ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Az előzetes döntéshozatal területén az alapeljárásban részt vevő felek azok, akiket az eljárási szabályzat 97. cikkének (1) bekezdése alapján a nemzeti bíróság a nemzeti eljárási szabályok alapján ekként határoz meg. Következésképpen e bíróság feladata, hogy a nemzeti eljárási szabályok alapján az előtte folyamatban lévő alapeljárásban részt vevő feleket meghatározza. E tekintetben nem a Bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a nemzeti bíróság e szabályoknak megfelelően hozta‑e meg azon határozatát, amely engedélyezte az előtte folyamatban lévő eljárásba való beavatkozást. A Bíróságot mindaddig köti az ilyen határozat, amíg azt nem vonják vissza a nemzeti jog által lehetséges jogorvoslatok keretében.

Azonban az eljárási szabályzat – a Bíróság alapokmányának 23. cikkével összefüggésben értelmezett – 96. cikkének (1) bekezdése értelmében vett alapeljárásban részt vevő féli minőség nem ismerhető el valamely személlyel szemben, és e személy nem léphet be a Bíróság előtt az EUMSZ 267. cikk alapján folyamatban lévő eljárásba, ha a nemzeti bíróság előtti beavatkozási kérelmét nem azért nyújtja be, hogy a nemzeti bíróság előtti eljárásban aktív szerepet töltsön be, hanem kizárólag azért, hogy részt vegyen a Bíróság előtti eljárásban.

Továbbá a Bíróság abba a helyzetbe kerülhet, hogy az alapeljárásba belépett beavatkozó fél számára csak azon határidőn belül engedélyezze az írásbeli észrevételeinek előterjesztését, amely a Bíróság alapokmányának 23. cikke értelmében vett, az előzetes döntéshozatal iránti kérelemről eredetileg értesített érintettek számára e célból rendelkezésre áll. Ugyanis a megfelelő igazságszolgáltatás elvével és az előzetes döntéshozatali ügyek ésszerű határidőn belül történő elbírálásának követelményével lenne ellentétes, ha az eljárás Bíróság előtti írásbeli szakaszát a beavatkozó felek későbbi belépése és a Bíróság alapokmánya 23. cikkének második bekezdésében az e beavatkozó felek írásbeli észrevételeinek a benyújtására előírt két hónapos határidő miatt nem lehetne lezárni, vagy ha az eljárást ismét meg kellene indítani.

(vö. 32., 33., 35., 37., 39. pont)
C‑319/14. sz. ügy

B & S Global Transit Center BV

kontra

Staatssecretaris van Financiën

(a Hoge Raad der Nederlanden [Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„Előzetes döntéshozatal — Közösségi Vámkódex — 2913/92/EGK rendelet — 203. és 204. cikk — Közösségi külső árutovábbítási eljárás — 2454/93/EGK rendelet — 365., 366. és 859. cikk — Vámtartozás keletkezése — Vámfelügyelet alóli jogellenes elvonás vagy annak hiánya — Kötelezettség nemteljesítése — Az árutovábbítási eljárás befejezésének elmulasztása — Az áruk kivitele az Európai Unió vámterületéről”

Összefoglaló – A Bíróság ítélete (ötödik tanács), 2015. október 29.

Vámunió — Behozatalivám‑tartozás keletkezése behozatalivám‑köteles áruk vámfelügyelet alóli elvonása következtében — Terjedelem — Külső árutovábbítási eljárás alá vont, de a rendeltetési vámhivatalnál bemutatásra nem került áruk — Az áruk kivitele az Európai Unió vámterületéről — Az árutovábbítási eljárás befejezését igazoló, harmadik országban kiállított vámokmányok bemutatásának hiánya — Vámtartozás keletkezése

(Az 1791/2006 rendelettel módosított 2913/92 tanácsi rendelet, 37. cikk, (1) bekezdés, 203. és 204. cikk; 2454/93 bizottsági rendelet, 365. cikk, (3) bekezdés, és 366. cikk, (2) és (3) bekezdés)

Az 1791/2006 rendelettel módosított, a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92 rendelet 203. és 204. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azon kötelezettség megsértése, hogy az árutovábbítási eljárás alá vont árut be kell mutatni a rendeltetési vámhivatalnál, nem az e rendelet 204. cikke, hanem a 203. cikke alapján keletkeztet vámtartozást akkor, ha az érintett árut kiszállították az Európai Unió vámterületéről, és az említett eljárás jogosultja nincs abban a helyzetben, hogy a 2913/92 rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló 2454/93 rendeletnek a 993/2001 rendelettel módosított 365. cikke (3) bekezdésének, vagy a 2454/93 rendeletnek az 1192/2008 rendelettel módosított 366. cikke (2) és (3) bekezdésének megfelelő dokumentumokat bemutassa.

Ugyanis a vámfelügyelet alóli elvonásnak a 2913/92 rendelet 203. cikkének (1) bekezdésében szereplő fogalmát úgy kell érteni, hogy ez alá tartozik bármely olyan cselekmény vagy mulasztás, amely akár átmenetileg is megakadályozza abban a hatáskörrel rendelkező vámhatóságot, hogy hozzáférjen valamely vámfelügyelet alatt álló áruhoz, és elvégezze az említett rendelet 37. cikkének (1) bekezdése szerinti ellenőrzéseket. A vámfelügyelet alóli jogellenes elvonáshoz elegendő, hogy az árut az esetleges ellenőrzések alól objektíve elvonták, függetlenül attól a ténytől, hogy azokat ténylegesen a hatáskörrel rendelkező hatóság végezte‑e. Egyébiránt mindössze az, hogy az árukat kiszállították az Unió vámterületéről, nem zárja ki, hogy azon kötelezettség megszegése, hogy a rendeltetési vámhivataloknak bemutassák ezen árukat, vámfelügyelet alóli jogellenes elvonásnak minősüljön, és a 2913/92 rendelet 203. cikke alapján vámtartozást keletkeztessen. Ugyanis az ilyen jogellenes elvonás fennállhat akkor is, ha az érintett áruk nem kerültek be jogellenesen az Unió gazdasági körforgásába.

(vö. 28., 29., 34., 40. pont és a rendelkező rész)
A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló 44/2001/EK rendelet 6. cikkének 2. pontját úgy kell értelmezni, hogy annak hatálya kiterjed egy harmadik személy által a nemzeti jog rendelkezéseivel összhangban az eredeti eljárás alperesével szemben és ezen eredeti kérelemhez szorosan kapcsolódó kérelem tárgyában előterjesztett keresetre, amellyel e harmadik személy az általa az említett eredeti eljárás felperesének nyújtott kártérítés megtérítését kéri, feltéve hogy e kereset nem az említett alperesnek az ügyében egyébként joghatósággal rendelkező bíróság eljárása alóli kivonására irányul.

Ugyanis az említett rendelet (15) preambulumbekezdése hangsúlyozza, hogy a harmonikus jogalkalmazás érdekében a párhuzamos eljárások lehetőségét el kell kerülni, és biztosítani kell, hogy ne hozzanak egymással összeegyeztethetetlen határozatot két tagállamban, míg ugyanezen rendelet (12) preambulumbekezdése emlékeztet arra, hogy az alperes lakóhelyén kívül a bíróság és a per közötti szoros kapcsolaton alapuló vagylagos joghatósági okokat is meg kell állapítani az igazságszolgáltatás megbízható működésének előmozdítása érdekében. Márpedig ha az eredeti kérelem, illetve a harmadik személy által az ezen eljárásban részt vevő felek egyikével szemben benyújtott, az első kérelemhez szorosan kapcsolódó kérelem elbírálására ugyanazon eljárás keretében kerül sor, akkor ez elősegíti a fent említett célkitűzések megvalósulását egy olyan esetben, ahol a károsult keresetet nyújtott be a károkozásért felelős személy biztosítójával szemben, és egy másik biztosító, amely a keresetet benyújtó személy számára korábban részleges kártérítést fizetett, e kártérítési összeg megtérítését követeli az első biztosítótól. E lehetőség híján ugyanis fennállna annak kockázata, hogy ugyanazon ügyben két bíróság eltérő megoldásra jut, amelyeknek ezért bizonytalan lenne az elismerése és végrehajtása.

(vö. 38–40., 47. pont és a rendelkező rész)
Az uniós versenyjogban az 1/2003 rendelet, noha 2. cikkében kifejezetten a bizonyítási teher megosztását szabályozza, nem tartalmaz speciálisabb eljárási szempontokra vonatkozó rendelkezéseket. E rendelet így nem tartalmaz konkrétan olyan rendelkezést, amely az EUMSZ 101. cikk alkalmazásával járó nemzeti eljárás keretében a bizonyítékok mérlegelését és a bizonyítás megkövetelt szintjét szabályozó elvekről szólna. Ezt a következtetést támasztja alá az 1/2003 rendelet (5) preambulumbekezdése, amely kifejezetten úgy rendelkezik, hogy ez a rendelet nem érinti a bizonyítás megkövetelt szintjére vonatkozó nemzeti szabályokat.

Az adott területre vonatkozó uniós szabályozás hiányában az ilyen szabályok meghozatala az eljárási autonómia elve alapján az egyes tagállamok belső jogrendjébe tartozik.

Ebben az összefüggésben az azon kérdésre adandó válasz, hogy ha egy olyan információs rendszer fenntartója, amelynek az a rendeltetése, hogy utazási irodák számára lehetővé tegye utazások értékesítését az internetes oldalukon, e gazdasági szereplőknek olyan üzenetet küld, amelyben arról értesíti őket, hogy az e rendszeren keresztül értékesített termékekhez kapcsolódó kedvezményekre ezentúl felső határ vonatkozik, és az üzenet elküldését követően a szóban forgó rendszerben megtörténnek az ezen intézkedés végrehajtásához szükséges technikai módosítások, akkor önmagában ezen üzenet elküldése az adott ügy körülményeinek összességére tekintettel elegendő bizonyítéknak minősíthető‑e annak megállapításához, hogy az üzenet címzettjei ismerték annak tartalmát, illetve azt szükségképpen ismerniük kellett, nem következik az „összehangolt magatartás” fogalmából és ahhoz nem is kapcsolódik szervesen. E kérdést ugyanis olyan kérdésnek kell minősíteni, amely a bizonyítékok mérlegeléséhez és a bizonyítás megkövetelt szintjéhez kapcsolódik, és így az eljárási autonómia elve alapján – az egyenértékűség és a tényleges érvényesülés elvére is figyelemmel – a nemzeti jog hatálya alá tartozik. A tényleges érvényesülés elvének megfelelően az uniós versenyjog megsértésének bizonyítása nemcsak közvetlen bizonyítékok, hanem valószínűsítő körülmények útján is történhet, feltéve hogy azok objektívek és egybehangzóak.

(vö. 26., 30–37. pont)
A tagállamok önálló vállalkozóként működő kereskedelmi ügynökökre vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 86/653 irányelv 17. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely alapján a kereskedelmi ügynök az ügynöki szerződés megszűnésekor egyévi díjazás összegét meg nem haladó mértékű, ügyfélkör miatti kártalanításra, valamint – amennyiben ez a kártalanítás nem fedezi teljes mértékben a ténylegesen elszenvedett károkat – kiegészítő kártérítésre is jogosult, amennyiben az ilyen szabályozás nem eredményezi az említett szerződés felbontása következtében elvesztett jutalékok címén az ügynök kétszeres kártalanítását.

A 86/653 irányelv 17. cikke (2) bekezdésének c) pontjának szövegéből és ugyanezen rendelkezés rendszertani értelmezéséből ugyanis az következik, hogy a kártérítést az említett kártalanítás mellett kiegészítésként lehet nyújtani a kereskedelmi ügynökök számára, és hogy a kártérítésre nem vonatkoznak sem az irányelv 17. cikke (2) bekezdésének a) pontjában foglalt feltételek, sem pedig az irányelv 17. cikke (2) bekezdésének b) pontjában rögzített legfelső összeghatár. E tekintetben, minthogy az irányelv nem határozza meg pontosan, hogy a kereskedelmi ügynökök milyen feltételek mellett követelhetnek kártérítést, a tagállamoknak kell mérlegelési jogkörüket gyakorolva meghatározni az említett feltételeket és a részletes eljárási szabályokat. Ugyanakkor a tagállamok által az irányelv 17. cikke (2) bekezdése c) pontjának átültetése során alkalmazható mérlegelési mozgásteret behatárolja az a kötelezettség, hogy választani kell az említett cikk (2), illetve (3) bekezdésében előírt két kártérítési rendszer között, és azokat nem szabad halmozni. Következésképpen a kártérítés nyújtása nem eredményezhet kétszeres jóvátételt azáltal, hogy az ügyfélkör miatti kártalanítás nyújtása mellett a – különösen a szerződés felbontása következtében elvesztett jutalékokból eredő – károkat is megtérítik.

(vö. 30., 32., 34., 35. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
Az uniós jogot úgy kell értelmezni, hogy az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésének, az EUMSZ 325. cikknek és a közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló 2006/112 irányelv 2. cikkének, 250. cikke (1) bekezdésének és 273. cikkének alkalmazásában azzal nem ellentétes, ha az adóhatóság egy párhuzamosan folyó és még le nem zárt büntetőeljárás keretében a hozzáadottérték‑adó területén fennálló visszaélésszerű gyakorlat bizonyítása érdekében az adóalannyal szemben folytatott titkos adatgyűjtés során, például távközlési rendszerek útján való kommunikáció lehallgatásával és elektronikus levelek lefoglalásával beszerzett bizonyítékokat használhat fel, feltéve hogy e bizonyítékoknak az említett büntetőeljárás keretében való beszerzése és azoknak a közigazgatási eljárás keretében való felhasználása nem sérti az uniós jog által biztosított jogokat.

E tekintetben az Európai Unió Alapjogi Chartája 7. cikke, 47. cikke és 52. cikkének (1) bekezdése alapján az ilyen bizonyítékokon alapuló, a hozzáadottérték‑adó utólagos megállapítására irányuló határozat jogszerűségét vizsgáló nemzeti bíróság feladata, hogy megvizsgálja egyrészt, hogy a távközlési rendszerek útján való kommunikáció lehallgatása és az elektronikus levelek lefoglalása olyan nyomozati eszköz volt‑e, amelyet törvény írt elő, és amely szükséges volt a büntetőeljárás keretében, másrészt pedig az ilyen eszközökkel beszerzett bizonyítékoknak az említett hatóság általi felhasználását szintén törvény írta‑e elő, és az szükséges volt‑e. Ezenkívül e bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a védelemhez való jog tiszteletben tartása általános elvének megfelelően az adóalanynak a közigazgatási eljárás keretében lehetősége volt‑e arra, hogy e bizonyítékokhoz hozzáférjen, és azokkal kapcsolatban meghallgassák. Amennyiben e bíróság azt állapítja meg, hogy ezen adóalany számára nem biztosították e lehetőséget, vagy hogy e bizonyítékokat az Európai Unió Alapjogi Chartája 7. cikkének megsértésével szerezték be a büntetőeljárás keretében vagy használták fel a közigazgatási eljárásban, az említett nemzeti bíróságnak ki kell zárnia e bizonyítékokat, és amennyiben ebből következően az említett határozat megalapozatlanná válik, azt hatályon kívül kell helyeznie. Ugyancsak ki kell zárni e bizonyítékokat, ha e bíróság nem jogosult annak ellenőrzésére, hogy e bizonyítékokat a büntetőeljárás keretében az uniós joggal összhangban szerezték‑e be, vagy valamely büntetőbíróság által kontradiktórius eljárás keretében már lefolytatott vizsgálat alapján legalább nem győződhet meg arról, hogy azokat e joggal összhangban szerezték be.

(vö. 90., 91. pont és a rendelkező rész 4. pontja)
Nem teljesíti a belső piaci szolgáltatásokról szóló 2006/123 irányelv 15. cikkének (1), (2) és (3) bekezdése alapján fennálló kötelezettségeit az a tagállam, amely olyan szabályozást vezet be és tart fenn, amely a a munkáltatók által az alkalmazottaiknak juttatott, szabadidős tevékenységre felhasználható, kedvező adózású utalványok kibocsátói minőségét annak a feltételnek rendeli alá, hogy e kibocsátó olyan vállalatcsoport tagja legyen, amelyen belül egyrészt a szóban forgó tagállam joga szerint létrejött gazdasági társaság, pontosabban részvénytársaság vagy korlátolt felelősségű társaság formájában vesz részt, másrészt az ugyanezen nemzeti szabályozás szerint létrejött gazdasági társaság leányvállalataként működjön. Ilyen esetekben a szolgáltatótól egyidejűleg azt is megkövetelik, hogy rendelkezzen jogi személyiséggel, e tekintetben öltse gazdasági társaság formáját, azon belül is sajátos típusút, és olyan vállalkozás leányvállalata legyen, amely maga is gazdasági társaság.

E feltételek hatása tehát az, hogy a kibocsátónak számos, a 2006/123 irányelv 15. cikke (2) bekezdésének b) pontja értelmében vett jogi formára vonatkozó követelménynek kell megfelelnie. Amennyiben e feltételekhez azon követelmény kapcsolódik, hogy a szolgáltatónak, valamint azon vállalatcsoport uralkodó tagjának, amelynek a szolgáltató esetleg tagja, e tagállam joga szerint kell létrejönniük, ami magában foglalja, hogy a székhelyüknek ott kell lennie, nem teljesülnek a 2006/123 irányelv 15. cikke (3) bekezdésének a) pontjában előírt feltételek.

(vö. 64., 65., 67., 68. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
Nem teljesíti az EUMSZ 45. cikkből és az EUMSZ 48. cikkből, valamint az EUSZ 4. cikk (3) bekezdéséből eredő kötelezettségeit az a tagállam, amely nem szünteti meg az Európai Unióhoz történt csatlakozásának napjára visszamenőleges hatállyal azt a nemzeti szabályozást, amelynek értelmében a 45. életévét be nem töltött köztisztviselő, aki a nemzeti közszolgálatban betöltött állásáról lemond a célból, hogy valamely más tagállamban vagy valamely uniós intézményben, illetve egyéb nemzetközi szervezetnél végezzen szakmai tevékenységet, haladéktalanul átalányösszegben részesül, és elveszíti a jövőbeli nyugdíjjogosultságát, miközben ugyanez arra a köztisztviselőre, aki továbbra is ilyen állást tölt be, vagy azt a célból hagyja el, hogy e tagállamban más közszolgálati feladatokat lásson el, nem vonatkozik. Az ilyen szabályozás ugyanis eltántorítja a munkavállalókat attól, hogy elhagyják származási tagállamukat a célból, hogy valamely más tagállamban vagy valamely európai uniós intézményénél vagy egyéb nemzetközi szervezetnél folytassanak szakmai tevékenységet, és eltérő bánásmódot valósít meg egyrészt a migráns – köztük az uniós intézmény vagy egyéb nemzetközi szervezet alkalmazásában álló – munkavállalók, másrészt azon köztisztviselők között, akik tevékenységüket a származási tagállamukban folytatták.

E tekintetben igaz ugyan, hogy e szabályozás alkalmazandó mind azokra a ciprusi köztisztviselőkre, akik úgy döntenek, hogy lemondanak a célból, hogy a származási tagállamukban a magánszektorban végezzenek munkát, mind pedig azokra, akik lemondanak és elhagyják e tagállamot a célból, hogy valamely más tagállamban, valamely uniós intézménynél vagy egyéb nemzetközi szervezetnél végezzenek munkát, ám ez nem változtat azon, hogy e szabályozás a köztisztviselők ez utóbbi kategóriájának a származási tagállamuktól eltérő tagállamok munkaerőpiacához való hozzáférését közvetlen feltételhez köti, és ezáltal alkalmas a munkavállalók szabad mozgásának korlátozására.

Ahhoz, hogy valamely intézkedés a szabad mozgást korlátozza, nem szükséges, hogy az az érintett személyek állampolgárságán alapuljon, sem az, hogy azzal a következménnyel járjon, hogy valamennyi belföldi állampolgár munkavállalónak kedvez, vagy a belföldi állampolgár munkavállalók kizárásával kizárólag más tagállamok állampolgárait hozza hátrányos helyzetbe. Elegendő, ha az előnyös intézkedés a szóban forgó tagállam területén szakmai tevékenységet folytató személyek bizonyos kategóriáit részesíti előnyben.

(vö. 43., 45–47., 58. pont és a rendelkező rész)
A nemzeti versenyhatóságok engedékenységi programokat fogadhatnak el, amely programok mindegyike független nem csupán a többi nemzeti programhoz képest, hanem az uniós engedékenységi programhoz képest is. Az uniós engedékenységi program és a tagállami engedékenységi programok közötti kapcsolatot jellemző párhuzamos fennállás és önállóság a Bizottság és a nemzeti versenyhatóságok párhuzamos hatásköreire vonatkozóan az 1/2003 rendelet által felállított rendszer kifejeződése.

Ebből az következik, hogy olyan kartell esetén, amely több tagállamban is kifejthet versenyellenes hatást, és ennélfogva különböző nemzeti versenyhatóságok, illetve a Bizottság beavatkozására adhat okot, az érintett kartellben való részvétele alapján az engedékenységi rendszerben részesülni kívánó vállalkozás érdekében áll, hogy mentességi kérelmet nyújtson be nemcsak a Bizottsághoz, hanem az adott esetben az EUMSZ 101. cikk alkalmazására vonatkozóan hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságokhoz is.

E kérelmek önállósága közvetlenül abból ered, hogy uniós szinten nem létezik az EUMSZ 101. cikket sértő kartellben részt vevő vállalkozások önfeljelentésének egységes rendszere. Ezt az önállóságot egyébiránt nem befolyásolja az a körülmény, hogy a különböző kérelmek tárgya ugyanaz a versenyjogi jogsértés.

(vö. 57–60. pont)
Ha a Bizottság az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdése alapján egy be nem jelentett és végrehajtás alatt álló intézkedéssel szemben hivatalos vizsgálati eljárást indított, akkor a nemzeti bíróság az ezen intézkedés végrehajtásának megtiltására és a már teljesített kifizetések visszatéríttetésére irányuló kérelem tárgyában folytatott eljárásban köteles meghozni mindazon intézkedéseket, amelyek az említett intézkedés végrehajtásának felfüggesztésére irányuló kötelezettség esetleges megsértéséből eredő következmények megállapításához szükségesek. A nemzeti bíróság e célból úgy határozhat, hogy felfüggeszti a szóban forgó intézkedés végrehajtását, és elrendeli a már teljesített kifizetések visszatéríttetését, és adott esetben úgy is határozhat, hogy ideiglenes intézkedéseket rendel el egyrészt az érintett felek érdekeinek, másrészt a hivatalos vizsgálati eljárást megindító bizottsági határozat hatékony érvényesülésének védelme érdekében. Ily módon a szóban forgó intézkedés végrehajtásának felfüggesztésére irányuló kötelezettség nem az ilyen határozat által kiváltott egyetlen joghatás. Következésképpen azon közjogi jogalany, amely korábban jogosultságokkal rendelkezett a repülőteret tulajdonló vállalkozásban, e repülőtér privatizációját követően továbbra is ki van téve annak a veszélynek, hogy valamely nemzeti bíróság elrendeli az abban az időszakban esetlegesen nyújtott támogatások visszatéríttetését, amikor e közjogi jogalany jogosultságokkal rendelkezett a vitatott intézkedésnek alávetett repülőteret tulajdonló vállalkozásban. Ennélfogva a hivatalos vizsgálati eljárást lezáró végleges bizottsági határozat hiányában a hivatalos vizsgálati eljárás megindítását elrendelő határozat joghatásai fennmaradnak, így a közjogi jogalanynak továbbra is fennáll az eljáráshoz fűződő érdeke a tekintetben, hogy e határozat megsemmisítését kérje.

(lásd 29–31. pont)
A 2010/78 irányelvvel módosított, a pénzügyi rendszereknek a pénzmosás, valamint terrorizmus finanszírozása céljára való felhasználásának megelőzéséről szóló 2005/60 irányelv 5., 7. cikkét, 11. cikkének (1) bekezdését és 13. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azokkal nem ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely egyfelől feljogosít a szokásos ügyfél‑átvilágítási intézkedések alkalmazására olyan pénzügyi szolgáltató ügyfelek tekintetében, amelyek átvilágítási intézkedéseknek való megfelelőségét felügyelik, ha ezen irányelv 7. cikkének c) pontja értelmében fennáll a pénzmosás vagy a terrorizmusfinanszírozás gyanúja, másfelől amely szabályozás előírja az említett irányelv hatálya alá tartozó intézményeknek és személyeknek, hogy kockázatértékelésük alapján fokozott ügyfél‑átvilágítási intézkedéseket alkalmazzanak olyan helyzetekben, amelyek jellegüknél fogva magas pénzmosási és terrorizmusfinanszírozási kockázattal járnak ugyanezen irányelv 13. cikke (1) bekezdésének értelmében véve, mint például a pénzeszköz‑átutalás.

Ugyanis a 2005/60 irányelv 11. cikkének (1) bekezdésében szereplő eltérés ellenére ezen irányelv 7. és 13. cikke megköveteli a tagállamoktól annak biztosítását, hogy az irányelv hatálya alá tartozó intézmények és személyek az olyan ügyfeleket érintő helyzetekben, akik maguk is a pénzmosásról szóló irányelv hatálya alá tartozó intézmények vagy személyek, a szokásos ügyfél‑átvilágítási intézkedéseket alkalmazzák ezen irányelv 7. cikkének c) pontja alapján, illetve a fokozott ügyfél‑átvilágítási intézkedéseket az említett irányelv 13. cikke alapján azon helyzetekben, amelyek jellegüknél fogva magas pénzmosási és terrorizmusfinanszírozási kockázattal járnak. Ezenkívül a 2005/60 irányelv 5. cikke még ilyen gyanú vagy ilyen kockázat hiányában is lehetővé teszi a tagállamoknak, hogy szigorúbb rendelkezéseket fogadjanak el vagy tartsanak hatályban, ha e rendelkezések a pénzmosás és a terrorizmus finanszírozása elleni küzdelem megerősítését szolgálják.

(vö. 75., 80. pont és a rendelkező rész 1. pontja)