni, ha határozataik ellen ténybeli és jogi kérdésekben egyaránt bírósági jogorvoslattal lehet élni (lásd ebben az értelemben: 2008. október 23‑i People’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ítélet, T‑256/07, EU: T:2008:461, 145. pont; 2018. december 14‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 260. pont; 2019. március 6‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑289/15, EU:T:2019: 138, 73. pont; 2019. április 10‑i Gamaa Islamya Egypt kontra Tanács ítélet, T‑643/16, EU:T:2019:238, 112. pont; 2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑160/19, nem tették közzé, EU:T:2021:817, 115. pont).

53 Ennek megfelelően az a tény, hogy az érintett állam bíróságai rendelkeznek joghatósággal a terrorizmus üldözése tárgyában, nem akadályozza a Tanácsot abban, hogy figyelembe vegye a terrorizmus tárgyában korlátozó intézkedések elfogadásáért felelős nemzeti közigazgatási hatóság határozatait (2014. október 16‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑208/11 és T‑508/11, EU:T:2014:885, 108. pont; 2018. december 14‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 261. pont; 2019. március 6‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑289/15, EU:T:2019:138, 74. pont; 2019. április 10‑i Gamaa Islamya Egypt kontra Tanács ítélet, T‑643/16, EU:T:2019:238, 113. pont; 2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑160/19, nem tették közzé, EU:T:2021:817, 116. pont).

54 Amint azonban a 2015 és 2017 között elfogadott jogi aktusok és a 2019. évi határozatok indokolásából kitűnik, az Egyesült Királyság belügyminiszterének végzéseivel szemben jogorvoslattal lehet élni a Proscribed Organisations Appeal Commission (a betiltott szervezetekkel kapcsolatos fellebbezési bizottság, Egyesült Királyság, a továbbiakban: POAC) előtt, amely a bírósági felülvizsgálatot szabályozó elvek alkalmazásával dönt a jogi és ténybeli kérdésekben, továbbá bármelyik fél jogorvoslattal élhet a POAC határozatával szemben jogkérdésben egy fellebbviteli bíróság előtt, amennyiben maga a POAC vagy ennek hiányában a fellebbviteli bíróság azt engedélyezi (lásd ebben az értelemben: 2018. december 14‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑400/10 RENV, EU: T:2018:966, 262. pont; 2019. március 6‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑289/15, EU:T:2019:138, 75. pont; 2019. április 10‑i Gamaa Islamya Egypt kontra Tanács ítélet, T‑643/16, EU:T:2019:238, 114. pont; 2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑160/19, nem tették közzé, EU:T:2021:817, 117. pont).

55 Ilyen körülmények között az Egyesült Királyság belügyminiszterének 2001. évi végzését úgy kell tekinteni, hogy azt egy igazságügyi hatósággal egyenértékű közigazgatási hatóság, és így a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében vett hatáskörrel rendelkező hatóság fogadta el (lásd ebben az értelemben: 2018. december 14‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 263. pont; 2019. március 6‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑289/15, EU:T:2019:138, 76. pont; 2019. április 10‑i Gamaa Islamya Egypt kontra Tanács ítélet, T‑643/16, EU:T:2019:238, 115. pont; 2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑160/19, nem tették közzé, EU:T:2021:817, 118. pont).

56 Meg kell jegyezni továbbá, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése nem követeli meg, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóság határozata a szó szoros értelmében büntetőeljárás részét képezze, amennyiben a 2001/931 közös álláspont által követett célkitűzésekre tekintettel a kérdéses nemzeti eljárás tárgya a tágabb értelemben vett terrorizmus elleni küzdelem megelőző vagy megtorló intézkedések elfogadása révén (lásd ebben az értelemben: 2018. december 14‑i Hamas kontra Tanács ítélet, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 269–271. pont; 2019. március 6‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑289/15, EU:T:2019:138, 82–84. pont; 2019. április 10‑i Gamaa Islamya Egypt kontra Tanács ítélet, T‑643/16, EU:T:2019:238, 119–121. pont; 2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑160/19, nem tették közzé, EU:T:2021:817, 119. pont).

57 A jelen ügyben az Egyesült Királyság belügyminiszterének 2001. évi végzése a terroristának tekintett szervezetekkel szemben tiltó intézkedéseket rendel el, ezért a végzés – az ítélkezési gyakorlatnak megfelelően – olyan nemzeti eljárás része, amely a terrorizmus elleni küzdelem céljából elsődlegesen a PKK‑val szembeni megelőző vagy megtorló jellegű intézkedések meghozatalára irányul (lásd ebben az értelemben: 2014. október 16‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑208/11 és T‑508/11, EU:T:2014:885, 115. pont; 2018. december 14‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 272. és 273. pont; 2019. március 6‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑289/15, EU:T:2019:138, 84. pont; 2019. április 10‑i Gamaa Islamya Egypt kontra Tanács ítélet, T‑643/16, EU:T:2019:238, 121. pont; 2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑160/19, nem tették közzé, EU:T:2021:817, 120. pont).

58 A fentiekből következik, hogy a megtámadott jogi aktusok nem semmisíthetők meg azon az alapon, hogy a Tanács az indokolásban a felperes nevének a vitatott listákra való felvétele érdekében az Egyesült Királyság belügyminiszterének 2001. évi végzésére hivatkozott, amely miniszter közigazgatási hatóság, és amelynek a határozatai nem büntetőjogi jellegűek.

59 Ezt a következtetést a felperes által a jelen jogalap alátámasztására felhozott egyéb érvek sem cáfolják.

60 Először is, ami a bírósági eljáráshoz hasonló, több szakaszból álló eljárás állítólagos hiányát illeti, a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének szövegéből nem következik, hogy a felvétel alapjául szolgáló nemzeti határozatnak több szakaszból álló eljárást kell lezárnia (2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑160/19, nem tették közzé, EU:T:2021:817, 124. pont).

61 Mindazonáltal az Egyesült Királyság belügyminiszterének tiltó végzéseit eredményező eljárás több szakaszban zajlik. Először is a tilalom megköveteli, hogy ez a hatóság szigorúan vizsgálja meg azokat a bizonyítékokat, amelyeken a szervezet terrorizmusban való részvételére vonatkozó alapos gyanú alapul. Ezen bizonyítékok közé tartoznak a nyilvános információforrásokból és a hírszerző szolgálatoktól származó információk. Ezenkívül az Egyesült Királyság belügyminisztere a kormány egészével, valamint a hírszerző szolgálatokkal és bűnüldöző szervekkel folytatott konzultációt követően hozza meg végzését. Végül, a tiltó végzést a ratifikációs eljárás keretében az Egyesült Királyság parlamentjének mindkét háza megvizsgálja és jóváhagyja (2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑160/19, nem tették közzé, EU:T:2021:817, 125–128. pont).

62 Másodszor, ami az Egyesült Királyság belügyminiszterének végzésében előírt tilalom állítólagos korlátlan időtartamát illeti, egyrészt meg kell jegyezni, hogy az a tény, hogy e végzés nem tartozik éves felülvizsgálati kötelezettség alá, nem akadályozza meg a Tanácsot abban, hogy e végzésre hivatkozzon az annak hatálya alá tartozó szervezetnek a pénzeszközök befagyasztását előíró listákra való felvétele érdekében, miután a Tanács felülvizsgálati kötelezettsége révén köteles ellenőrizni, hogy abban az időpontban, amikor az adott szervezetet továbbra is szerepeltetni kívánja e listákon, az említett határozat, más határozatok vagy később felmerülő tények továbbra is indokolják‑e a szervezet felvételét (2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑160/19, nem tették közzé, EU: T:2021:817, 131. pont).

63 Másrészt az Egyesült Királyság terrorizmus elleni küzdelemről szóló 2000. évi törvényének 4. szakasza értelmében a tiltó végzéssel érintett szervezet vagy személy írásbeli kérelmet nyújthat be a belügyminiszterhez, hogy vizsgálja meg, le lehet‑e venni a tiltott szervezetek listájáról, és – az Egyesült Királyság terrorizmus elleni küzdelemről szóló 2000. évi törvényének 5. szakasza értelmében – ha a miniszter elutasítja a kérelmet, a kérelmező jogorvoslati kérelemmel fordulhat a POAC‑hoz, amelynek határozatai ellen szintén lehet jogorvoslattal élni (2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑160/19, nem tették közzé, EU: T:2021:817, 132. bekezdés) (lásd a fenti 54. pontot).

64 A fentiekből következik, hogy bár az Egyesült Királyság terrorizmus elleni küzdelemről szóló 2000. évi törvénye nem írja elő az Egyesült Királyság belügyminisztere által hozott tiltó végzések éves felülvizsgálatát, azok nem korlátlan hatályúak.

65 Harmadszor, ami az Egyesült Királyság belügyminiszterének állítólagos széles mérlegelési jogkörét illeti a terrorista szervezetek betiltása tekintetében, fontos hangsúlyozni, hogy a belügyminiszter nem politikai megfontolások alapján, hanem a nemzeti jog terrorista cselekményeket meghatározó rendelkezéseivel összhangban fogadja el a tiltó végzéseket, ahogyan azt az Egyesült Királyság terrorizmus elleni küzdelemről szóló 2000. évi törvényének 3. szakasza előírja. A felperesnek az említett rendelkezéssel kapcsolatos állításával ellentétben az a tény, hogy a rendelkezés előírja, hogy a belügyminiszter akkor tilt be egy szervezetet, ha „úgy véli, hogy az terrorista tevékenységekben vesz részt”, a listára felvételhez szükséges bizonyítékok mértékére vonatkozik (lásd ebben az értelemben: 2016. december 13‑i Al‑Ghabra kontra Bizottság ítélet, T‑248/13, EU:T:2016:721, 112–119. pont), és már csak azért sem teszi lehetővé a mérlegelésen alapuló értékelést, mert a bizonyítás ezen szintje a meggyőződés, és ezáltal az érvelés pontosságának nagyobb fokát feltételezi, mint a puszta gyanúból álló bizonyítási szint (lásd ebben az értelemben: 2016. december 13‑i Al‑Ghabra kontra Bizottság ítélet, T‑248/13, EU:T:2016:721, 114. és 115. pont).

66 Hozzá kell tenni, hogy az Egyesült Királyság belügyminiszterének széles mérlegelési jogkörét egyébként is mérsékli a parlamenti ellenőrzés és jóváhagyás, amelynek a végzések tervezetét alá kell vetni. A Törvényszéknek már volt alkalma megvizsgálni, különösen az Egyesült Királyság belügyminiszterének végzéstervezeteivel kapcsolatban, hogy az Egyesült Királyság parlamentjének a végzéstervezet ratifikálásához szükséges két háza közül az egyiknek, az alsóháznak mindegyik tagja kap a végzéstervezet listáján szereplő valamennyi szervezet tekintetében tényállás‑összefoglalást, ez pedig a parlament alsóháza általi egyedi vizsgálat lehetőségét jelenti, valamint volt alkalma megvizsgálni azt is, hogy a parlament alsóházának vitái ténylegesen vonatkoznak egyedi szervezetekre, amint azt a 2001. évi végzés ratifikálását megelőző parlamenti vita során a PKK‑val kapcsolatban kialakított álláspontok bizonyítják, amelyekre a jelen ügyben a felperes a keresetében hivatkozott, és hogy a parlament alsóháza továbbra is szabadon megtagadhatja a végzéstervezet jóváhagyását (2014. október 16‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑208/11 és T‑508/11, EU:T:2014:885, 122. pont; lásd még ebben az értelemben: 2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑160/19, nem tették közzé, EU:T:2021:817, 136. és 137. pont).

67 A fentiekből következik, hogy el kell utasítani minden olyan érvet, amely az Egyesült Királyság belügyminiszterének a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében vett „hatáskörrel rendelkező hatóságnak” való minősítését vitatja.

2) „Az ügyiratok pontos információi[ról], illetve anyagai[ról], […] amelyek értelmében a hatáskörrel rendelkező hatóság határozatot hozott”

68 A felperes lényegében azért bírálja a Tanácsot, mert nem hivatkozott az ügyiratokban szereplő, olyan pontos információkra, illetve anyagokra, amelyekből kiderülne, hogy az Egyesült Királyság belügyminiszterének végzése a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében vett hatáskörrel rendelkező hatóság által hozott határozatnak minősül. A felperes bírálata a beadványai szerint három kifogásra terjed ki. Először is, a Tanács nem indokolta, hogy miért tekinti az Egyesült Királyság belügyminiszterét „hatáskörrel rendelkező hatóságnak”. Másodszor, a megtámadott jogi aktusok nem tartalmazzák a 2001. évi végzés alapjául szolgáló indokok leírását. Harmadszor, ugyanezek a jogi aktusok nem részletezik, hogy a Tanács miért ítélte úgy, hogy a szóban forgó tények a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (3) bekezdése értelmében vett terrorcselekmény fogalmába tartoznak.

69 Az első kifogással kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy az az indokolási kötelezettség betartásának formális kifogásolására vonatkozik (lásd ebben az értelemben: 2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑160/19, nem tették közzé, EU:T:2021:817, 329–333. pont), és ezért azt az említett kötelezettség megsértésére alapított jogalapra adott válaszban kell megvizsgálni (lásd a lenti 221–224. pontot).

70 Ami a másik két kifogást illeti, először is érdemes felidézni a megtámadott jogi aktusok indokolásában a 2001. évi belügyminiszteri végzésnek szentelt részek tartalmát.

71 A 2014. évi jogi aktusokban a Tanács megállapította, hogy az Egyesült Királyság belügyminisztere a PKK által elkövetett terrorcselekményekre és az ilyen cselekményekben való részvételre tekintettel betiltotta a PKK‑t mint terrorcselekményekben részt vevő szervezetet. A Tanács más nemzeti határozatokra is hivatkozva arra a következtetésre jutott, hogy a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében vett hatáskörrel rendelkező hatóságok hozták meg a határozatokat (indokolás, 4. oldal).

72 A 2015 és 2017 között elfogadott jogi aktusokban és a 2019. évi határozatokban, amelyek indokolásai e tekintetben megegyeznek, a Tanács jelzi, hogy olyan határozatok fennállására támaszkodott, amelyeket a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében vett, hatáskörrel rendelkező hatóság határozatának minősít, beleértve az Egyesült Királyság belügyminiszterének 2001. évi végzését is. A Tanács kijelenti, hogy megvizsgálta azon ténybeli elemeket, amelyeken e határozatok alapulnak, és megállapította, hogy azok a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (2) és (3) bekezdése értelmében vett „terrorcselekmények” és „terrorcselekményekben részt vevő […] csoportok és szervezetek” fogalmába tartoznak (indokolás, 1–6. pont). Továbbá az indokolásnak az említett végzésre vonatkozó A. mellékletében a Tanács jelzi többek között, hogy a végzést 2001‑ben azért fogadták el, mert az Egyesült Királyság akkori belügyminisztere okkal feltételezte, hogy a PKK a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (3) bekezdése értelmében terrorcselekményeket követett el és azokban részt vett (3., 4. és 16. pont). A Tanács megjegyzi, hogy a szóban forgó terrorcselekmények magukban foglalták az 1984 óta a PKK‑nak betudott terrorcselekményeket, és hogy a PKK az 1990‑es évek elején a nyugati érdekeket és beruházásokat érintő terrorista kampányt folytatott annak érdekében, hogy növelje a török kormányra nehezedő nyomást, beleértve nyugati turisták elrablását, valamint 1993–1994‑ben egy finomító elleni támadást, illetve idegenforgalmi létesítmények elleni merényleteket, amelyek külföldi turisták halálához vezettek. Rámutat, hogy jóllehet úgy tűnt, hogy a PKK 1995 és 1999 között abbahagyta e kampányt, ebben az időszakban továbbra is török turisztikai létesítmények megtámadásával fenyegetőzött. A Tanács megjegyzi, hogy álláspontja szerint e tények a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (3) bekezdése első albekezdésének i. és ii. pontjában felsorolt célok, valamint a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (3) bekezdése első albekezdése iii. pontjának a), c), d), f), g) és i) alpontjában felsorolt erőszakos cselekmények közé tartoznak (16. pont).

73 Másodszor, fontos emlékeztetni arra, hogy az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdésében előírt „ügyiratok pontos információi[nak], illetve anyagai[nak]” azt kell bizonyítaniuk, hogy az érintett személyek vagy szervezetek tekintetében az említett rendelkezés fogalommeghatározásának megfelelő nemzeti hatóság határozata olyan módon született, amely lehetővé teszi számukra e határozat azonosítását, de nem érinti e határozat tartalmát (lásd ebben az értelemben: 2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑160/19, nem tették közzé, EU:T:2021:817, 148. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

74 Ebből következik, hogy a jelen esetben úgy tekinthető, hogy a Tanács a 2014. évi jogi aktusokban a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében „[kellően] pontos információ[kat]” adott az Egyesült Királyság belügyminiszterének 2001. évi végzéséről, azáltal, hogy megjelölte a végzés pontos dátumát, szerzőjét és jogalapját, a jelen esetben az Egyesült Királyság terrorizmus elleni küzdelemről szóló 2000. évi törvényét.

75 Ugyanez vonatkozik a 2015 és 2017 között elfogadott jogi aktusokra és a 2019. évi határozatokra is, amelyek a 2001. évi végzés pontos dátumára, szerzőjére és jogalapjára vonatkozóan ugyanezeket a megállapításokat tartalmazzák.

76 Ebből következik, hogy el kell utasítani minden olyan érvet, amely vitatja, hogy a Tanács megfelelt a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében vett, azon követelményeknek, amelyek az „ügyiratok pontos információi[ra], illetve anyagai[ra vonatkoznak], amelyek értelmében a hatáskörrel rendelkező hatóság határozatot hozott”.

3) A PKK‑nak az Egyesült Királyság belügyminisztere általi betiltását megalapozó terrorcselekmények időpontjáról

77 Az a kifogás, hogy az Egyesült Királyság belügyminiszterének 2001. évi végzése túl régi eseményeken alapul ahhoz, hogy a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében érvényesen figyelembe lehessen venni, csak a T‑148/19. sz. ügyben merült fel.

78 Elöljáróban meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben vizsgálandó „időbeli távolság” a 2001. évi végzésben figyelembe vett események és a 2001. évi végzés időpontja közötti időre vonatkozik, amint arra a felperes helyesen rámutat.

79 Amennyiben ugyanis ezt az érvet a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének megsértésére alapított jogalap alátámasztására terjesztik elő, itt csak a 2001. évi végzésnek az említett rendelkezés értelmében vett „hatáskörrel rendelkező hatóság határozatának” minősítéséről kell dönteni, különösen az e végzésben figyelembe vett események időpontja tekintetében (lásd e tekintetben Sharpston főtanácsnok indítványát a Tanács kontra LTTE ügyben, C‑599/14 P, EU: C:2016:723, 80. pont), azzal a pontosítással, hogy a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (6) bekezdésének megsértésére alapított jogalap keretében ugyanakkor vizsgálni kell egyrészt az említett végzésben említett események és a végzés elfogadása, másrészt a listára való felvétel fenntartásáról szóló, a jelen ügyben megtámadott határozatok közötti időbeli távolságot is.

80 Ami a jelen ügyben a kérdéses időbeli távolság megítélését illeti, meg kell jegyezni, hogy a belügyminiszter 2001. évi végzésében figyelembe vett legutolsó tények, amelyek aztán a 2019. évi határozatokban is szerepelnek, a török idegenforgalmi létesítmények elleni támadásokkal való fenyegetésekből állnak, és az 1995 és 1999 közötti időszakra vonatkoznak (lásd a fenti 72. pontot). Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy nem a Tanács feladata a listára való első felvétel alapjául szolgáló elítélést tartalmazó nemzeti határozatokban, mint például a 2001. évi végzésben megállapított tények valóságtartalmának ellenőrzése (lásd a fenti 37. pontot). A kialakult ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis ezt a végzést elítélést tartalmazó határozatnak kell tekinteni, mivel abban az értelemben végleges, hogy már nem kell nyomozásnak követnie, és célja az érintett személyek vagy szervezetek kitiltása az Egyesült Királyságból, ami büntetőjogi következményekkel jár a velük kapcsolatban álló személyekre nézve (lásd: 2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑160/19, nem tették közzé, EU:T:2021:817, 155. és 156. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

81 Ebből következik, hogy annak ellenére, hogy a támadásokkal kapcsolatos fenyegetések valóságtartalmát a felperes vitatta arra hivatkozva, hogy az indokolás nem tartalmaz bizonyítékokat vagy érveket e fenyegetések alátámasztására, ezek a fenyegetések a jelen ügyben figyelembe vehetők. Ebből az is következik, hogy az utolsó figyelembe vett tények (1999) és a 2001. évi végzés időpontja közötti időbeli távolság körülbelül két év. Az öt évnél rövidebb időbeli távolság nem tekinthető túlzottnak (lásd ebben az értelemben: 2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑160/19, nem tették közzé, EU:T:2021:817, 208. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

82 A 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdését tehát nem sérti az ezen rendelkezés alapján figyelembe vett, az Egyesült Királyság belügyminiszterének 2001. évi rendeletében említett események időpontja.

83 A fentiekből következik tehát, hogy el kell utasítani azokat a kifogásokat, amelyek azt bírálják, hogy a megtámadott jogi aktusok az Egyesült Királyság belügyminiszterének 2001. évi végzésén alapulnak.

b) Az Egyesült Államok határozatairól

84 A felperes vitatja, hogy az Egyesült Államok hatóságainak 1997. és 2001. évi határozatai a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében vett hatáskörrel rendelkező hatóság határozatának minősülnek, a „hatáskörrel rendelkező hatóság” fogalmával és az ilyen határozatok meghozatalának bizonyításához szükséges adatokkal kapcsolatos érvekre hivatkozva.

85 E tekintetben emlékeztetni kell az állandóvá vált ítélkezési gyakorlatra, amely szerint a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdésében használt „hatáskörrel rendelkező hatóság” fogalma nem korlátozódik a tagállamok hatóságaira, hanem főszabály szerint magában foglalhatja harmadik országok hatóságait is (2017. július 26‑i Tanács kontra LTTE ítélet, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 22. pont; 2018. december 14‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 244. pont; 2019. március 6‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑289/15, EU:T:2019:138, 43. pont).

86 Ezt az értelmezést egyrészt a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének szövege indokolja, amely nem korlátozza a „hatáskörrel rendelkező hatóságok” fogalmát a tagállamok hatóságaira, másrészt az említett közös álláspont célkitűzése, mely közös álláspontot az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsának 1373 (2001) sz. azon határozatának végrehajtása érdekében fogadtak el, mely a terrorizmus elleni küzdelemnek az összes állam rendszerszintű és szoros együttműködése által való világszintű megerősítését célozza (2017. július 26‑i Tanács kontra LTTE ítélet, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 23. pont; 2018. december 14‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 245. pont; 2019. március 6‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑289/15, EU:T:2019:138, 44. pont).

87 Az ugyancsak állandó ítélkezési gyakorlat szerint azonban a Tanácsnak azt megelőzően, hogy valamely harmadik ország hatóságának a határozatát alapul veszi, ellenőriznie kell, hogy e határozatot a védelemhez való jog és a hatékony bírói jogvédelemhez való jog tiszteletben tartása mellett fogadták‑e el (2017. július 26‑i Tanács kontra LTTE ítélet, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 24. és 31. pont; és 2019. szeptember 4‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑308/18, EU:T:2019:557, 58. pont).

88 Ezért először is meg kell vizsgálni a felperes azon érveit, amelyek a Tanács által a jelen ügyben elvégzett ellenőrzést vitatják. E tekintetben fontos pontosítani, hogy az említett ellenőrzés elvégzésének szükségessége többek között a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdésében meghatározott azon követelményből fakad, amely szerint valamely személy vagy szervezet pénzeszközök befagyasztását előíró listára való első felvételének hatáskörrel rendelkező hatóság által elfogadott határozaton kell alapulnia. E követelmény célja ugyanis az érintett személyek vagy szervezetek védelme annak biztosítása révén, hogy a listára való első felvételükre csak kellően biztos ténybeli alap alapján kerülhet sor (lásd ebben az értelemben: 2012. november 15‑i Al‑Aqsa kontra Tanács és Hollandia kontra Al‑Aqsa ítélet, C‑539/10 P és C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 68. pont). Márpedig ez a cél csak akkor érhető el, ha a harmadik országok azon határozatai, amelyekre a Tanács a személyeknek és szervezeteknek az említett listára való első felvételét alapítja, a védelemhez való jog és a hatékony bírói jogvédelemhez való jog tiszteletben tartása mellett kerülnek elfogadásra (2017. július 26‑i Tanács kontra LTTE ítélet, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 26. pont).

89 A jelen esetben az indokolásnak a PKK‑nak az amerikai hatóságok által FTO‑nak és SDGT‑nak minősítésére vonatkozó C. mellékletében – amely melléklet a 2015 és 2017 között elfogadott jogi aktusok és a 2019. évi határozatok esetén megegyezik – a Tanács többek között megjegyzi, hogy az FTO‑nak minősítést 1997. október 8‑án, az SDGT‑nek minősítést pedig 2001. október 31‑án fogadták el (3. és 4. pont).

90 A Tanács ezt követően rámutat, hogy az FTO‑nak minősítéseket öt év után az Egyesült Államok külügyminisztere hivatalból felülvizsgálja, ha a minősítés időközben nem képezte visszavonás iránti kérelem tárgyát. Az érintett szervezet maga is kétévente kérheti, hogy vonják vissza a minősítését, és bizonyítékok benyújtásával támaszthatja alá, hogy az FTO‑nak minősítés alapjául szolgáló körülmények érdemben megváltoztak. Az Egyesült Államok külügyminisztere és a United States Congress (az Egyesült Államok Kongresszusa, Amerikai Egyesült Államok) is visszavonhatja hivatalból az FTO‑nak minősítést. Ráadásul az érintett szervezet keresetet indíthat az FTO‑nak való minősítésével szemben a Circuit Court of Appeals for the District of Columbia (Columbia Kerület szövetségi fellebbviteli bírósága, Egyesült Államok) előtt. Az SDGT‑nek minősítésekkel kapcsolatban a Tanács megállapítja, hogy azok semmilyen rendszeres felülvizsgálat tárgyát nem képezik, de lehet őket vitatni a szövetségi bíróságok előtt (az indokolás C. mellékletének 8–11. pontja). Ezenkívül a Tanács megállapítja, hogy a felperes FTO‑nak minősítését és SDGT‑nek minősítését nem vitatták az Egyesült Államok bíróságai előtt, és azok nem képezik folyamatban lévő bírósági eljárás tárgyát (az indokolás C. mellékletének 11. és 12. pontja). A felülvizsgálati eljárásokra és a rendelkezésre álló jogorvoslati lehetőségekre tekintettel a Tanács úgy véli, hogy az alkalmazandó amerikai szabályozás biztosítja a védelemhez való jogok és a hatékony bírói jogvédelemhez való jog védelmét (az indokolás C. mellékletének 13. pontja).

91 A Törvényszék azonban már több ítéletben hozott olyan döntést a 2015 és 2017 között elfogadott jogi aktusokhoz és a 2019. évi határozatokhoz csatolt indokolással megegyező indokolásokkal kapcsolatban, hogy azok nem elegendők annak megállapításához, hogy a Tanács elvégezte‑e a szükséges vizsgálatot a védelemhez való jognak az Egyesült Államokban való tiszteletben tartása tekintetében (2019. március 6‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑289/15, EU:T:2019:138, 54–65. pont; 2019. április 10‑i Gamaa Islamya Egypt kontra Tanács ítélet, T‑643/16, EU:T:2019:238, 93–104. pont; 2019. szeptember 4‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑308/18, EU:T:2019:557, 65–76. pont). Ezen túlmenően a Bíróság fellebbezés tárgyában hozott egyetlen olyan ítéletében, amelyben a Törvényszéknek a Tanács amerikai határozatokra való hivatkozására vonatkozó elemzését kifogásoló jogalapról határozott (2019. szeptember 4‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑308/18, EU:T:2019:557), megállapította, hogy e kifogások elfogadhatatlanok, és hogy a Törvényszéknek a megtámadott ítéletben foglalt elemzése jogerős (2021. november 23‑i Tanács kontra Hamász ítélet, C‑833/19 P, EU:C:2021:950, 36–40. és 82. pont).

92 A védelemhez való jog tiszteletben tartására vonatkozó elv azt a követelményt fogalmazza meg, hogy a határozatok azon címzettjeit, akiknek érdekeit a határozat érezhetően érinti, olyan helyzetbe kell hozni, hogy a szóban forgó határozatok megalapozása érdekében velük szemben felhozott bizonyítékokkal kapcsolatos álláspontjukat megfelelően ismertethessék. Azon intézkedések esetében, amelyek személyek vagy szervezetek nevének pénzeszközök befagyasztására vonatkozó listára való felvételére irányulnak, ez az elv azt jelenti, hogy az intézkedések indokait a személyekkel vagy a szervezetekkel az intézkedések elfogadásával egyidejűleg vagy közvetlenül azt követően közölni kell (lásd ebben az értelemben: 2019. szeptember 4‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑308/18, EU:T:2019:557, 65. és 66. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

93 Márpedig ami az Egyesült Államoknak a SDGT‑nek minősítést szabályozó, a 2001. évi határozat alapjául szolgáló jogszabályait illeti, a Tanács által az indokolásban adott általános leírásban egyáltalán nincs szó az Egyesült Államok hatóságainak az indokolás érintettekkel való közlésére vagy akár a határozatok közzétételére vonatkozó kötelezettségéről, így nem lehet úgy tekinteni, hogy a védelemhez való jogot tiszteletben tartották (lásd ebben az értelemben: 2019. szeptember 4‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑308/18, EU:T:2019:557, 69. és 70. pont).

94 Ami az 1997. évi határozat alapjául szolgáló, az FTO‑nek minősítést szabályozó jogszabályt illeti, az rendelkezik a szóban forgó határozatoknak a szövetségi közlönyben való közzétételéről. Az indokolásból azonban nem derül ki, hogy e határozatok rendelkező részén kívül bármilyen indokolás szerepel‑e ebben a közzétételben – amint azt egyébiránt a T‑316/14. RENV. sz. ügyben az ellenkérelemhez csatolt, a szövetségi közlönyből származó kivonatok is mutatják –, vagy hogy azt bármilyen módon a felperes rendelkezésére bocsátották volna (lásd ebben az értelemben: 2019. szeptember 4‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑308/18, EU:T:2019:557, 71–75. pont). Az Egyesült Államok külügyminisztériumának a PKK‑ra vonatkozó, 2013‑ból vagy 2019‑ből származó „közigazgatási iratanyaga”, amely állítólag az Egyesült Államok hatóságainak rendelkezésére áll, és amelyre az indokolásban hivatkoznak, valójában nagyrészt az 1997. és 2001. évi amerikai határozatok meghozatalát követően készült, és semmi nem utal arra, hogy az említett határozatokkal és azok indokolásával kapcsolatos adatokat tartalmazna. Ezenfelül a Tanács egyáltalán nem határozza meg az említett iratanyaghoz való hozzáférés feltételeit, csupán azt állítja – és csak az írásbeli beadványaiban –, hogy a felperes nem élt az iratanyaghoz való hozzáférés jogával.

95 Az 1997. évi határozat rendelkező részének a szövetségi közlönyben való ilyen közzététele, és így e közzétételnek az indokolásban való puszta említése nem elegendő azonban annak megállapításához, hogy a Tanács elvégezte a szükséges vizsgálatot a védelemhez való jognak az Amerikai Egyesült Államokban való tiszteletben tartása tekintetében (2019. szeptember 4‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑308/18, EU:T:2019:557, 76. pont).

96 Ebből következik, hogy a jelen ügyben – ahogyan azt a Törvényszék a 2019. március 6‑i Hamász kontra Tanács ítéletben (T‑289/15, EU:T:2019:138, 65. pont), a 2019. április 10‑i Gamaa Islamya Egypt kontra Tanács ítéletben (T‑643/16, EU:T:2019:238, 104. pont) és a 2019. szeptember 4‑i Hamász kontra Tanács ítéletben (T‑308/18, EU:T:2019:557, 76. pont) megállapította – az Egyesült Államok határozatai nem szolgálhatnak alapul a 2015 és 2017 között elfogadott jogi aktusok és a 2019. évi határozatok számára, mint a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdése értelmében vett hatáskörrel rendelkező hatóságok határozatai, anélkül hogy a hatékony bírói jogvédelemhez való jog tiszteletben tartása kérdésének vizsgálatára ne lenne szükség.

97 Ami a 2014. évi jogi aktusokat illeti, ezeknél is ugyanez a hiányosság áll fenn, mivel a Tanács a vonatkozó indokolásban csupán megemlíti, hogy a szóban forgó határozatok bírósági vagy közigazgatási felülvizsgálat tárgyát képezhetik, anélkül hogy az Egyesült Államok hatóságainak az érintett személyekkel szembeni indokolási kötelezettségéről vagy akár e határozatok közzétételéről említést tenne. Megjegyzendő továbbá, hogy amikor a Tanács a 2014. évi jogi aktusokban az Egyesült Államok határozataira hivatkozik, még a határozatok időpontját sem jelöli meg, aminek következtében ezek a jogi aktusok nem felelnek meg a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (4) bekezdésében előírt, arra vonatkozó követelményeknek sem, hogy pontos információt kell szolgáltatni arról, hogy egy hatáskörrel rendelkező hatóság határozatot hozott (lásd a fenti 74. és 75. pontot).

98 A fentiekből következik, hogy a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének megsértésére alapított jogalapnak helyt kell adni, amennyiben a megtámadott jogi aktusok az Egyesült Államok 1997. és 2001. évi határozatain alapulnak, de el kell utasítani, amennyiben azok az Egyesült Királyság belügyminiszterének 2001. évi végzésén alapulnak.

2. A 2001/931 közös álláspont 1. cikke (3) bekezdésének megsértésére alapított jogalapról

99 Mivel a Törvényszék helyt adott a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének megsértésére alapított jogalapnak az Egyesült Államok 1997. és 2001. évi határozataival kapcsolatban, a jelen jogalapot nem kell megvizsgálni, amennyiben az az említett határozatokban szereplő események terrorcselekménynek minősítését vitatja.

100 A felperes a T‑316/14. RENV. és a T‑148/19. sz. ügyben a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (3) bekezdésének megsértésére alapított jogalap alátámasztására kétféle érvelést terjeszt elő: bizonyos érvek általánosságban vitatják, hogy az önrendelkezés céljából fennálló fegyveres konfliktus keretében elkövetett cselekmények terrorista célra irányulnának, míg más érvek konkrétan azt vitatják, hogy az indokolásban említett bizonyos cselekmények az e rendelkezésben meghatározott terrorista célokra irányulnának. Kizárólag a T‑148/19. sz. ügyben felperes azt is állítja, hogy nem minősülhet a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (3) bekezdése szerinti „terrorista csoportnak”, mivel nem alkotott terrorcselekmények elkövetése céljából összehangoltan fellépő, szervezett csoportot.

101 Mivel a Tanács a T‑148/19. sz. ügyben egyaránt vitatja e jogalap elfogadhatóságát és hatásosságát, helyénvaló e szempontok vizsgálatával kezdeni, mielőtt a jogalap megalapozottságát elemeznénk.

a) A jogalap elfogadhatóságáról

102 A Tanács azt állítja, hogy a jelen jogalap elfogadhatatlan, mivel azt semmilyen bizonyíték nem támasztja alá.

103 Ezt az elfogadhatatlansági kifogást el kell utasítani.

104 A Bírósága alapokmánya 21. cikkének első bekezdése értelmében, amely ugyanezen alapokmány 53. cikkének első bekezdése szerint a Törvényszék előtti eljárásra is irányadó, valamint az eljárási szabályzat 76. cikkének d) pontja értelmében a keresetlevélnek tartalmaznia kell a jogvita tárgyát, továbbá a felhozott jogalapok és érvek, valamint az említett jogalapok rövid ismertetését. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ennek kellően világosnak és pontosnak kell lennie ahhoz, hogy az alperes előkészíthesse védekezését, a Törvényszék pedig dönthessen a keresetről, adott esetben minden további információ nélkül. A jogbiztonság és a gondos igazságszolgáltatás biztosítása érdekében a kereset elfogadhatóságához az szükséges, hogy azok a lényeges ténybeli és jogi körülmények, amelyeken a kereset alapul, legalább kivonatosan, de összefüggően és érthetően kitűnjenek magából a keresetlevél szövegéből. Ennek érdekében a felperesnek többek között érveket kell előterjesztenie a felhozott jogalap alátámasztására, amely lehetővé teszi az alperes és az uniós bíróság számára, hogy e jogalapot megértse és arra válaszoljon (lásd ebben értelemben: 2018. január 25‑i BSCA kontra Bizottság ítélet, T‑818/14, EU:T:2018:33, 94–96. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

105 Másrészt a felperesnek nem kell bizonyítékokat benyújtania az általa hivatkozott jogalap alátámasztására, mivel az, hogy a jogalapot ilyen bizonyítékokkal támasztják alá, a jogalap megalapozottságának értékelése szempontjából releváns, és e bizonyítékok hiánya a jogalap megalapozatlanság miatti elutasításához vezethet. A fent említett ítélkezési gyakorlatban a keresetlevélben kivonatosan feltüntetendő „ténybeli körülményekre” való hivatkozás a keresetlevél érthetővé tételét lehetővé tevő ténybeli alapokra vonatkozik, függetlenül attól, hogy ezeket a ténybeli alapokat bizonyítékokkal alátámasztják‑e (lásd a fenti 104. pontot).

106 A jelen ügyben a felperes részletes érvelést terjesztett elő az első jogalap alátámasztására, a T‑148/19. sz. ügyben benyújtott kereset több mint 60 pontját ennek szentelte, amit a Tanács egyébként nem vitat, és amit a felperes által a jogalap alátámasztására felhozott valamennyi érvre adott részletes válaszával figyelembe vesz. A jogalap tehát elfogadható.

b) A jogalap hatásosságáról

107 A felperes azt állítja, hogy nem képez terrorcselekményeket egyetértésben elkövető szervezett csoportot. A PKK egy többrétegű „komplexumban” felépített pártra, magára a „komplexumra” és a kurd társadalmi mozgalomra utal, és a Tanács a 2019. évi határozatokban nem tette egyértelművé, hogy ezek közül melyiket kívánja a vitatott listákon tartani. A felperes szerint sem a „komplexum”, amely pártok és más, önállóan szervezett csoportosulások sokaságára utal, sem a kurd társadalmi mozgalom, amelyek tagjait a felperes sem közvetlenül, sem közvetve nem ellenőrzi, nem tekinthető szervezett csoportnak, és így terrorista csoportnak sem. Ami a PKK‑t, mint a „komplexumon” belüli pártot illeti, még ha kellően szervezett is, akkor sem célja, hogy terrorcselekményeket kövessen el, és nem is fog.

108 A Tanács úgy véli, hogy a jelen jogalap alátámasztására felhozott kifogás hatástalan, mivel a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (3) bekezdésének szövegéből következik, hogy a „terrorista csoport”, és különösen a „csoport” minősítése e rendelkezés értelmében nem képezi az említett közös álláspont alkalmazásának feltételét.

109 A 2001/931 közös álláspontból valóban kitűnik, hogy a közös álláspont 1. cikke (3) bekezdésének második albekezdése értelmében vett „terrorista csoport” minősítés, azaz „legalább két személyből álló szervezett csoport, amely bizonyos időre terrorcselekmények egyetértésben történő elkövetésére létesült”, nem általános feltétele a közös álláspont alkalmazásának.

110 A 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (2) bekezdésében foglaltak szerint ugyanis a közös álláspont természetes személyekre, valamint csoportokra és szervezetekre egyaránt vonatkozik, ez utóbbiakat egyébként nem különbözteti meg a közös állásponthoz és a 2019. évi határozatokhoz csatolt lista, amely az első pontban a „természetes személyeket”, a második pontban pedig a „csoportokat és szervezeteket” sorolja fel. A 2001/931 közös álláspont 1. cikke (3) bekezdésének második albekezdésében szereplő „terrorista csoport” fogalommeghatározás csak két konkrét terrorista célra utal, az egyik a „terrorista csoport irányítása” (a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (3) bekezdése első albekezdésének j) pontja), a másik a „részvétel terrorista csoport tevékenységében” (a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (3) bekezdése első albekezdésének k) pontja), amelyek nem merítik ki e közös álláspont hatályát, és amelyeket a Tanács nem vett figyelembe a PKK‑val kapcsolatos 2019. évi határozataiban (lásd ebben az értelemben: 2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑160/19, nem tették közzé, EU:T:2021:817, 253. pont).

111 Ebből következik, hogy amennyiben a felperes a 2001/931 közös álláspont előírásainak megfelelően „csoportként és szervezetként” szerepel a vitatott listákon, és semmilyen módon nem vitatja „szervezetnek” való minősítését, nem releváns, hogy – mint állítja – a PKK nem minősül „terrorista csoportnak”.

112 A jelen jogalapot ezért mint hatástalant el kell utasítani, amennyiben az a felperes „terrorista csoportnak” való minősítését kifogásolja.

113 Másrészt a Tanács azon állításával kapcsolatban, hogy a Tanácsnak nem feladata ellenőrizni a tényeknek a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóság általi minősítését, emlékeztetni kell arra, hogy a Tanácsot terheli ilyen kötelezettség, és hogy a felperes érvei annyiban hatásosak, amennyiben a nemzeti hatóságok által figyelembe vett cselekmények és a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (3) bekezdésében szereplő terrorcselekmény fogalommeghatározása közötti megfelelés ellenőrzésének eredményét vitatják.

114 Amint az a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (4) bekezdésének első albekezdéséből következik, amely különösen a „terrorcselekmény[…] [vagy] ilyen cselekmény elkövetésének kísérlet[e], abban való részvétel[…] vagy annak elősegítés[e]” miatt kiszabott „ítéletekre” utal, a Tanácsnak ellenőriznie kell, hogy a nemzeti hatóságok által figyelembe vett cselekmények valóban megfelelnek‑e a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (3) bekezdésében meghatározott terrorcselekményeknek (lásd e tekintetben: 2014. október 16‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑208/11 és T‑508/11, EU:T:2014:885, 191. pont). Ez az ellenőrzés annál is inkább szükséges, mivel – amint az a felperes által felhozott bizonyos kifogásokból kitűnik – a terrorcselekmény fogalma államonként eltérő, és nem feltétlenül felel meg minden tekintetben a 2001/931 közös álláspontban elfogadott fogalommeghatározásnak.

115 Ha azonban a Tanács előtti eljárás során az érintett jogalany nem vitatja részletesen, hogy a nemzeti határozat a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (3) bekezdése szerinti terrorcselekményekre vonatkozik, a Tanács nem köteles részletesebb döntést hozni ebben a kérdésben, és az indokolásban elegendő annak feltüntetése, hogy ellenőrizte, hogy a hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok által hozott határozatok indokai a terrorizmus 2001/931 közös álláspontban szereplő fogalommeghatározásának megfelelnek‑e (lásd ebben az értelemben: 2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítéletet, T‑160/19, nem tették közzé, EU:T:2021:817, 162. és 163. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

116 Azt is meg kell jegyezni, hogy a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (3) bekezdése értelmében a Tanácstól elvárt ellenőrzés kizárólag a nemzeti hatóságok azon határozataiban említett eseményekre vonatkozik, amelyek alapján az érintett jogalanyt a listára első alkalommal felvették. Amint az a 2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítéletből (T‑160/19, nem tették közzé, EU:T:2021:817, 168. és 276. pont) kitűnik, amikor a Tanács a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (6) bekezdése szerinti felülvizsgálat keretében egy szervezet nevét a pénzeszközök befagyasztását előíró listán fenntartja, a Tanácsnak nem azt kell megállapítania, hogy az adott szervezet a közös álláspont 1. cikkének (3) bekezdése értelmében terrorcselekményeket követett‑e el, hanem azt, hogy továbbra is fennáll‑e annak a veszélye, hogy ilyen cselekményekben részt vesz, ami nem feltétlenül jelenti azt, hogy valóban elkövet ilyen cselekményeket.

117 Tény azonban, hogy ha a PKK feltételezhetően elkövetett terrorcselekményeket a listára való első felvételét követően, akkor ez még inkább indokolja a felvételének további fenntartását.

118 A fentiekből következik, hogy a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (3) bekezdésének megsértésére alapított jogalap hatástalan, amennyiben az a felperes „terrorista csoportnak” való minősítésére vonatkozik, és a felperes nevének a vitatott listákon való fenntartása céljából a Tanács által a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (6) bekezdése alapján végzett felülvizsgálatok során figyelembe vett cselekményekkel kapcsolatos, ugyanakkor a jogalap hatásos, amennyiben vitatja a nemzeti hatóságok azon határozataiban említett események terrorcselekménynek minősítését, amelyek a felperesnek a listára való első felvételéhez vezettek.

c) A jogalap megalapozottságáról

1) Azon érvről, amely szerint a 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (3) bekezdésében említett célokat a kurd nép önrendelkezéséért folytatott legitim fegyveres konfliktus fényében kell értelmezni

119 Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a felperes a T‑316/14. RENV. sz. ügyben a fegyveres konfliktus nemzetközi jogának megsértésére alapított első jogalapjától (lásd a fenti 28. pontot) ugyan elállt, de fenntartja azon érveit, hogy a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (3) bekezdésének értelmezése és alkalmazása során figyelembe kell venni a fegyveres konfliktus fennállását.

120 A felperes tehát tagadja, hogy a Tanács által neki betudott cselekményeket terrorista céllal követték volna el, és a közte és a Török Köztársaság közötti fegyveres konfliktusra hivatkozik. A felperes álláspontja szerint feltétlenül figyelembe kell venni a sérelmezett cselekmények kontextusát, nevezetesen a kurd nép önrendelkezési jogáért a PKK és a török hatóságok között zajló legitim fegyveres konfliktust, mivel az erőszak alkalmazása a nemzetközi jog szerint fegyveres konfliktusok idején elvileg megengedett. A 2001/931 közös álláspont 1. cikkének (3) bekezdését – az EUSZ 3. cikk (5) bekezdésével és az EUSZ 21. cikkel összhangban – az önrendelkezésre vonatkozó nemzetközi jog, a nemzetközi humanitárius jog vagy a demokrácia és a jogállamiság alapvető értékeinek fényében kell értelmezni.

121 Ezzel a felperes vitatja a neki tulajdonított cselekmények által követett terrorista célokat, hangsúlyozva, hogy különbséget kell tenni egy cselekmény végrehajtása és annak terrorista célú végrehajtása között. Különösképpen nem célja a török állam destabilizálása vagy megsemmisítése, hanem csupán az, hogy jobbá tegye azt, és jobban összhangba hozza az Unióban elfogadott demokratikus elvekkel, beleértve az önrendelkezéshez való alapvető jogot. Célja az is, hogy a török kormányt a kurdok jobb helyzetének elfogadására kényszerítse, hogy erőfeszítéseit ne lehessen hiábavalónak tekinteni. Végül a felperes azt állítja, hogy a neki betudott cselekmények egyike sem irányult a polgári lakosság ellen, hanem azok kizárólag törvényes katonai célpontok ellen irányultak, még ha néha polgári áldozatokkal jártak is.

122 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy mind a Bíróság, mind a Törvényszék ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a nemzetközi humanitárius jog értelmében vett fegyveres konfliktus fennállása nem zárja ki az uniós jog terrorizmus megelőzésére vonatkozó rendelkezéseinek, így a 2001/931 közös álláspontnak az alkalmazását az ezzel összefüggésben elkövetett esetleges terrorcselekményekre (2017. március 14‑i A. és társai ítélet, C‑158/14, EU:C:2017:202, 97. és 98. pont; lásd még: 2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑160/19, nem tették közzé, EU:T:2021:817, 294. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

123 Egyrészt ugyanis a 2001/931 közös álláspont nem tesz különbséget hatálya tekintetében aszerint, hogy a szóban forgó cselekményt a nemzetközi humanitárius jog értelmében vett fegyveres konfliktus keretében követték‑e el, vagy sem. Másrészt az Unió és tagállamai célja a terrorizmus – függetlenül attól, hogy az milyen formákban jelenik meg – elleni küzdelem a hatályos nemzetközi jog célkitűzéseinek megfelelően (2014. október 16‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑208/11 és T‑508/11, EU:T:2014:885, 58. pont).

124 A felperes nem vitatja a 2001/931 közös álláspont alkalmazhatóságát fegyveres konfliktus esetén, de lényegében úgy véli, hogy annak rendelkezéseit a kurd nép önrendelkezése érdekében a török hatóságok ellen folytatott fegyveres konfliktus legitim jellegének fényében kell értelmezni.

125 A felperessel egyetértve el kell fogadni, hogy az önrendelkezés szokásjogi elve, amelyre többek között az Egyesült Nemzetek 1945. június 26‑án San Franciscóban aláírt Alapokmányának 1. cikke is hivatkozik, olyan nemzetközi jogi elv, amely valamennyi önkormányzattal nem rendelkező területre alkalmazandó, és valamennyi olyan népre, amely még nem vívta ki a függetlenségét (lásd ebben az értelemben: 2016. december 21‑i Tanács kontra Polisario Front ítélet, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, 88. pont; 2019. szeptember 4‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑308/18, EU:T:2019:557, 217. pont).

126 A Törvényszék – anélkül, hogy a jelen ügyben állást foglalna ezen elv alkalmazásáról, illetve az önrendelkezés elérése érdekében alkalmazott fegyveres erő jogszerűségéről – megállapítja, hogy ez az elv nem vonja maga után azt, hogy az önrendelkezéshez való jog gyakorlása céljából egy nép vagy valamely terület lakosai a 2001/931 közös álláspont 1. cikke (3) bekezdésének hatálya alá tartozó eszközöket vehessenek igénybe (2019. szeptember 4‑i Hamász kontra Tanács ítélet, T‑308/18, EU: T:2019:557, 218. pont; 2021. november 24‑i LTTE kontra Tanács ítélet, T‑160/19, nem tették közzé, EU:T:2021:817, 299. pont).

127 A Törvényszék már azt is kimondta, hogy az „elnyomó kormánnyal” szembeni fegyveres konfliktusban elkötelezett felszabadítási mozgalmak javára szolgáló, a terrorcselekmények fegyveres konfliktusokban történő elkövetésének tilalma alóli kivétel semmilyen uniós jogi alapon, sem pedig a nemzetközi jogon nem alapul. A nemzetközi jog rendelkezései, különösen az ENSZ Biztonsági Tanácsának 2001. szeptember 28‑i 1373. (2001) számú határozata, a polgári lakosság háború idején való védelméről szóló, 1949. augusztus 12‑i genfi egyezmény (kihirdette: az 1954. évi 32. törvényerejű rendelet), a genfi egyezményeket kiegészítő, a nemzetközi és a nem ne