ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20

E körülmények között a cour d’appel de Bruxelles (brüsszeli fellebbviteli bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Úgy kell‑e értelmezni a Charta 50. cikke szerinti ne bis in idem elvét, hogy az nem akadályozza a tagállam illetékes közigazgatási hatóságát abban, hogy az európai versenyjog megsértése miatt bírságot szabjon ki olyan helyzetben, mint amely a jelen ügyben is fennáll, amelyben ugyanazon jogi személyt már jogerősen felmentették egy közigazgatási bírság megfizetése alól, amelyet ugyanazon, illetve hasonló tények alapján a nemzeti postai szabályozó hatóság szabott ki vele szemben a postai szabályozás állítólagos megsértése miatt, amennyiben a védett jogi tárgy azonosságára vonatkozó feltétel nem teljesül, mivel a jelen ügyben két különálló jogterülethez tartozó két eltérő szabályozásba ütköző két különböző jogsértésről van szó? 2) Úgy kell‑e értelmezni a Charta 50. cikke szerinti ne bis in idem elvét, hogy az nem akadályozza a tagállam illetékes közigazgatási hatóságát abban, hogy az európai versenyjog megsértése miatt bírságot szabjon ki olyan helyzetben, mint amely a jelen ügyben is fennáll, amelyben ugyanazon jogi személyt már jogerősen felmentették egy közigazgatási bírság megfizetése alól, amelyet ugyanazon, illetve hasonló tények alapján a nemzeti postai szabályozó hatóság szabott ki vele szemben a postai szabályozás állítólagos megsértése miatt, azon oknál fogva, hogy a ne bis in idem elvének korlátozását indokolja az, hogy a versenyjogi szabályozás további közérdekű célkitűzést követ, nevezetesen azt, hogy megőrizze és fenntartsa a belső piacon a torzulásmentes verseny rendszerét, és nem lépi túl az e szabályozás által követett jogszerű cél elérésére alkalmas és ahhoz szükséges mértéket, és/vagy e más piaci szereplőknek a vállalkozás szabadságához való, a Charta 16. cikkén alapuló jogának védelme érdekében szükséges?”
37

Harmadsorban, mivel ezt az értelmezést nem cáfolják a 2008/104 irányelvnek a (12) preambulumbekezdésében és a 2. cikkében megfogalmazott célkitűzései, amelyek arra irányulnak, hogy a kölcsönzött munkavállalókat védő olyan keretet hozzanak létre, amely megkülönböztetéstől mentes, átlátható és arányos, és egyúttal tiszteletben tartja a munkaerőpiacok, valamint a munkaügyi kapcsolatok különbözőségét is, valamint arra, hogy elősegítsék a rugalmas munkavégzési formák kialakítását, a munkahelyteremtést és a kölcsönzött munkavállalók védelmét, mivel – amint azt a főtanácsnok indítványának 42. pontjában lényegében kifejtette – e célok elérése nem követeli meg, hogy a kölcsönzött munkavállalókat ne lehessen nem olyan állandó munkakörök betöltésére alkalmazni, amelyet nem helyettesítési céllal töltenek be. Éppen ellenkezőleg, az a körülmény, hogy a 2008/104 irányelv – amint azt a Bíróság felidézte – arra is irányul, hogy ösztönözze a kölcsönzött munkavállaló kölcsönvevő vállalkozásnál történő állandó foglalkoztatáshoz való hozzáférését (2020. október 14‑iKG [Munkaerő‑kölcsönzés keretében történő, egymást követő kikölcsönzések] ítélet, C‑681/18, EU:C:2020:823, 51. pont), megerősíti azt az értelmezést, amely szerint a munkavállaló állandó munkakör ideiglenes betöltésére is kikölcsönözhető a kölcsönvevő vállalkozás számára, ha a későbbiekben ezt a munkakört tartósan is betöltheti.
28

Az alapügy sajátos körülményeire tekintettel a kérdést előterjesztő bíróság arra is keresi a választ, hogy a szóban forgó információ pontosságának értékelését illetően milyen hatása van először is az érintett pénzügyi eszközök kibocsátóinak értékpapírjaira vonatkozó esetleges nyilvános vételi ajánlat keretében ajánlott ár említésének, másodszor az említett híresztelésekről tudósító újságcikkeket jegyző újságíró hírnevének, valamint az e cikkek megjelenését biztosító sajtóorgánum tekintélyének, harmadszor pedig annak, hogy az említett cikkek ténylegesen jelentős (ex post) hatást gyakoroltak az említett híresztelések tárgyát képező értékpapírok árfolyamára.
45

Harmadszor, ami azt a tényt illeti, hogy VI 2016 októbere óta nem részesül olyan szociális ellátásokban, amelyekre az álláspontja szerint jogosult, meg kell állapítani, hogy még ha az alapügy tárgyát képező jogvitákban hozott bírósági határozatok, amelyek az ezen időpontot megelőző időszakokra vonatkoznak, kötelezettséget is keletkeztethetnének arra, hogy a HMCR ezen ellátásokat az ezen időszakot követő időszakokra is kifizesse, a Bíróság elé terjesztett iratokból nem következik, hogy az említett ellátások kifizetésének elmaradása VI‑t és a családját olyan rászorult helyzetbe hozná, amely igazolhatja a gyorsított eljárás alkalmazását (lásd ebben az értelemben: 2021. július 15‑iThe Department for Communities in Northern Ireland ítélet, C‑709/20, EU:C:2021:602, 44. pont). Márpedig sem a jogalanyok puszta, ahhoz fűződő érdeke – bármily fontos és jogos is –, hogy a lehető legrövidebb időn belül meghatározzák az uniós jogból eredő jogaik terjedelmét, sem pedig az alapügy gazdasági vagy szociális szempontból érzékeny jellege önmagában nem vonja maga után az eljárási szabályzat 105. cikkének (1) bekezdése értelmében vett, lehető legrövidebb időn belüli elbírálás szükségességét (lásd ebben az értelemben: 2020. november 26‑iDSK Bank és FrontEx International végzés, C‑807/19, EU:C:2020:967, 38. pont).
25

E tekintetben e bíróság emlékeztet arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében a végső fokon eljáró nemzeti bíróság azon értelmezés kötelező jellege folytán, amelyet a Bíróság az EUMSZ 267. cikk alapján korábban adott, nem köteles előzetes döntéshozatal iránti kérelmet előterjeszteni, amennyiben a felmerült kérdés lényegében megegyezik egy hasonló esetben már előzetes döntés tárgyát képező kérdéssel, vagy ha a Bíróság olyan ítélkezési gyakorlatot alakított ki, amely eldönti a szóban forgó jogkérdést, függetlenül az ezen ítélkezési gyakorlat alapjául szolgáló eljárások jellegétől, még akkor is, ha a vitás kérdések szigorúan véve nem azonosak. E bíróság kiemeli azt is, hogy a Bíróság által adott értelmezésnek ex tunc hatálya van abban az értelemben, hogy az ekként értelmezett szabályt a nemzeti bíróságnak lehet és kell is alkalmaznia, még azokra a jogviszonyokra is, amelyek az értelmezés iránti kérelemről döntő ítélet előtt keletkeztek.
17

Az említett kódexnek „A schengeni övezet működését általánosan veszélyeztető kivételes körülmények esetén alkalmazható különös eljárás” című 29. cikke a következőket írja elő: „(1) Kivételes körülmények esetén, amikor a belső határellenőrzés nélküli térség általános működését a külső határellenőrzés végzése terén mutatkozó tartós és súlyos, e rendelet 21. cikkében említett hiányosságok, vagy [a 2016/1624 rendelet] 19. cikkének (1) bekezdésében említett[, az Európai Unió Tanácsa által hozott] határozat valamely tagállam általi be nem tartása veszélyezteti, és amennyiben ezek a körülmények a belső határellenőrzés nélküli térségben vagy annak bizonyos részein komoly veszélyt jelentenek a közrendre vagy a belső biztonságra, a tagállamok e cikk (2) bekezdésével összhangban legfeljebb hat hónapos időtartamra visszaállíthatják a belső határokon történő határellenőrzést. Ha a kivételes körülmények továbbra is fennállnak, ez az időszak legfeljebb három alkalommal további hat hónappal meghosszabbítható. (2) Végső megoldásként és a belső határellenőrzés nélküli térségen belüli közös érdekek védelme érdekében, továbbá ha egyetlen más intézkedés, különösen [az e rendelet] 21. cikk[ének] (1) bekezdésében foglalt intézkedések egyike sem alkalmas az azonosított komoly veszély hatékony mérséklésére, a Tanács javasolhatja, hogy egy vagy több tagállam állítsa vissza a határellenőrzést belső határainak teljes hosszán vagy bizonyos részein. A tanácsi ajánlásnak a Bizottság javaslatán kell alapulnia. A tagállamok felkérhetik a Bizottságot, hogy nyújtson be a Tanácsnak ilyen ajánlásra vonatkozó javaslatot. Ajánlásában a Tanács feltünteti legalább a 27. cikk (1) bekezdése a)–e) pontjában említett információkat. A Tanács az e cikkben meghatározott feltételekkel és eljárásokkal összhangban javasolhat hosszabbítást. Mielőtt a tagállam e bekezdéssel összhangban visszaállítja a határellenőrzést belső határainak teljes hosszán vagy bizonyos részein, erről értesíti a többi tagállamot, az Európai Parlamentet és a Bizottságot. […] (4) Az olyan helyzetekkel kapcsolatos, megfelelően indokolt sürgős esetekben, amikor a belső határokon történő határellenőrzés (2) bekezdés szerinti meghosszabbítását szükségessé tevő körülmények kevesebb mint tíz nappal az előző visszaállítási időszak vége előtt válnak ismertté, a Bizottság a 38. cikk (3) bekezdésében említett eljárással összhangban azonnal alkalmazandó végrehajtási jogi aktussal elfogadhatja a szükséges ajánlásokat. Legkésőbb 14 nappal az ilyen ajánlások elfogadását követően a Bizottság az e cikk (2) bekezdésével összhangban benyújtja a Tanácsnak az ajánlásra vonatkozó javaslatot. (5) Ez a cikk nem érinti azokat az intézkedéseket, amelyeket a tagállamok a 25., 27. és 28. cikk alapján a közrendre vagy a belső biztonságra nézve komoly veszélyt jelentő esetekben fogadhatnak el.”
30

Először is meg kell állapítani, hogy az 1307/2013 rendelet 4. cikke (1) bekezdése c) pontjának iii. alpontja úgy határozza meg a „mezőgazdasági tevékenység” fogalmát, hogy az többek között a tagállamok által meghatározott minimumtevékenység elvégzése a természetes módon legeltetésre vagy növénytermesztésre alkalmas állapotban tartott mezőgazdasági területeken. Ezenkívül e cikk (2) bekezdésének b) pontja pontosítja, hogy a tagállamok „meghatározzák a természetes módon legeltetésre vagy növénytermesztésre alkalmas állapotban tartott mezőgazdasági területeken elvégzendő minimumtevékenységeket, az (1) bekezdés c) pontjának iii. alpontjában említettek szerint”.
25

A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a cour d’appel de Versailles (versailles‑i fellebbviteli bíróság) úgy ítélte meg, hogy az örökhagyó utolsó szokásos tartózkodási helye nem Franciaországban, hanem az Egyesült Királyságban volt. E tekintetben meg kell állapítani, hogy amint az a 650/2012 rendelet (82) preambulumbekezdéséből következik, az Egyesült Királyság – az EU‑Szerződéshez és az EUM‑Szerződéshez csatolt, az Egyesült Királyságnak és Írországnak a szabadságon, a biztonságon és a jog érvényesülésén alapuló térség tekintetében fennálló helyzetéről szóló, 21. sz. jegyzőkönyv 1. és 2. cikkével összhangban – nem vett részt e rendelet elfogadásában. Egyébiránt nem tűnik úgy, hogy XA elhalálozásának időpontjában az Egyesült Királyság élt volna az e jegyzőkönyv 4. cikkében előírt azon lehetőséggel, hogy bejelentse az említett rendelet elfogadására irányuló szándékát. Ebben az időpontban az Egyesült Királyságot tehát, még ha az Európai Unió tagállama volt is, nem kötötte a 650/2012 rendelet, következésképpen azt nem kellett alkalmaznia. Márpedig e rendelet 10. cikkének értelmezése céljából meg kell állapítani, hogy az e rendelkezésben előírt joghatóság akkor is alkalmazható, ha az örökhagyó szokásos tartózkodási helye ilyen, az elhalálozásának időpontjában az említett rendelet hatálya alá nem tartozó tagállamban volt. Következésképpen, amennyiben az említett rendelkezésben előírt többi kritérium is teljesül, azt a következtetést kell levonni, hogy az alapügyben szereplő helyzet tartozhat e rendelkezés hatálya alá.
28

Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak szövegére kell hivatkozni, hanem figyelembe kell venni szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is, amelynek az részét képezi, ideértve különösen e szabályozás keletkezését (2022. április 5‑iCommissioner of An Garda Síochána ítélet, C‑140/20, EU:C:2022:258, 32. pont).
31

A kérdést előterjesztő bíróság többek között rámutat arra, hogy a HR magyarázó megjegyzései szerint a növényi kivonatok már nem a 1302 vámtarifaszám alá tartoznak, ha azokat más termékekhez adják hozzá, és így élelmiszer‑készítményekké dolgozzák fel, és – még ha a 1302 vámtarifaszámra vonatkozó KN magyarázat szerint a növényi kivonatok nem tartoznak a 1302 vámtarifaszám alá, még ha a KN 1302 vámtarifaszámhoz fűzött magyarázó megjegyzések szerint a szabványosítással kapcsolatos feldolgozás nem is zárja ki a termék e vámtarifaszám alá történő besorolását – nem biztos, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló, jelentős mértékű hígítás még akkor is szabványosításnak tekinthető, ha – amint azt az alapügy felperese is megerősítette – ez a hígítás a 0,5%‑os vaníliatartalom biztosítását szolgálja.
21

E bíróság megállapítja, hogy a közintézménynek nem minősülő kórházak esetében az UStG 4. §‑a 14. pontja b) alpontjának aa) pontja a héamentességet azon kórházak számára tartja fenn, amelyek elsőként kerültek be a kórházi tervbe, és amelyek szolgáltatásai megfelelnek a társadalombiztosítási jog által meghatározott szükségleteknek. Az SGB V 108. §‑a és 109. §‑a (3) bekezdésének 3. pontja értelmében a kötelező egészségbiztosítási vagy kiegészítő biztosítási pénztárak csak akkor köthetnek egészségbiztosítási szerződést valamely kórházzal, ha ez a biztosítottak igényeinek megfelelő kórházi gyógykezeléshez szükséges. Még akkor is, ha valamely kórház kórházi terv részét képezi, a gazdasági szempontok továbbra is relevánsak, mivel a KHG 1. §‑a értelmében ez utóbbi törvény célja az ellátások észszerű díjszabásához való hozzájárulás. Ennélfogva a kérdést előterjesztő bíróság szerint egyetlen további kórház sem vehető fel a tartománya kórházi tervébe, és következésképpen nem köthet ellátási szerződést a kötelező egészségbiztosítási rendszer pénztáraival, amennyiben e tartományban egy adott orvosi szakterületen elegendő kórházi ágy áll rendelkezésre.
5)

Amennyiben a nemzeti bíróságnak azt kell megállapítania, hogy a nemzeti intézkedés ellentétes a Charta fényében értelmezett 2002/58 irányelv 15. cikkének rendelkezéseivel, jogosult‑e az ilyen megállapítás időbeli hatályának korlátozására, ha megállapítást nyer, hogy ennek elmaradása »káoszt és a közérdek sérelmét eredményezné« (összhangban például az R [National Council for Civil Liberties] v Secretary of State for Home Department and Secretary of State for Foreign Affairs [2018] ítéletben [EWHC 975, 46. pont] szereplő megközelítéssel)?
19

A Bizottság 2019. december 20‑án továbbította a Tanácsnak a Bizottság szolgálataitól származó, „Union submission to the seventh meeting of the [ISWG‑GHG] of the IMO in London from 23 to 27 March 2020 on the introduction of lifecycle guidelines to estimate well‑to[‑]tank greenhouse gas (GHG) emissions of sustainable alternative fuels to incentivise the uptake of sustainable alternative fuels at global level” [Az Uniónak a[z IMO keretében működő ISWG‑GHG által] Londonban, 2020. március 23. és 27. között megtartandó 7. ülésre szóló előterjesztése a fenntartható alternatív üzemanyagokból származó, „a kúttól a tartályig” keletkező üvegházhatásúgáz‑ (ÜHG‑) kibocsátások értékeléséhez szükséges, életciklusról szóló iránymutatásoknak a fenntartható alternatív üzemanyagok globális felhasználásának ösztönzése érdekében történő bevezetéséről] (SWD(2019) 456 final) című dokumentumot.
13

A DH2 törvény 37. §‑ának szövege a következő: „(1) E törvény hatálya alá tartozó szerződések tekintetében a szerződés érvénytelenségének vagy a szerződés egyes rendelkezései érvénytelenségének (a továbbiakban: részleges érvénytelenség) megállapítását – az érvénytelenség okától függetlenül – a bíróságtól a fél csak az érvénytelenség jogkövetkezményeinek – a szerződés érvényessé vagy a határozathozatalig terjedő időre történő hatályossá nyilvánításának – alkalmazására is kiterjedően kérheti. Ennek hiányában a keresetlevél, illetve a kereset érdemben – eredménytelen hiánypótlási felhívást követően – nem bírálható el. Ha a fél az érvénytelenség vagy a részleges érvénytelenség jogkövetkezményének levonását kéri, úgy azt is meg kell jelölnie, hogy a bíróság milyen jogkövetkezményt alkalmazzon. A jogkövetkezmény alkalmazására vonatkozóan a félnek a felek közötti elszámolásra kiterjedő és összegszerűen is megjelölt, határozott kérelmet kell előterjesztenie. (2) Az (1) bekezdésben foglaltakra figyelemmel a törvény hatálya alá tartozó szerződések tekintetében a [korábbi Ptk.] 239/A. § (1) bekezdése alapján, illetve a Polgári Törvénykönyvről szóló 2013. évi V. törvény 6:108. § (2) bekezdése alapján – ha annak e törvényben foglalt feltételei fennállnak – a szerződés érvénytelenségének vagy részleges érvénytelenségének megállapítása iránt indult és folyamatban lévő eljárásokban a keresetlevelet idézés kibocsátása nélkül el kell utasítani vagy az eljárásokat meg kell szüntetni. Nincs helye a keresetlevél idézés kibocsátása nélküli elutasításának vagy az eljárás megszüntetésének, ha a fél a szerződés érvénytelenségének vagy részleges érvénytelenségének megállapítása iránti kereseti kérelme mellett az eljárásban más kereseti kérelmet is előterjesztett; ebben az esetben úgy kell tekinteni, hogy a megállapítás iránti kereseti kérelmet nem tartja fenn. E szerint kell eljárni a felfüggesztés megszűnését követően folytatott eljárásokban is.”
13

2014. március 10‑én az adóhatóság panaszt nyújtott be a procureur de la République d’Annecyhez (annecyi államügyész, Franciaország) BV‑vel szemben, azt kifogásolva, hogy szabálytalan könyvelést mutatott be, hogy a beszedett bevételek nagyobb részének eltitkolásával csökkentett összegű héabevallásokat nyújtott be, hogy a nem kereskedelmi célú nyereségre vonatkozó csökkentett összegű bevallásokat nyújtott be, valamint hogy a teljes jövedelemre vonatkozóan a tényleges nyereséghez képest kevesebb nem kereskedelmi célú nyereséget feltüntetve alacsonyabb összegű adóbevallásokat nyújtott be. Az említett panasz szerint a meg nem fizetett héa összege 82507 euró, adóelkerüléssel érintett jövedelemadó összege pedig 108883 euró volt.
22

A Juzgado de Primera Instancia n.o 2 de A Coruña (a coruñai 2. sz. elsőfokú bíróság, Spanyolország) a 2019. június 3‑i ítéletével megállapította a részvényjegyzési szerződés semmisségét, és elrendelte a megfelelő befektetésnek J. A. C. és M. C. P. R. részére kamatokkal együtt történő visszatérítését. A Banco Santander ezen ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be az Audiencia Provincial de A Coruñához (a coruñai tartományi bíróság, Spanyolország), a jelen ügyben a kérdést előterjesztő bírósághoz.
64

Egyrészt ugyanis ezek a magánnyugdíjrendszerek – bár ezt még az előterjesztő bíróságnak is vizsgálnia kell – nem függenek az államtól. Másrészt ami az aktív foglalkoztatásban álló köztisztviselőket illeti: noha a belső jog értelmében kinevezésük élethosszig tartó munkaviszonyt hoz létre, és öregségi nyugdíjuk az aktív szolgálati idő alatt nyújtott szolgáltatások ellentételezéseként az állam által fizetett díjazásnak felel meg, az előzetes döntéshozatal iránti kérelemből és az osztrák kormány írásbeli észrevételeiből az is kitűnik, hogy a köztisztviselői nyugdíjrendszert az elmúlt 20 évben többször is megváltoztatták az ASVG szerinti rendszerhez való igazodás érdekében. Konkrétan a nyugdíjkorrekció már nem az aktív foglalkoztatásban álló köztisztviselők illetményének alakulását, hanem főszabály szerint az infláció mértékének alakulását követi, ahogyan ez az utóbbi rendszerben folyósított nyugdíjak esetében is történik. Az alapügyben szereplő nemzeti szabályozás által elérni kívánt célokra tekintettel egyébiránt úgy tűnik, hogy a nyugállományban lévő és az aktív foglalkoztatásban álló köztisztviselők nincsenek összehasonlítható helyzetben, mivel többek között az öregségi nyugdíjak közötti különbség csökkentésére irányuló cél miatt, annak megakadályozása érdekében, hogy a nyugdíjak szintje között idővel szakadék alakuljon ki, különbséget kell tenni a nyugdíjak és az illetmények kezelése között.
81

Kétségtelen, hogy a 2020/1828 irányelv az alapeljárás keretében nem alkalmazható, és átültetésének határideje még nem járt le. Ezen irányelv ugyanakkor több olyan elemet is tartalmaz, amely megerősíti, hogy az általános adatvédelmi rendelet 80. cikke nem akadályozza azt, hogy a fogyasztóvédelem területén további képviseleti kereseteket is be lehessen nyújtani.
28

E tekintetben a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a Bíróság és a nemzeti bíróságok között az EUMSZ 267. cikk alapján létrehozott együttműködés keretében kizárólag az alapügyben eljáró és a meghozandó bírósági határozatért felelős nemzeti bíróság feladata, hogy az ügy sajátosságaira tekintettel megítélje mind az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szükségességét az ügydöntő határozat meghozatala szempontjából, mind a Bíróság elé terjesztett kérdések relevanciáját. Következésképpen, ha a feltett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság főszabály szerint köteles határozatot hozni (2018. december 4‑iMinister for Justice and Equality és Commissioner of An Garda Síochána ítélet, C‑378/17, EU:C:2018:979, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
103

A fentiek pontosítását követően először is meg kell állapítani, hogy – mint azt a Törvényszék is helyesen jegyzi meg a megtámadott ítélet 130. pontjában – a dömpingellenes megállapodás 2.1. cikke, amelynek szövege megegyezik az alaprendelet 2. cikkének (2) bekezdésével, a WTO Titkársága által használt három hivatalos nyelv közül az angol változatban a „destined for consumption”, a francia változatban a „destiné à la consommation”, a spanyol változatban pedig a „destinado al consumo” kifejezést használja.
30

E megállapodás értelmében az új Heiploeg átvette a korábbi Heiploeg munkavállalói nagyjából kétharmadának munkaszerződéseit annak érdekében, hogy e munkavállalók ugyanezen a munkahelyen továbbra is azokat a tevékenységeket gyakorolják, amelyeket korábban is gyakoroltak, ezzel együtt ugyanakkor kedvezőtlenebb munkafeltételeket biztosítva számukra. Az új Heiploeg megszerezte a korábbi Heiploeg helyiségeit, amelyeket továbbra is használ, és megtartotta a korábbi Heiploeg majdnem teljes ügyfélkörét.
23

Először is, kérdésében az előterjesztő bíróság a 2004/48 irányelv 14. cikkén kívül az irányelv 3. cikkének (1) bekezdésére is hivatkozik. Márpedig meg kell állapítani, hogy azon általános kötelezettséget illetően, amely e 3. cikk értelmében a tagállamokat terheli azon kritériumok tekintetében, amelyeknek meg kell felelniük a szellemi tulajdonjogok érvényesítésének biztosításához szükséges intézkedéseknek, eljárásoknak és jogorvoslatoknak, e cikk (2) bekezdése szintén tartalmaz releváns elemeket az előterjesztett kérdés elemzése szempontjából. Amint az egyébként a jelen ítélet 18. pontjából kitűnik, a kérdést előterjesztő bíróság ezekre is hivatkozik.
34

2020. február 10‑én a Reyher keresetet indított a Finanzgericht Hamburgnál (hamburgi pénzügyi bíróság), amely kereset alátámasztása érdekében lényegében arra hivatkozik, hogy a 2017. január 18‑iWortmann ítéletből (C‑365/15, EU:C:2017:19) az következik, hogy az a jogalany, akivel szemben a nemzeti hatóság az uniós jog megsértésével dömpingellenes vámot vetett ki, nemcsak e dömpingellenes vámok összegének a visszafizetésére, hanem az ezen összeg járó kamatoknak az említett összeg megfizetésének időpontjától annak visszafizetésének az időpontjáig tartó teljes időszak tekintetében történő megfizetésére is jogosult. Ezenkívül a Reyher azt állítja, hogy úgy kell tekinteni, hogy a dömpingellenes vámok megfizetése nem csupán abban az esetben történik az uniós jog megsértésével, ha a Bíróság érvénytelennek nyilvánítja az e vámokat bevezető rendeletet – amint ezen ítéletben is tette –, hanem abban az esetben is, ha a nemzeti bíróság megállapítja, hogy valamely nemzeti hatóság tévesen alkalmazta e rendeletet azáltal, hogy annak alapján – mint a jelen ügyben – tévesen vetett ki dömpingellenes vámot valamely jogalannyal szemben.
19

Az 1308/2013 rendelet I. mellékletének XII. része előírja: „A borágazat a következő táblázatban felsorolt termékeket foglalja magában: KN‑kód Leírás a) 2009 61 2009 69 Szőlőlé (beleértve a szőlőmustot is) […] […] b) ex 2204. árucsoport Bor friss szőlőből, beleértve a szeszezett bort is; szőlőmust a 2009 vtsz. alá tartozó kivételével, kivéve a 2204 30 92, a 2204 30 94, a 2204 30 96 és a 2204 30 98 alszám alá tartozó más szőlőmustot […] […] […]