Az EUMSZ 101. cikkben és az EUMSZ 102. cikkben foglalt uniós versenyszabályok a vállalkozások olyan kollektív és egyoldalú magatartásainak szankcionálására irányulnak, amelyek a belső piacon belül korlátozzák a versenyt. Amíg ugyanis az EUMSZ 101. cikk azokat a megállapodásokat és magatartásokat tiltja, amelyek célja vagy hatása a belső piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása, addig az EUMSZ 102. cikk értelmében tilos a belső piacon vagy annak jelentős részén meglévő erőfölénnyel való visszaélés. Az EUMSZ 101. cikk alkalmazását illetően az, ha a megállapodásban részt vevő vállalkozás valamely harmadik államban található, nem képezi akadályát e rendelkezés alkalmazásának, amennyiben az ilyen megállapodás a belső piac területén fejti ki hatásait. Másfelől a végrehajtási kritérium alkalmazásának igazolása érdekében a versenyjogban megállapított tilalmak alkalmazásának a kartell létrehozásának helyétől való függővé tétele nyilvánvalóan azzal a következménnyel járna, hogy a vállalkozások könnyen kivonhatnák magukat az említett tilalmak alól. Márpedig a minősített hatásokon alapuló kritérium ugyanezt a célt követi, vagyis azt, hogy szankcionálja azokat a magatartásokat, amelyeket kétségkívül nem az Unió területén tanúsítottak, viszont amelyek versenyellenes hatásait az Unió piacán is érzékelni lehet. A minősített hatásokon alapuló kritérium tehát megalapozhatja a Bizottság joghatóságát.

Ebből következik, hogy a Bizottság köteles az általa megválasztott formában rögzíteni minden olyan kikérdezést, amelyet az 1/2003 rendelet 19. cikke alapján annak érdekében folytat le, hogy a vizsgálatának tárgyára vonatkozó információkat szerezzen be.

Versenyügyekben az EUMSZ 102. cikknek egyáltalán nem célja annak megakadályozása, hogy valamely vállalkozás saját érdemeinek köszönhetően erőfölénybe kerüljön valamely piacon. E rendelkezés nem irányul annak biztosítására sem, hogy az erőfölényben lévő vállalkozásnál kevésbé hatékony versenytársak a piacon maradjanak. Így nem minden kiszorító hatás korlátozza szükségképpen a versenyt. Fogalmilag az érdemeken alapuló verseny azt eredményezheti, hogy a különösen az árak, a választék, a minőség vagy az innováció szempontjából kevésbé hatékony, tehát a fogyasztók számára kevésbé érdekes versenytársak eltűnnek a piacról, illetve kiszorulnak onnan. Ugyanakkor az erőfölényben lévő vállalkozás különös felelősséggel tartozik azért, hogy magatartása ne csorbítsa a belső piacon a hatékony és torzulásmentes versenyt. Az EUMSZ 102. cikk többek között ezért tiltja, hogy az erőfölényben lévő vállalkozás olyan gyakorlatot folytasson, amely kiszorító hatást gyakorol a hozzá hasonló hatékonyságúnak tekintett versenytársaira, és az érdemeken alapuló verseny eszközein kívüli más eszközök felhasználásával erősíti az erőfölényét. E megközelítésben tehát nem minden árverseny tekinthető jogszerűnek. E tekintetben már megállapítást nyert: az, hogy a piacon erőfölényben lévő vállalkozás a vevőket – akár saját kérésükre – kötelezettséggel vagy ígérettel úgy köti magához, hogy szükségleteiket teljes egészében vagy jelentős részben kizárólag az említett vállalkozástól szerezzék be, az EUMSZ 102. cikk értelmében erőfölénnyel való visszaélésnek minősül, függetlenül attól, hogy a kérdéses kötelezettséget minden további nélkül vagy engedmény nyújtása ellenében vállalták‑e. Ugyanez a helyzet akkor is, ha az említett vállalkozás a vásárlókat magához kötő formális kötelezettség nélkül, akár a vásárlókkal kötött megállapodások alapján, akár egyoldalúan hűségengedmény‑rendszert alkalmaz, azaz a kedvezményeket ahhoz a feltételhez köti, hogy az ügyfél szükségleteinek egészét vagy jelentős részét kizárólag az erőfölényben lévő vállalkozás révén elégítse ki, bármennyi is legyen egyébként e vásárlások összege.

Ugyanakkor ezen ítélkezési gyakorlatot pontosítani kell abban az esetben, ha az érintett vállalkozás a közigazgatási eljárás során bizonyítékokkal alátámasztva azt állítja, hogy a magatartása nem volt alkalmas a verseny korlátozására, különösen pedig arra, hogy kiváltsa a kifogásolt kiszorító hatásokat. Ilyen esetben a Bizottság nem csupán arra köteles, hogy elemezze egyrészt a vállalkozás releváns piacon fennálló erőfölényének jelentőségét, másrészt pedig a vitatott magatartás általi piaci lefedettség mértékét, valamint a szóban forgó engedmények feltételeit és azok nyújtásának módját, továbbá azok időtartamát és összegét, hanem az arra irányuló esetleges stratégia fennállását is meg kell vizsgálnia, hogy a vállalkozás kiszorítsa a hozzá képest legalább annyira hatékony versenytársakat.

A kiszorításra való alkalmasság elemzése azon kérdés vizsgálata szempontjából is releváns, hogy a főszabály szerint az EUMSZ 102. cikkben megfogalmazott tilalom hatálya alá tartozó engedményrendszer objektíve igazolható‑e. Ezenkívül az ilyen engedményrendszerből eredő, a verseny szempontjából hátrányos kiszorító hatást ellentételezhetik, sőt meg is haladhatják azok a hatékonyságban jelentkező előnyök, amelyekből a fogyasztók is részesülnek. A vitatott magatartásnak a verseny szempontjából kedvező és kedvezőtlen hatásai közötti ilyen mérlegelést a Bizottság csak azt követően tudja a határozatában elvégezni, hogy lefolytatta a legalább ennyire hatékony versenytársak kiszorítására való, a szóban forgó magatartás szerves részét képező alkalmasság elemzését. Ha az engedményrendszer visszaélésszerű jellegét megállapító határozatban a Bizottság lefolytat ilyen elemzést, a Törvényszéknek meg kell vizsgálnia az erőfölényben lévő vállalkozás azon érveinek összességét, amelyek arra irányulnak, hogy megkérdőjelezzék az érintett engedményrendszer kiszorítási képességét illetően a Bizottság által tett megállapítások megalapozottságát.

A jelen ügyben a Bizottság hangsúlyozta ugyan a vitatott határozatban, hogy a szóban forgó engedmények a jellegüknél fogva alkalmasak voltak a verseny korlátozására, vagyis az erőfölénnyel való visszaélés megállapításához nincs szükség a jelen ügy összes körülményének vizsgálatára, különösen pedig AEC‑teszt (as efficient competitor test) lefolytatására, ezzel együtt az emített vitatott határozatban alapos vizsgálatot folytatott le e körülményekre vonatkozóan, nagyon részletes fejtegetéseket szentelve az AEC‑teszt keretében lefolytatott azon elemzésének, amelynek alapján megállapította, hogy a hasonlóan hatékony versenytársnak olyan árakat kellett volna alkalmaznia, amelyek nem lettek volna életképesek, következésképpen pedig a szóban forgó engedményekben megnyilvánuló magatartás alkalmas volt arra, hogy az ilyen versenytárs kiszorításával járó hatásokat váltson ki.

Ebből következik, hogy a vitatott határozatban az AEC‑tesztnek tényleges jelentősége volt a Bizottság által arra vonatkozóan lefolytatott értékelés szempontjából, hogy a szóban forgó engedményekben megnyilvánuló magatartás alkalmas volt‑e arra, hogy a hasonlóan hatékony versenytársak kiszorítására irányuló hatást váltson ki.

E körülmények között a Törvényszék köteles lett volna megvizsgálni az erőfölényben lévő vállalkozás által e teszttel összefüggésben megfogalmazott valamennyi érvet.

Márpedig a Törvényszék azt állapította meg, hogy nem szükséges megvizsgálni, hogy a Bizottság az AEC‑tesztet a szakmai követelményeknek megfelelően és hibák nélkül végezte‑e el, és hogy nem szükséges megvizsgálni azt a kérdést sem, hogy a fellebbező által javasolt alternatív számításokat helyesen végezték‑e el.

A Törvényszék ennélfogva tagadta a Bizottság által elvégzett AEC‑teszt bármilyen relevanciáját, ennek következtében pedig nem válaszolt az erőfölényben lévő vállalkozás által e teszttel szemben megfogalmazott kifogásokra.

Következésképpen a Törvényszék a vitatott engedményeknek a verseny korlátozására való alkalmasságával kapcsolatos elemzése keretében tévesen nem vette figyelembe az erőfölényben lévő vállalkozás azon érvelését, amely a Bizottság által az AEC‑teszt keretében elkövetett állítólagos hibák kifogásolására irányult.

(lásd: 133–147. pont)