ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
150

Végül a felperes nem hivatkozhat hasznosan arra, hogy a szóban forgó dokumentumokat az anyja vagy vele kapcsolatban álló személyek tették közzé. Azon túl ugyanis, hogy kevéssé hihető, hogy a szóban forgó dokumentumokat a saját internetes oldalán harmadik személyek cselekményei folytán vagy legalábbis a felperes beleegyezése nélkül tették közzé, e dokumentumoknak a felperes anyja részére történő átadása a részére megadott engedély feltételeinek megsértését valósítja meg. Ezenkívül még abban a feltételezett esetben is, ha valamely tisztviselő vagy alkalmazott szabályszerűen, nyilvánosságra hozatalra vonatkozó engedély alapján hoz nyilvánosságra valamely harmadik személy számára egy bizalmas jellegű dokumentumot, meg kell győződnie arról, hogy e személy maga is tiszteletben fogja tartani az említett engedélyben foglaltakat. Következésképpen még annak feltételezése esetén is, hogy a szoros értelemben vett közzétételre a felperes közreműködése nélkül került sor, meg kell állapítani, hogy a számára megadott, nyilvánosságra hozatalra vonatkozó engedély korlátainak megsértésével objektív módon létrehozta e közzététel kockázatát, és abban szerepe volt (lásd ebben az értelemben: 2016. március 16‑iOne of Us és társai kontra Bizottság ítélet, T‑561/14, nem tették közzé, EU:T:2015:917, 58. és 59. pont).
2

Az EUMSZ 101. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban (AT.40018 – „gépjármű‑akkumulátorok újrahasznosítása” ügy) 2017. február 8‑án hozott C(2017) 900 final határozatban (a továbbiakban: megtámadott határozat) az Európai Bizottság megállapította az EUMSZ 101. cikk megsértését az ólomsavas gépjármű‑akkumulátoroknak az újrahasznosított ólom előállításához használt hulladékai felvásárlásának ágazatában. Ezt a jogsértést, amelyben négy vállalkozás vagy vállalkozáscsoport vett részt, nevezetesen először is a Campine NV és a Campine Recycling NV (a továbbiakban együttesen: Campine), másodszor az Eco‑Bat Technologies Ltd, a Berzelius Metall GmbH és a Société de traitement chimique des métaux SAS (a továbbiakban együttesen: Eco‑Bat), harmadszor a Johnson Controls Inc., a Johnson Controls Tolling GmbH & Co. KG és a Johnson Controls Recycling GmbH (a továbbiakban együttesen: JCI), negyedszer pedig a Recylex, a 2009. szeptember 23. és a 2012. szeptember 26. közötti időszakban követték el (a megtámadott határozat (1) és (2) preambulumbekezdése, valamint 1. cikkének (1) bekezdése).
45

A felperes mindazonáltal a 2003‑as rendelet A.4. pont tizedik albekezdésével érvel, amelynek értelmében „az [uniós szintű forgalombahozatali engedély] közeli valószínűsége az ugyanezen gyógyszer egyetlen vagy néhány tagállamban megadott nemzeti engedélyezéséhez képest elegendő lehet a jelentős kedvező hatás hipotézisének fenntartásához”. Még ha feltételezzük is ugyanakkor, hogy ez az albekezdés a 003‑as rendelet A.4. pont kilencedik albekezdésében ismertetett, a jelen ügyben fenn nem álló körülményeken kívüli esetekben is alkalmazandó, elegendő megállapítani, hogy ez is csupán egy lehetőséget, nem pedig kötelező előírást vagy jogszabályi vélelmet tartalmaz.
43

Elsősorban kitűnik, hogy a kamatok éves számítására és elszámolására vonatkozó kérdésre adandó válasz levezethető a 885/2006 rendelet 6. cikke h) pontjának szó szerinti értelmezéséből. Rá kell mutatni ugyanis először is arra, hogy „a pénzügyi év végén”„behajtandó”„jogosulatlan kifizetések” kifejezés azt jelenti, hogy a Bizottságnak megküldendő éves beszámoló keretében közölni kell ezen intézménnyel minden olyan összeget, amelyet a pénzügyi év végén, azaz az adott év végén még nem hajtottak be. Másodszor „a szankciókat és a kamatokat is” kifejezésből egyértelműen kitűnik, hogy az említett összegek nem csupán a jogosulatlan kifizetéseket foglalják magukban, hanem a kamatokat is. Harmadszor, mivel az említett összegeket az éves beszámoló tartalmazza, azokat szükségképpen évente kell elszámolni.
83

A jelen ügyben nem kérdéses, hogy az RCAM tagjaival szemben alkalmazott, az 1996. évi megállapodás alapján elfogadott tarifatáblázatban szereplő díjak jóval magasabbak, mint amelyeket a CNS‑tagoknak kell megfizetniük. Ugyanis annak a CNS‑tagnak, aki magasnyomású kamrában végzett oxigénterápiás kezelésben részesül, e kezeléssel kapcsolatban felmerülő állandó költséget nem számláznak ki, mivel azt a kórház központi költségvetése a kezelés jellegétől függetlenül fedezi. Ezzel szemben, az RCAM ugyanezen kezelésben részesülő tagja a tarifatáblázatban feltüntetett összegről kiállított számlát kap a kórháztól, amely összeg a változó és az állandó költségeket is magában foglalja. Ennélfogva az 1996. évi megállapodás olyan számlázási rendszert vezet be, amelynek alapján az RCAM‑ban biztosított beteg az adott kezeléssel kapcsolatban felmerülő változó és állandó költségek viselésére is köteles, míg a nemzeti egészségbiztosítási rendszer tagjai ugyanezen kezeléssel kapcsolatban semmilyen költséget nem viselnek. A rendszerek közötti különbség a magasnyomású kamrában végzett oxigénterápiás kezelés esetében azt vonja maga után, hogy a CNS‑tag semennyit nem fizet, míg az RCAM tagját alkalmanként 568 eurós költség terheli. Ily módon a kórház által az RCAM‑ban biztosított beteg részére ugyanazon kezelésre felszámított összeg jóval magasabb, mint a CNS‑tag beteg esetében, akinek teljes költségét fedezi a CNS. Ezenkívül a Bizottságnak a Törvényszék kérdéseire adott válaszából kitűnik, hogy a szolgáltatások árkalkulációja olyan díjszabáson alapul, amely sem a valós költségeket, sem az RCAM‑ban biztosított betegek valós egészségügyi profilját nem tükrözi kellőképpen. Meg kell tehát állapítani, hogy a felperest a CNS‑tagokhoz képest hátrányos megkülönböztetés érte.
151

Kétségtelen, hogy az SA.14175. (korábbi E 2/2005. és N 642/2009.) számú állami támogatásról – Hollandia – Existing and special projet aid to housing corporations szóló, 2009. december 15‑i határozatában (HL 2010. C 31. 4. o.) és az E/2005. számú állami támogatásról – Hollandia – Existing aid to housing corporations: decision amending paragraphs 22–24 of the Commission Decision of 15 December 2009 szóló 2010. augusztus 30‑i határozatában (HL 2010. C 250., 1. o.) a Bizottság – amint arra a felperes hivatkozik – a létező támogatási program megszüntetése helyett az állami támogatásokra vonatkozó uniós szabályokkal való összeegyeztethetővé tétele érdekében a módosítását javasolta a holland hatóságoknak.
65

A Tanács e kifogásával kapcsolatban meg kell említeni, hogy már megállapítást nyert, hogy az uniós bíróságnak lehetősége van, adott esetben pedig kötelessége hivatalból figyelembe venni bizonyos belső jogszerűségre vonatkozó jogalapokat. Ez a helyzet a jogszabály hatályának be nem tartása esetén is (lásd a fenti 60. pontot). Ugyanígy az abszolút anyagi jogerő kérdése is a belső jogszerűségre vonatkozó imperatív jogalap, amelyet a bíróság hivatalból köteles vizsgálni (2006. június 1‑jei P & O European Ferries [Vizcaya] és Diputación Foral de Vizcaya kontra Bizottság ítélet, C‑442/03 P és C‑471/03 P, EU:C:2006:356, 45. pont).
22

Először, a lezárásra való képességet illetően, amely jelentős piaci erőt követel az upstream piacon, a Bizottság kiemelte, hogy a Liberty Globalnak a televíziós csatornák szolgáltatásának nagykereskedelmi piacán mutatkozó bevételei alapján történő piaci részesedése még a lehető legszűkebb piaci szegmentációban is 10% alatt volt, különösen a fizetős prémium televíziós sportcsatornák szolgáltatásának esetleges piacán. E tekintetben a Bizottság kiemelte azt, hogy az ügyfelek rendelkeztek hozzáféréssel olyan alternatív prémium csatornákhoz, mint a Fox Sports, és azt is, hogy más csatornák – mint a BBC One HD, az RTL, a Veronica HD és a Eurosport – is bizonyos versenynyomást gyakoroltak. A piacelemzés válaszadóinak többsége szerint a Ziggo Sport Totaal a kiskereskedelmi televíziós szolgáltatásokat nyújtó szolgáltatók részére nélkülözhetetlen tartalmat (angol kifejezéssel: must‑have content) sugárzott, még ha nem is ez volt az egyetlen csatorna, amely nélkülözhetetlen tartalmat sugárzott. Egyébiránt e válaszadók szerint a Fox Sports által kínált tartalom ugyanolyan vonzó vagy még vonzóbb, mint a Ziggo Sport Totaalé, amit jól mutat az, hogy bár a Fox Sports drágább volt, mégis jelentősen magasabb számú előfizetővel rendelkezett. Ráadásul a megtámadott határozat szerint az elemzés válaszadóinak többsége úgy vélte, hogy a televíziós szolgáltatások kiskereskedelmi szolgáltatói számára alapvető fontosságú, hogy legalább egy fizetős prémium televíziós sportcsatornát kínáljanak, míg csak kisebbségük vélte úgy, hogy a Hollandiában elérhető valamennyi fizetős prémium televíziós sportcsatorna kínálata szükséges.
75

Egyébiránt a felperesek vitatják, hogy a Görög Köztársaság a jelen ügyben a szerződéses jogaik módosításának igazolása érdekében hivatkozhatna a rebus sic stantibus elvére. Ezen érv alátámasztására a felperesek először is hangsúlyozzák, hogy a hitelviszonyt megtestesítő vitatott értékpapírokat olyan időszakban bocsátották ki, amikor a nemzetközi pénzügyi közösség már egyhangúlag megkövetelte, hogy a hitelviszonyt megtestesítő állami értékpapírokat KFZ‑vel lássák el. Másodszor, a felperesek kérése ellenére a Görög Köztársaság szándékosan eltekintett attól, hogy a hitelviszonyt megtestesítő vitatott értékpapírok kibocsátásakor KFZ‑t alkalmazzon. Harmadszor, 2003 áprilisában a tagállamok megállapodtak annak szükségességéről, hogy a nemzetközi kötvénykibocsátásokat KFZ‑vel lássák el (lásd a Gazdasági és Pénzügyi Bizottság 2004. november 12‑i ECFIN/CEFCPE (2004) REP 50483 final jelentésének 1. mellékletét, 7. o.), és 2003 szeptemberében a Gazdasági és Pénzügyi Bizottság jóváhagyta a kötvénykibocsátásokra irányadó feltételekben való alkalmazásra szánt kikötések magját. Negyedszer, 2004 novembere óta a „G20‑akhoz tartozó államok központi bankjainak elnökei” ajánlják KFZ szerepeltetését a kötvénykibocsátásról szóló szerződésekben, a többségi döntések végrehajtásának elősegítése érdekében (lásd a 2004. október 26‑i„Report to the EFC‑Implementation of the EU commitment on Collective Action Clauses in documentation of International Debt Insurance” című ajánlást). Ötödször, az azzal kapcsolatos aggályokat, hogy a KFZ‑k magasabb kockázati felárakkal járhatnak, és így növelik az állam finanszírozási költségeit, a 2003‑ban A. Richards és M. Gugiatti által végzett kutatások („The Use of Collective Action Clauses in New York Law Bonds of Sovereign Borrowers”, Journal of International Law, 2004, 815. és azt követő oldalak; Szodruch, A., Staateninsolvenz und private Gläubiger, BWV Verlag, 2008, 226. o.) nem erősítették meg. A felperesek ezért úgy vélik, hogy mivel a Görög Köztársaság úgy döntött, hogy nem iktat be KFZ‑t a hitelviszonyt megtestesítő görög értékpapírjaiba, noha a hitelviszonyt megtestesítő állami értékpapírokba történő beiktatásukkal kapcsolatos e vitára sor került, az olyan megváltozott körülmények bekövetkezésekor, amelyek kezelésére a KFZ kifejezetten szolgál, nem hivatkozhat arra, hogy kényszerből írt elő átütemezést.
64

A felperes előadja, hogy a szóban forgó támogatási program a 2015/1589 rendelet 1. cikke b) pontjának i. alpontja alapján létező támogatási program, mivel az érintett önkormányzatok azon lehetőségét, hogy támogatást nyújtsanak a közúti tömegközlekedési vállalkozások számára a décret no 49‑1473, du 14 novembre 1949, relatif à la coordination et à l’harmonisation des transports ferroviaires et routiers (a vasúti és közúti közlekedés összehangolásáról és harmonizációjáról szóló, 1949. november 14‑i 49‑1473. számú rendelet, JORF, 1949. november 15., 11104. o.; a továbbiakban: 1949. évi rendelet) 19. cikke vezette be, azelőtt, hogy az Európai Gazdasági Közösséget létrehozó szerződés (jelenleg EUM‑Szerződés) 1958. január 1‑jén Franciaországban hatályba lépett.
36

Állításaik alátámasztására a felperesek három fő kifogást terjesztenek elő. Elsősorban azzal érvelnek, hogy a szóban forgó támogatási programot a 2015/1589 rendelet 1. cikke b) pontjának i. alpontja alkalmazásával már létező támogatási programnak kell minősíteni amiatt, hogy a területi önkormányzatok azon lehetőségét, hogy támogatást nyújtsanak a közúti tömegközlekedési vállalkozások számára a décret no 49–1473, du 14 novembre 1949, relatif à la coordination et à l’harmonisation des transports ferroviaires et routiers (a vasúti és közúti közlekedés összehangolásáról és harmonizációjáról szóló, 1949. november 14‑i 49–1473. számú rendelet, JORF, 1949. november 15., 11104. o.; a továbbiakban: 1949. évi rendelet) 19. cikke vezette be, azelőtt, hogy az Európai Gazdasági Közösséget létrehozó szerződés (jelenleg EUM‑Szerződés) 1958. január 1‑jén Franciaországban hatályba lépett. Másodsorban a felperesek úgy vélik, hogy mivel az Unió tagállamainak tömegközlekedési piacai 1995 előtt – az említett piacok megnyitására vonatkozó, 2003. július 24‑iAltmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg ítéletben (C‑280/00, EU:C:2003:415) elfogadott dátum előtt – a verseny számára zártak voltak, a Bizottság nem tekinthette úgy, hogy a szóban forgó támogatási program alapján nyújtott támogatások az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett támogatásnak minősültek már a bevezetésük időpontjában, így nem minősülhettek a 2015/1589 rendelet 1. cikke b) pontja v. alpontjának első mondata szerinti létező támogatásnak. Harmadsorban a felperesek azt állítják, hogy a Bizottság által a szóban forgó támogatási programnak a 2015/1589 rendelet 1. cikke b) pontjának v. alpontja szerinti új vagy létező jellegére vonatkozóan elvégzett elemzés nem teszi lehetővé számukra azon okok megismerését, amelyek alapján a Bizottság úgy vélte, hogy a Régió által nyújtott beruházási támogatások már az első végrehajtásukkor az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése szerinti állami támogatásnak minősültek.
79

Egyébiránt, még ha a Bizottság hibát követett volna el – ahogyan azt a felperesek állítják – annak megállapításakor, hogy a szóban forgó támogatási programot csupán 1994‑ben vezették be, önmagában e hiba nem volna elegendő azon megállapítás érvénytelenítéséhez, hogy e programot új támogatási programnak kell tekinteni. Ugyanis, ahogyan az a fenti 55. pontban szerepel, a megtámadott határozat (226) és (237) preambulumbekezdéséből kitűnik: még ha feltételezzük is, hogy a szóban forgó támogatási rendszert 1979‑ben, vagy legkésőbb 1994‑ben vezették be, vagyis olyan időpontban, amikor a menetrend szerinti személyszállítás piaca még zárt volt a verseny számára, a végső kedvezményezettek a részben a Régió által finanszírozott eszközöket használhatták a verseny számára nyitott alkalmi szállítási tevékenység keretében.
57

Amint arra a Bizottság megalapozottan mutat rá, a felperes lényegében úgy véli, hogy mivel az Île‑de‑France régión kívül található, általa az összehasonlító költségelemzéséhez kiválasztott vállalkozásokra a loi no 93‑122, du 29 janvier 1993, relative à la prévention de la corruption et à la transparence de la vie économique et des procédures publiques (a korrupció megelőzéséről, valamint a gazdasági élet és a közbeszerzések átláthatóságáról szóló, 1993. január 29‑i 93‑122. sz. törvény, JORF, 1993. január 30., 1588. o.; a továbbiakban: Sapin‑törvény) követelményeinek megfelelő közbeszerzési eljárás vonatkozik, azokat eleve a 2003. július 24‑iAltmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg ítélet (C‑280/00, EU:C:2003:415) értelmében vett jól vezetett vállalkozásoknak kell tekinteni.
52

A felperes lényegében előadja, hogy a szóban forgó támogatási programot a 2015/1589 rendelet 1. cikke b) pontjának i. alpontja szerinti létező támogatási programnak kell minősíteni. Álláspontja szerint az önkormányzatok azon lehetőségét, hogy a közúti tömegközlekedési vállalkozások részére támogatásokat nyújtsanak az utóbbiakat terhelő szolgáltatási kötelezettségeket és díjkötelezettségeket meghatározó szerződésekkel összefüggésben, a décret no 49–1473, du 14 novembre 1949, relatif à la coordination et à l’harmonisation des transports ferroviaires et routiers (a vasúti és közúti közlekedés összehangolásáról és harmonizációjáról szóló, 1949. november 14‑i 49–1473. számú rendelet, JORF, 1949. november 15., 11104. o.; a továbbiakban: 1949. évi rendelet) 19. cikke vezette be, azelőtt, hogy az Európai Gazdasági Közösséget létrehozó szerződés 1958. január 1‑jén Franciaországban hatályba lépett. A felperes emlékeztet arra, hogy a 2015/1589 rendelet 1. cikke b) pontjának i. alpontja szerint minden támogatást, amelyet az érintett tagállamban az EUMSZ hatálybalépése előtt vezettek be, létező támogatásnak kell tekinteni.
36

Állításaik alátámasztására a felperesek két fő kifogást terjesztenek elő. Elsősorban azzal érvelnek, hogy a szóban forgó támogatási programot a 2015/1589 rendelet 1. cikke b) pontjának i. alpontja alkalmazásával már létező támogatási programnak kell minősíteni amiatt, hogy a területi önkormányzatok azon lehetőségét, hogy támogatást nyújtsanak a közúti tömegközlekedési vállalkozások számára a décret no 49–1473, du 14 novembre 1949, relatif à la coordination et à l’harmonisation des transports ferroviaires et routiers (a vasúti és közúti közlekedés összehangolásáról és harmonizációjáról szóló, 1949. november 14‑i 49–1473. számú rendelet, JORF, 1949. november 15., 11104. o.; a továbbiakban: 1949. évi rendelet) 19. cikke vezette be, azelőtt, hogy az Európai Gazdasági Közösséget létrehozó szerződés (jelenleg EUM‑Szerződés) 1958. január 1‑jén Franciaországban hatályba lépett. Másodsorban a felperesek úgy vélik, hogy mivel az Unió tagállamainak tömegközlekedési piacai 1995 előtt – az említett piacok megnyitására vonatkozó, 2003. július 24‑iAltmark Trans és Regierungspräsidium Magdeburg ítéletben (C‑280/00, EU:C:2003:415) elfogadott dátum előtt – a verseny számára zártak voltak, a Bizottság nem tekinthette úgy, hogy a szóban forgó támogatási program alapján nyújtott támogatások az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett támogatásnak minősültek már a bevezetésük időpontjában, így nem minősülhettek a 2015/1589 rendelet 1. cikke b) pontja v. alpontjának első mondata szerinti létező támogatásnak.
9

A Bizottság a Magyarország által a reklámbevétel adózására vonatkozóan végrehajtott SA.39235 (2015/C) (ex 2015/NN) intézkedésről szóló, 2016. november 4‑i (EU) 2017/329 határozattal (HL 2017. L 49., 36. o.; a továbbiakban: megtámadott határozat) lezárta a hivatalos vizsgálati eljárást. A megtámadott határozat 1. cikkében a Bizottság megállapította, hogy a progresszív adókulcson és az adófizetési kötelezettség összegének – a 2013‑ban nyereséget nem termelő vállalkozások elhatárolt veszteségeinek a levonása formájában megvalósuló – csökkentésére vonatkozó rendelkezéseken alapuló adózási rendszer, amelyet a reklámadóról szóló 2014. évi ΧΧΠ. törvény – ideértve annak a 2015. június 4‑i módosítását követő változatát is – hozott létre, állami támogatásnak minősül, amelyet Magyarország jogellenesen, az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdésének megsértésével vezetett be, és amely ezenfelül az EUMSZ 107. cikkre figyelemmel összeegyeztethetetlen a belső piaccal.
24

Az első kifogás keretében a felperes, aki a beavatkozó egyesület is támogat, azt állítja, hogy annak megállapításával, hogy a szóban forgó védjegyet egy adott méretaránnyal, konkrétan a magassága és a szélessége közötti meghatározott aránnyal jelentették be, a fellebbezési tanács tévesen értelmezte e védjegyet. A felperes szerint az említett védjegy ugyanis egy „felületmintát” ábrázol, amely különféle méretekben és arányokkal is megjeleníthető, azon áruktól függően, amelyeken azt alkalmazzák. Konkrétabban, a felperes szerint a szóban forgó védjegyet alkotó három, egymástól egyenlő távolságra lévő párhuzamos sáv különféle módokon meghosszabbítható vagy elvágható, akár átlósan is. Az EUIPO vizsgálati iránymutatásaira és az azokból eredő jogos bizalomra támaszkodva hozzáteszi, hogy ő hivatkozhat arra a tényre, hogy a szóban forgó védjegy egy mintavédjegy, még akkor is, ha azt ábrás védjegyként lajstromozták.
3

2011. június 14‑én a Barclays bankcsoport (a Barclays plc, a Barclays Bank plc, a Barclays Directors Ltd, a Barclays Group Holding Ltd, a Barclays Capital Services Ltd és a Barclays Services Jersey Ltd; a továbbiakban: Barclays) marker iránti kérelmet nyújtott be a Bizottsághoz a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény (HL 2006. C 298., 17. o.) alapján, tájékoztatva a Bizottságot arról, hogy az EIRD termékek ágazatában kartell áll fenn, valamint kifejezve együttműködési szándékát. 2011. október 14‑én a Barclays feltételes mentességben részesült (a megtámadott határozat (86) preambulumbekezdése).
1

2013. július 15‑én a Bürgerausschuss für die Bürgerinitiative Minority SafePack – One million signatures for diversity in Europe (a „Minority SafePack – One million signatures for diversity in Europe” polgári kezdeményezés céljából létrejött, polgárokból álló bizottság; a továbbiakban: bizottság vagy szervezők) benyújtotta az Európai Bizottsághoz a „Minority SafePack – One million signatures for diversity in Europe” elnevezésű európai polgári kezdeményezésre (a továbbiakban: EPK) irányuló javaslatot (a továbbiakban: javasolt EPK).
132

Ennélfogva, még ha a Bizottság megközelítése a Hamelin tekintetében eltérő helyzetek egyenlően történő kezelésének is minősülhet – amennyiben ez a megközelítés abban állt, hogy a Bizottság a Hamelinnel szemben 85%‑os mértékű csökkentést alkalmazott, amely főként a termék/forgalom arányszámon alapult a többi vállalkozás „egytermékes” jellegének figyelembevétele érdekében, még ha ő nem is minősült ilyen vállalkozásnak, és ebben a tekintetben csak egy nagyon kicsi arányszámmal rendelkezett –, az alapösszegének kiigazítása objektíve igazolt volt a fenti 120–124. pontban foglalt szempontokat figyelembe véve, valamint abból következően, hogy a Hamelinnek a jogsértésben való részvétele – amely a nem kiigazított alapösszege meghatározásának alapját képezte – nagymértékben összehasonlítható volt a többi vállalkozás jogsértésben való részvételével (lásd a fenti 107.és 108. pontot). Ebben a tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Hamelin bírságának kiigazított alapösszege továbbra is a legmagasabb a többi vállalkozás kiigazított alapösszegeihez képest, ami a 2007. évi vásárlásai legmagasabb értékét, a legmagasabb nem kiigazított alapösszegét, valamint a legkisebb termék/forgalom arányszámát veszi figyelembe. Ezek az elemek együttesen egy 85%‑os mértékű csökkentésben jelentkeznek, amely alacsonyabb az összes többi vállalkozással szemben alkalmazott csökkentéshez képest, ami azzal az eredménnyel jár, hogy a kiigazított alapösszeget a felperesek kiigazított alapösszege majdnem kétszeresének megfelelő összegben határozzák meg (22607550 euró a 11823500 euróhoz képest), amelyet a Bizottság érvényesen minősíthetett arányosnak és kellően elrettentőnek. Ebben az összefüggésben figyelembe kell venni továbbá azt is, hogy bár a Hamelin nem kiigazított alapösszege már a legmagasabb volt (150717000 euró), az a felperesek nem kiigazított alapösszegét csak körülbelül egynegyeddel haladta meg (118235000 euró). Ilyen körülmények között a Bizottság azt, hogy a Hamelin alapösszege potenciálisan túlzott mértékű jellegű, jogszerűen vehette figyelembe az iránymutatás 37. pontja szerinti egyéb különleges körülményként, annak igazolása érdekében, hogy az említett összeget jelentős mértékben kiigazítsa, és biztosítsa, hogy az a többi alapösszeghez képest nemcsak a 10%‑os felső határ alatt, hanem azokkal egyensúlyban is van.
102

A jelen ügyben, miután a Törvényszék írásban megválaszolandó kérdés keretében felhívta annak közlésére, hogy a meg nem feleltethető terméktípusokat illetően a vitatott módszeren kívül más módszereket is figyelembe vett‑e, a Bizottság közölte, hogy a vitatott módszert három lehetőség kizárását követően választotta. Először is, tekintettel a felperes által exportált terméktípusok (hozzávetőleg 1500) és különösen a meg nem feleltethető terméktípusok (közel 1000) nagyon nagy számára, a Bizottság elvetette azt, hogy minden egyes meg nem feleltethető terméktípus rendes értékét egyedileg határozza meg. Másodszor, ugyanezen okokból a Bizottság a szoros hasonlóságot mutató termékek azonosítását sem tartotta lehetségesnek. Harmadszor, amint az a fenti 76. pontban megállapításra került, a különböző terméktípusok exportárai közötti jelentős különbségek miatt a Bizottság azt a lehetőséget is elvetette, hogy valamennyi meg nem feleltethető terméktípusra egységes rendes értéket alkalmazzon.