T‑217/03. és T‑245/03. sz. egyesített ügyek

Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV) és társai

kontra

az Európai Közösségek Bizottsága

„Verseny – Az EK 81. cikk (1) bekezdése – Marha‑ és borjúhús – A behozatal felfüggesztése – Szakszervezeti árszabás rögzítése – 26. rendelet – Vállalkozások társulásai – Versenykorlátozás – Szakszervezeti intézkedés – A tagállamok közötti kereskedelem érintettsége – Indokolási kötelezettség – Bírságkiszabási iránymutatás – Az arányosság elve – A jogsértés súlya és időtartama – Súlyosító és enyhítő körülmények – A szankciók halmozásának tilalma – Védelemhez való jog”

Az ítélet összefoglalása

1. Verseny – Közösségi szabályok – Vállalkozások társulásai – Fogalom

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

2. Verseny – Közösségi szabályok – Vállalkozások társulásai – Fogalom

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

3. Verseny – Kartellek – A tagállamok közötti kereskedelem érintettsége

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

4. Verseny – Kartellek – Versenytorzítás – Árrögzítés

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

5. Verseny – Kartellek – Tilalom – A kartell létrejöttének nemzeti jogi kerete

(EK 81. cikk)

6. Verseny – Közösségi szabályok – Tárgyi hatály

(EK 81. cikk)

7. Mezőgazdaság – Versenyszabályok – 26. rendelet

(EK 33. cikk, EK 36. cikk és EK 81. cikk, (1) bekezdés; 26. tanácsi rendelet, 2. cikk, (1) bekezdés)

8. Verseny – Közigazgatási eljárás – Kifogásközlés – Szükséges tartalom

(17. tanácsi rendelet; 99/63 bizottsági rendelet, 4. cikk)

9. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás

(EK 253. cikk; 17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

10. Jogellenességi kifogás – Terjedelem – Jogi aktus, amelynek jogellenességére hivatkozni lehet

(EK 241. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

11. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

12. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Maximális összeg

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

13. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés időtartama

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

14. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Súlyosító körülmények

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

15. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Maximális összeg

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

16. Verseny – Bírságok – Ugyanazon vállalkozást szankcionáló, illetve felelősségének hiányát megállapító, meg nem támadható bizottsági határozatot követően elfogadott, jogsértést megállapító bizottsági határozat

17. tanácsi rendelet, 15. cikk)

17. Verseny – Bírságok – Összeg – A Bizottság mérlegelési jogköre – Bírósági felülvizsgálat – Korlátlan felülvizsgálati jogkör

1. Az EK 81. cikk (1) bekezdését alkalmazni kell a társulásokra is, amennyiben saját vagy tagvállalkozásaik tevékenysége olyan hatások kiváltására irányul, amelyet az említett rendelkezés büntetni rendel. E rendelkezés célját figyelembe véve a vállalkozások társulásának fogalmát úgy kell értelmezni, hogy azt olyan társulásokra is alkalmazni kell, amelyek maguk is vállalkozások társulásaiból állnak.

Ahhoz, hogy valamely vállalkozások társulásai között létrejött megállapodás e rendelkezés hatálya alá essen, nem kell, hogy az érintett társulások képesek legyenek kikényszeríteni tagjaiktól a megállapodásból rájuk háruló kötelezettségek végrehajtását.

(vö. 49., 89. pont)

2. A versenyjogban a vállalkozás fogalma minden gazdasági tevékenységet folytató jogalanyra kiterjed, függetlenül azok jogállásától és finanszírozási módjától. Minden olyan tevékenység gazdasági tevékenységnek minősül, amely áruk vagy szolgáltatások adott piacon történő kínálatával jár.

A mezőgazdasági termelők tevékenysége – akár növénytermesztők, akár állattenyésztők – egyértelműen gazdasági jellegű. Ugyanis e vállalkozók árukat termelnek, amelyeket ellenérték fejében eladásra kínálnak. A mezőgazdasági termelők következésképpen az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vállalkozásoknak tekintendők.

Ennélfogva az e vállalkozókat tömörítő és képviselő szakszervezetek és a szakszervezeteket tömörítő szövetségek a fenti rendelkezés értelmében vállalkozások társulásainak minősíthetők.

Ezt a megállapítást nem cáfolhatja azon tény, hogy a helyi szakszervezetekbe a mezőgazdasági termelők házastársai is beléphetnek. Először is valószínű, hogy a valamely helyi mezőgazdasági szakszervezet tagjai közé tartozó növénytermesztők, illetve állattenyésztők házastársai is részt vesznek a családi vállalkozás feladataiban. Másodszor mindenesetre az a körülmény, hogy a vállalkozások társulásába olyan személyek, illetve jogalanyok is beléphetnek, amelyek/akik nem minősülnek vállalkozásnak, nem elegendő ahhoz, hogy a társulást az EK 81. cikk (1) bekezdése szempontjából e jellemzőjétől megfossza. Ugyanígy nem fogadható el azon érv, miszerint valamely vállalkozás társasági formában való működése esetén nem e társaság lép be képviselője útján a szakszervezetbe, hanem a tagok mindegyike egyenként. A vállalkozás minősítésének szempontjából ugyanis nem a vállalkozás jogállásának, illetve formájának van jelentősége, hanem az általa és a tagjai által folytatott tevékenységnek.

(vö. 52–55. pont)

3. Az EK 81. cikk (1) bekezdése csak azokra a megállapodásokra alkalmazandó, amelyek hatással lehetnek a tagállamok közötti kereskedelemre. Ahhoz, hogy egy vállalkozások között létrejött megállapodás alkalmas legyen arra, hogy a tagállamok közötti kereskedelmet befolyásolja, lehetővé kell tennie, hogy jogi és ténybeli elemek összessége alapján kellő valószínűséggel előre lehessen látni, hogy a tagállamok közötti kereskedelmi forgalomra közvetlenül vagy közvetve, ténylegesen vagy potenciálisan, hatást gyakorolhat oly módon, hogy az alkalmas a tagállamok közötti egységes piac célkitűzései elérésének akadályozására.

Amennyiben a jogsértés, amelyben a vállalkozás vagy vállalkozások társulása részt vett, hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre, a Bizottság nem köteles bizonyítani, hogy e vállalkozás vagy vállalkozások társulása egyéni részvétele hatással volt‑e a közösségen belüli kereskedelemre.

Egyébiránt azok a versenykorlátozó magatartások, amelyek egy tagállam egész területére kiterjednek, jellegüknél fogva olyan hatást gyakorolnak, amely erősíti a piacok nemzeti alapú széttördelését, és ezáltal gátolja a Szerződés által megvalósítani szándékozott gazdasági integrációt. Végül, minthogy a piac nyitott más tagállamok gazdasági szereplői által nyújtott szolgáltatások előtt, a nemzeti árkartell tagjai csak akkor tarthatják meg piaci részesedésüket, ha megvédik magukat a külföldi versenytől.

(vö. 63., 66–67. pont)

4. Az EK 81. cikk (1) bekezdésének a) pontja kifejezetten úgy rendelkezik, hogy a beszerzési vagy eladási árak, illetve bármely egyéb üzleti feltétel közvetlen vagy közvetett rögzítésére irányuló intézkedések versenykorlátozásnak minősülnek. Az árrögzítés egyértelmű versenykorlátozásnak minősül.

A mezőgazdasági vállalkozók szövetségei, valamint a vágóhidakat képviselő szövetségek között létrejött, bizonyos kategóriájú tehenek tekintetében minimálárakat rögzítő, és az árakat az érintett piacokon tevékenységet végző piaci szereplők összessége tekintetében kötelezővé tevő megállapodásnak jellegénél fogva az a célja, hogy e piacokon korlátozza a szabad versenyt, különösen az állattenyésztők és a vágóhidak kereskedelmi tárgyalási mozgásterének korlátozásával, valamint az árak érintett piacokon való kialakulásának torzításával.

Ezt a megállapítást nem cáfolhatja azon érv, miszerint a mezőgazdasági piacok olyan szabályozott piacok, ahol a versenyszabályok nem alkalmazhatók teljes mértékben, és ahol az árak alakulása gyakran nem felel meg a kereslet és kínálat szabad versenyének. Az bizonyos, hogy a mezőgazdasági ágazat rendelkezik bizonyos sajátosságokkal, továbbá igen részletes, és sokszor intervencionista szabályozás vonatkozik rá. Mindemellett a közösségi versenyszabályok a mezőgazdasági termékek piacaira is alkalmazandóak, még ha e piacok sajátos helyzetének figyelembevétele végett léteznek is bizonyos kivételek.

Ezen túlmenően az a puszta tény, hogy a minimálárakat a nyilvános intervenciós árakra való hivatkozással rögzítették, nem szünteti meg a szóban forgó megállapodás korlátozó jellegét. A nyilvános intervenciós árakra való hivatkozástól a minimál árszabás célja – amely meghatározott piaci ár közvetlen és mesterséges rögzítéséből, illetve e rendszernek a többletkínálat által jellemzett piacoknak az áruk bizonyos részének kivonása útján történő egyensúlyba állítását célul kitűző mezőgazdasági közös piacszervezések különböző támogatási és intervenciós mechanizmusaihoz hasonló árrendszer kialakításából áll – még versenyellenes.

(vö. 83., 85–87. pont)

5. Az EK 81. cikk által tiltott vállalkozások közötti megállapodások létrejöttének jogi kerete, valamint e keret nemzeti jogrendszerek általi jogi minősítése egyáltalán nem befolyásolja a közösségi versenyszabályok alkalmazhatóságát. Ezen túlmenően egy bizonyos ágazat problémáival kapcsolatos állami intézkedések állítólagos hiánya nem indokolja, hogy a magánszektor érintett szereplői versenyszabályokba ütköző magatartást folytassanak, illetve hogy a nemzeti vagy közösségi hatóságoknak járó előjogokat vindikáljanak maguknak annak érdekében, hogy a hatóságok intézkedéseit saját intézkedéseikkel helyettesítsék.

Ugyanígy az a körülmény, hogy a vállalkozások ismert versenyellenes magatartását a nemzeti hatóságok elősegítették, sőt esetleg ösztönözték, semmilyen jelentőséggel sem bír az EK 81. cikk alkalmazásának szempontjából. Végül a valamely ágazatot sújtó válság önmagában nem zárhatja ki az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazását.

(vö. 90–92. pont)

6. A szociális partnerek között foglalkoztatási és munkakörülmények javítását célzó intézkedések kialakítása érdekében a kollektív tárgyalások keretében megkötött megállapodásokra – jellegükre és céljukra való tekintettel – nem vonatkozik az EK 81. cikk (1) bekezdése. Mindazonáltal a mezőgazdasági termelők szakszervezeteinek szövetségei, valamint a vágóhidakat üzemeltetők szövetségei között kötött megállapodások tekintetében, amelyeknek célja a szarvasmarhák vágóhidak általi minimum felvásárlási árainak rögzítése, valamint a szarvasmarhahús behozatalának felfüggesztése, nem lehet arra hivatkozni, hogy e megállapodások nem tartoznak az EK 81. cikkben megahtározott tilalmak hatálya alá.

(vö. 98–100. pont)

7. A hatékony verseny fenntartása a mezőgazdasági termékek piacán a közös agrárpolitika célkitűzéseinek részét képezi. Igaz ugyan, hogy az EK 36. cikk a Tanácsot bízta meg annak a mértéknek meghatározásával, amelyben mértékben a versenyszabályok ezen termékek piacán kialakuló sajátos helyzet figyelembevétele érdekében a mezőgazdasági termékek termelésére és kereskedelmére vonatkoznak, mindemellett e rendelkezés azt az elvet fogalmazza meg, hogy a közösségi versenyjogi szabályokat alkalmazni kell a mezőgazdasági ágazatra.

A 26. rendelet 2. cikkének (1) bekezdése olyan eltérést tartalmaz, amely előírja, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdése nem alkalmazható a közös agrárpolitika célkitűzései megvalósításához szükséges megállapodásokra, döntésekre és gyakorlatokra, megszorítóan kell értelmezni. Egyébiránt e rendelkezés csupán akkor alkalmazható, ha az érintett megállapodás az EK 33. cikkben foglalt összes célkitűzést előmozdítja, miközben tekintettel van e célkitűzések néha nagyon eltérő jellegére, a Bizottság megkísérelheti azokat összeegyeztetni. Végül, e mentesség alkalmazása céljából az egyes intézkedések csak akkor tekinthetők a közös agrárpolitika célkitűzései megvalósításához szükségesnek, ha azok arányosak.

(vö. 197–199., 208. pont)

8. A védelemhez való jog tiszteletben tartása minden olyan eljárásban, amely szankció, különösen bírság kiszabásához vezethet, a közösségi jog alapelvét képezi, amelyet a közigazgatási eljárás során is biztosítani kell. Ezen elv alkalmazásában a kifogásközlés lényeges eljárási biztosítékot képez. A kifogásközlésnek világosan fel kell tüntetnie minden olyan lényeges bizonyítékot, amelyre a Bizottság az eljárás e szakaszában támaszkodik.

Amennyiben a Bizottság kifogásközlésében kifejezetten feltünteti, hogy meg fogja vizsgálni, hogy az érintett vállalkozásokkal szemben helye van‑e bírság kiszabásának, valamint feltünteti azokat a fő ténybeli és jogi bizonyítékokat – mint például a feltételezett jogsértés súlya és időtartama –, amelyek bírság kiszabásához vezethetnek, valamint hogy e jogsértést „szándékosan vagy gondatlanul” követték‑e el, teljesíti a vállalkozások meghallgatáshoz való jogának tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettségét. Ezzel tudomásukra hozza azokat a bizonyítékokat, amelyek alapján nemcsak hogy a jogsértés megállapításával szemben, hanem a bírság velük szembeni megállapításával kapcsolatosan is védekezhetnek.

A tervezett bírságok mértékének jelzése – amikor a vállalkozások még nincsenek abban a helyzetben, hogy az ellenük felhozott kifogásokkal szemben benyújtsák észrevételeiket – a Bizottság határozatának nem megfelelő előrevetítéséhez vezetne. Ezért szükségszerűen, ha a Bizottság a kifogásközlésben a végleges határozatban esetlegesen kiszabandó bírságonkénti 10%‑os felső határt említi, ugyancsak a határozat nem megfelelő előrevetítését idézi elő.

(vö. 217–218., 222. pont)

9. Amennyiben a Bizottság a jogsértést elkövető vállalkozással szemben külön szab ki bírságot, különleges körülmények hiányában nem feltétlenül köteles kifejezetten megindokolnia az érintett vállalkozás forgalma 10%‑a felső határának betartását. A vállalkozásnak ismernie kell mind a hivatkozott jogszabályi felső határ létezését, mind forgalmának konkrét összegét, ennélfogva akár a szankciót kiszabó határozatban szereplő bármilyen indokolás hiányában is meg tudja ítélni, hogy a vele szemben kiszabott bírság a 10%‑os felső határt túllépi‑e.

Ezzel szemben amennyiben a Bizottság vállalkozások társulásával szemben hoz szankciót, és a társulás összes tagjának, vagy a tagok egy részének összesített forgalma alapján ellenőrzi a forgalom 10%‑os felső határának betartását, ezt határozatában kifejezetten fel kell tüntetnie, és ki kell fejtenie azon indokokat, amelyek a tagok forgalmának figyelembevételét indokolják. Ezen indokolás hiányában az érdekelteknek nem áll módjukban megismerni e határozat indokolását, és nem is tudják ellenőrizni, hogy a Bizottság az adott ügyben a jogszabály által meghatározott felső határt betartotta‑e.

(vö. 238–239. pont)

10. Noha nem a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás az adott gazdasági szereplőre kiszabott bírságot megállapító határozat jogalapja – mivel a határozat a 17. rendeleten alapul –, általános és elvont módon az iránymutatás határozza meg azt a módszert, amelyet a Bizottság a bírságok összegének meghatározása érdekében alkalmazott. Következésképpen a jelen ügyben közvetlen kapcsolat áll fenn e határozat és az iránymutatás között, ezért ez utóbbival szemben jogellenességi kifogásnak van helye.

(vö. 250. pont)

11. Az árkartell vagy a nemzeti piacokra való széttördelésre vonatkozó kartell már jellegüknél fogva is különösen súlyos jogsértésnek minősülnek. Következésképpen a Bizottság azzal, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 1. A. pontjában kijelentette, hogy ezek a típusú jogsértések különösen súlyos jogsértésnek minősülnek, amelyek tekintetében 20 millió euróban határozta meg a bírság kiinduló összegét, nem sértette meg az arányosság elvét.

Mindenesetre mivel az iránymutatás által előírt átalányösszegek csak jelzésértékűek, önmagában belőlük nem következik az arányosság elvének megsértése.

(vö. 252–253. pont)

12. Mivel a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a Bizottság a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozások megelőző éves üzleti forgalmának 10%‑át meg nem haladó bírságot szabhat ki, ezzel csupán azt írja elő, hogy a Bizottság – függetlenül a jogsértés súlyának és időtartamának figyelembevételére szolgáló közbenső számításoktól – csökkentse az egyes vállalkozásokra kiszabott bírság végleges összegét, amennyiben az meghaladja forgalmának 10%‑át. Következésképpen a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése nem tiltja meg a Bizottságnak, hogy a bírság kiszámításának során az érintett vállalkozás forgalmának 10%‑át túllépő közbenső összegre hivatkozzon, feltéve hogy az e vállalkozással szemben véglegesen kiszabott bírság összege nem lépi túl a hivatkozott felső határt. Ez a megállapítás vonatkozik az ugyanebben a rendelkezésben meghatározott egymillió eurós összegre is.

(vö. 255. pont)

13. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 1. B. pontjának fényében, amely előírja, hogy a jogsértés időtartama a bírságnak a jogsértés súlya függvényében megállapított összegéhez képest a bírság összegének esetleges további növelését eredményezheti, úgy tűnik, hogy a jogsértés különösen rövid – vagyis egy év alatti – időtartama csupán azt indokolja, hogy a Bizottság ne növelje semmilyen további összeggel a jogsértés súlya alapján meghatározott összeget. Az a körülmény, hogy valamely jogsértés nagyon rövid ideig állt fenn, egyáltalán nem vonja kétségbe az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértését.

(vö. 134., 257–258. pont)

14. Ha valamely kartell tagjai e kartellt titokban folytatják azt követően, hogy a Bizottság felhívta az abban részt vevő vállalkozások társulásait annak megszüntetésére, illetve amennyiben e kartelltagok erőszakkal éltek annak érdekében, hogy rávegyék valamelyik felet e megállapodás elfogadására, vagy hogy a megállapodás alkalmazását ellenőrizni tudják, olyan súlyosító körülménynek minősül, amelyet a Bizottság az EK 81. cikk alapján kiszabandó bírság összegének növelése tekintetében figyelembe vehet.

(vö. 271., 278–289. pont)

15. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése nem tiltja meg, hogy a Bizottság egymillió eurónál magasabb összegű bírságot szabjon ki olyan társulásokkal szemben, amelyek állítólag nem valósítanak meg forgalmat. A 15. cikk (2) bekezdésében általánosan használt „jogsértés” kifejezés, amely megkülönböztetés nélkül jelenti a megállapodásokat, az összehangolt magatartásokat, illetve a vállalkozások társulásainak döntéseit, azt jelzi, hogy az e rendelkezés által meghatározott felső határok ugyanolyan módon alkalmazandók a megállapodásokra, mint az összehangolt magatartásokra vagy a vállalkozások társulásainak döntéseire. Amennyiben a vállalkozások társulásának nincs saját gazdasági tevékenysége, vagy amennyiben forgalma nem fejezi ki azon befolyás mértékét, amelyet e társulás gyakorolhat a piacra, a Bizottság bizonyos feltételek mellett figyelembe veheti e társulás forgalmát a vele szemben kiszabható bírság legmagasabb összegének kiszámítása érdekében.

Habár ebben a rendelkezésben a vállalkozás forgalmára vonatkozó egyetlen kifejezett utalás az egymillió eurót meghaladó összegű bírság felső határára vonatkozik, a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás – amelyet a Bizottság magára nézve kötelezőnek ismert el – 5. pontjának a) alpontja kimondja, hogy a bírságnak az iránymutatás 1–3. pontjában meghatározott módszerrel kiszámított végösszege a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének megfelelően semmi esetre sem haladhatja meg a vállalkozások világméretű forgalmának 10%‑át. Ennélfogva a forgalom 10%-ának felső határát a jelen ügyben még az egymillió euró alatti összegű bírság esetében is be kell tartani.

Egyébiránt a forgalom 10%‑os felső határát a megállapodásokban és összehangolt magatartásban részt vevő minden egyes vállalkozás, vagy a vállalkozások társulása vállalkozástagjainak összessége által megvalósított forgalom alapján kell kiszámítani, feltéve hogy belső szabályzata értelmében e társulás kötelezheti tagjait. Az a lehetőség, hogy a vállalkozások társulása vállalkozástagjainak összessége által megvalósított forgalom e tekintetben figyelembe vehető, azzal indokolható, hogy a bírságok összegének rögzítésekor a Bizottság így különösen figyelembe veheti azt, hogy egyes vállalkozások – például méretük, illetve gazdasági erejük miatt, amelyekre vonatkozóan a vállalkozás forgalma jelzésértékű – befolyásolni tudják a versenyt, illetve az e bírságok által kifejtendő elrettentő hatást. Márpedig a vállalkozások társulásai által a piacra gyakorolható befolyás nem saját forgalmuktól – amely nem jelzi sem méretüket, sem gazdasági erejüket –, hanem éppen tagjaik forgalmától függ, amely e társulások méretére és gazdasági erejére nézve jelzésértékű.

Mindemellett nem kizárt, hogy különleges esetekben a társulás tagjai forgalmának figyelembevételére akkor is lehetőség nyíljon, ha a társulás formálisan nem rendelkezik jogkörrel tagjai kötelezésére, mivel a belső szabályzatában nincs olyan rendelkezés, amely ezt a jogosultságot kimondaná. A Bizottság azon jogosultsága, hogy a szóban forgó jogsértésekkel arányos összegű bírságot szabhasson ki, egyébként veszélybe kerülne, ha a kis forgalommal rendelkező, ám számos vállalkozást tömörítő társulásokkal szemben, amelynek tagjai együttesen jelentős forgalmat valósítanak meg – még ha formálisan azokat nem is kötelezhetik –, csupán korlátozott összegű bírságot lehetne kiszabni, még akkor is, ha e társulások figyelemre méltó befolyást gyakorolnak az érintett piacokra. Ez a körülmény ráadásul ellentétes lenne a közösségi versenyszabályokba ütköző jogsértések elleni szankciók elrettentő ereje biztosításának szükségességével is.

Ennélfogva a társulás belső szabályzatának tagjai kötelezését lehetővé tévő szabályokon kívüli egyéb különleges körülmények is indokolhatják az érintett vállalkozások társulása tagjai összesített forgalmának figyelembevételét. Különösen olyan esetekről van szó, amikor a társulás által elkövetett jogsértés a tagjai tevékenységére vonatkozik, vagy amikor a kérdéses versenyellenes magatartásokat a társulás közvetlenül tagjai érdekében viszi végbe, ugyanis a társulásnak nincsenek önálló objektív érdekei a tagjaihoz képest. Még ha ezen esetek közül némelyikben fel is merülhet, hogy a Bizottság az érintett társuláson felül esetlegesen az egyes tagvállalkozásokkal szemben is egyéni bírságokat szabjon ki, ez különösen nehéz, sőt lehetetlen, amennyiben a tagok száma ennyire magas.

Ilyen esetekben mindenesetre a vállalkozások társulásai törzstagjai forgalma figyelembevételének lehetőségét főszabály szerint azon tagokra kell korlátozni, amelyek a megtámadott határozatban szankcionált jogsértések által érintett piacokon fejtették ki tevékenységüket.

Végül az a tény, hogy a Bizottság valamely vállalkozások társulása tagjainak forgalmát veszi figyelembe a 10%‑os felső határ meghatározása érdekében, nem jelenti azt, hogy a büntetés e tagokkal szemben kerül kiszabásra, sem önmagában azt, hogy az érintett társulás köteles e büntetés terhét tagjaira hárítani.

(vö. 313–314., 317–319., 325., 343. pont)

16. A ne bis idem elve a közösségi jog alapelvét képezi, amelynek tiszteletben tartását a közösségi bíróság biztosítja. A közösségi versenyjog területén ez az elv tiltja, hogy a Bizottság valamely vállalkozást olyan versenyellenes magatartásért szankcionáljon, vagy eljárás alá vonjon, amelyért a Bizottság egy fellebbezés tárgyát nem képező korábbi határozatában már büntetést szabott ki ellene, vagy amellyel kapcsolatban felmentették. A ne bis idem elv alkalmazása a tények azonosságának, a jogsértő egységességének és a védett jogi érdek egységességének hármas feltétele teljesülésétől függ. Ez az elv tehát tiltja, hogy ugyanazon személyt ugyanazon jogi érdek védelme miatt többször ítéljék el ugyanazon jogellenes magatartásért. Ezzel szemben ezen elv nem tiltja, hogy a Bizottság ugyanazon jogellenes magatartás tekintetében az abban részt vevő különböző vállalkozások társulásaira saját részvételük miatt és felelősségük mértékében külön‑külön szabjon ki büntetést, még ha az egyik társulás a másik tagjának is számít.

(vö. 340–344. pont)

17. Ugyan a Bizottság a közösségi versenyjogi jogsértések szankiconálására szolgáló bírságok összegének rögzítése során mérlegelési jogkörrel rendelkezik, mindemellett a 17. rendelet 17. cikke szerint az Elsőfokú Bíróság korlátlan felülvizsgálati jogkörrel bír az EK 229. cikk értelmében a Bizottság bírságot megállapító határozatainak felülvizsgálatára, következésképpen a kirótt bírságot törölheti, csökkentheti vagy emelheti. E korlátlan felülvizsgálati jogkör keretében az Elsőfokú Bíróság többek között módosíthatja a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 5. pontjának b) alpontjában meghatározott körülmények címén a Bizottság által valamely vállalkozás, illetve vállalkozások társulásai tekintetében csökkentett bírság összegét.

(vö. 352., 355–361. pont)

AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (első tanács)

2006. december 13. ( )

„Verseny – Az EK 81. cikk (1) bekezdése – Marha- és borjúhús – A behozatal felfüggesztése – Szakszervezeti árszabás rögzítése – 26. rendelet – Vállalkozások társulásai – Versenykorlátozás – Szakszervezeti intézkedés – A tagállamok közötti kereskedelem érintettsége – Indokolási kötelezettség – Bírságkiszabási iránymutatás – Az arányosság elve – A jogsértés időtartama és súlya – Súlyosító és enyhítő körülmények – A szankciók halmozásának tilalma – Védelemhez való jog”

A T‑217/03. és T‑245/03. sz. egyesített ügyekben,

a Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV) (székhelye: Párizs [Franciaország], képviselik: R. Collin, M. Ponsard és N. Decker ügyvédek)

felperesnek (T‑217/03. sz. ügy),

valamint

a Fédération nationale des syndicats d’exploitants agricoles (FNSEA) (székhelye: Párizs),

a Fédération nationale bovine (FNB) (székhelye: Párizs),

a Fédération nationale des producteurs de lait (FNPL) (székhelye: Párizs),

a Jeunes agriculteurs (JA) (székhelye: Párizs)

(képviselik őket: B. Neouze és V. Ledoux ügyvédek)

felpereseknek (T‑245/03. sz. ügy),

támogatja:

a Francia Köztársaság (képviseli kezdetben: G. de Bergues, F. Million és R. Abraham, később: M. de Bergues, E. Belliard és S. Ramet, meghatalmazotti minőségben)

beavatkozó,

az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: P. Oliver, A. Bouquet és O. Beynet, meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen

elsődlegesen az [EK] 81. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/C.38.279/F3 francia marha- és borjúhús ügy) 2003. április 2-án hozott 2003/600/EK bizottsági határozat (HL L 209., 12. o.) megsemmisítése, valamint másodlagosan a határozatban kiszabott bírságok megsemmisítése, illetve csökkentése iránti kérelem tárgyában,

AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA

(első tanács),

tagjai: R. García‑Valdecasas elnök, J. D. Cooke és I. Labucka bírák,

hivatalvezető: E. Coulon,

tekintettel írásbeli szakaszra és a 2006. május 17‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

Jogi háttér

1 Az egyes versenyszabályok mezőgazdasági termékek termelésére és kereskedelmére történő alkalmazásáról szóló, 1962. április 4-i 26. tanácsi rendelet (HL 1962 30., 993. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 1. kötet, 6. o.) 1. cikke előírja, hogy az EK [81.]-[86]. cikket, valamint az azok végrehajtásáról szóló rendelkezéseket kell – a 2. cikk rendelkezéseinek fenntartásával – alkalmazni minden olyan, az EK [81.] cikk (1) bekezdése és [82.] cikk szerinti megállapodásra, döntésre és összehangolt magatartásra, amely az EK-Szerződés [I.] mellékletében felsorolt termékek – többek között az élő állatok, valamint a hús és élelmezési célra alkalmas vágási melléktermék – termeléséhez vagy kereskedelméhez kapcsolódik.

2 A hivatkozott rendelet 2. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:

A[z EK] [81.] cikk[] (1) bekezdését nem kell alkalmazni az olyan megállapodásra, döntésre és összehangolt magatartásra, amely a nemzeti piaci rendtartás lényeges részét képezi vagy szükséges a[z EK] [33]. cikk[] rendelkezései célkitűzésének eléréséhez. Különösen nem kell alkalmazni termelők, termelői szervezetek megállapodására, döntéseire és összehangolt magatartására vagy egyetlen tagállam termelői szervezeteire sem, ha azok érintettek a termelésben vagy az értékesítésben, vagy a mezőgazdasági termékek tárolása, kezelése vagy feldolgozása célját szolgáló közös létesítmények használatában, amennyiben nem kötik ki azonos árak alkalmazását, és amennyiben a Bizottság megítélése szerint azok nem zárják ki a versenyt, vagy nem veszélyeztetik a[z EK] [33]. cikk célkitűzéseinek elérését.”

Az jogvita alapját képező tényállás

3 A T‑217/03. sz. ügy felperese, a Fédération nationale de la coopération bétail et viande (országos állattenyésztői és hús-előállítói együttműködési szövetség, FNCBV) 300 franciaországi szarvasmarha-, sertés- és juhtenyésztési ágazatban tevékenységet végző szövetkezeti termelői csoportot, valamint nagyjából harminc vágóhíd- és húsfeldolgozó csoportot vagy vállalkozást tömörít.

4 A T‑245/03. sz. ügy felperesei, vagyis a Fédération nationale des syndicats d’exploitants agricoles (a mezőgazdasági termelők szakszervezeteinek országos szövetsége, FNSEA), a Fédération nationale bovine (az országos szarvasmarha szövetség, FNB), a Fédération nationale des producteurs de lait (a tejtermelők országos szövetsége, FNPL) valamint a Jeunes agriculteurs (a fiatal mezőgazdasági dolgozók, a JA-k), francia jog alapján létrejött szakszervezetek. Az FNSEA a legjelentősebb francia mezőgazdasági szakszervezet. Területileg e szakszervezet helyi szakszervezetekből áll, amelyek a megyei mezőgazdasági termelői szövetségekbe, vagy társulásokba (FDSEÁ-k és UDSEÁ-k) tömörülnek. E szövetségek minden régióban összehangolják az FDSEÁ-k és UDSEÁ-k intézkedéseit. Az FNSEA egyébként 33 szakosított szövetséget – többek között az FNB-t és az FNPL-t – tömörít, amelyek az egyes termelési ágak érdekeit képviselik. Végül a JA-k a 35 év alatti mezőgazdasági dolgozókat képviselik. Valamely JA helyi központjába való belépésének előfeltétele valamely FDSEA vagy UDSEA illetékessége alá tartozó helyi szakszervezetbe való belépés.

I – A második úgynevezett „kerge marha” válság

5 2000 októberétől több tagállamban a szarvasmarhafélék szivacsos agyvelőgyulladásának – az úgynevezett „kerge marha kórnak” (BSE) – újabb eseteit fedezték fel. Ezzel párhuzamosan az Egyesült Királyságban ragadós száj- és körömfájás járvány tört ki a juhállományban. Ez a helyzet a fogyasztók bizalomvesztésével járt, amely hatást gyakorolt általánosságban az európai húsfogyasztásra, és többek között újabb válsággal sújtotta a szarvasmarha ágazatot. A marha- és borjúhús fogyasztása főleg Franciaországban csökkent jelentősen, és a franciaországi behozatali, illetve kiviteli mennyiségek ugyancsak jelentős mértékben csökkentek. Ráadásul a kifejlett szarvasmarhák termelői árai jelentősen csökkentek Franciaországban, miközben a végső fogyasztói árak nagyjából ugyanazon a szinten maradtak.

6 A közösségi intézmények e válság kezelésére számos intézkedést fogadtak el. A kínálatnak a kereslethez képest való stabilizálása érdekében bevezetett, bizonyos mennyiségű szarvasmarhának a piacról való kivonására irányuló intervenciós mechanizmusok hatálya kiterjesztésre került, miközben bevezettek egy élőállat felvásárlási rendszert, valamint a hasított testek, hasított féltestek pályázat útján történő felvásárlására vonatkozó mechanizmust (úgynevezett különleges felvásárlási rendszer) is. Ezen túlmenően a Bizottság több tagállamnak – így Franciaországnak is – engedélyezte, hogy a szarvasmarha ágazatnak támogatásokat nyújtson.

7 Ennek ellenére ezen intézkedéseket a francia mezőgazdasági termelők elégtelennek vélték. 2001 szeptemberében és októberében a termelők és vágóhidak közötti kapcsolat kifejezetten feszült volt Franciaországban. Termelők csoportjai a szállított hús eredetének megvizsgálása céljából jogellenesen állítottak meg kamionokat, és vágóhidakat torlaszoltak el. Ezek a lépések néhányszor a felszerelések és a húsok megsemmisítéséhez vezettek. A vágóhidak eltorlaszolásának befejezése fejében a tiltakozó termelők azt követelték, hogy a vágóhidak tegyenek kötelezettségvállalásokat többek között a behozatal felfüggesztésére, illetve alkalmazzák az úgynevezett „szakszervezeti árszabást”.

II – A jogvita tárgyát képező megállapodások megkötése és a Bizottság előtti közigazgatási eljárás

8 2001 októberében a szarvasmarha-tenyésztőket képviselő szövetségek (a T‑245/03. sz. ügy felperesei), valamint a vágóhidakat képviselő szövetségek [vagyis a Fédération nationale de l’industrie et des commerces en gros des viandes, országos húsipari és hús nagykereskedelmi szövetség (FNICGV), valamint a T-217/03. sz. ügy felperese] több találkozót tartottak. A francia mezőgazdasági miniszter kérésére szervezett 2001. október 24-i találkozót követően e hat szövetség, vagyis az FNSEA, az FNB, az FNPL, a JA-k, az FNCBV és az FNICGV megállapodást („Az állattenyésztőket képviselő szövetségek és a vágóhidak minimál árszabásról szóló megállapodása – Selejtezett tehenek vágóhídra kerülése előtt”) kötöttek.

9 Ez a megállapodás két részből állt. Az első rész a „behozatal időleges felfüggesztésére vonatkozó kötelezettségvállalás” volt, amely nem tett különbséget a marha- és borjúhús típusai között. A második rész pedig egy „a selejtezett (vagyis a tenyésztésre vagy tejtermelésre szánt) tehenek vágóhídra kerülésekori felvásárlási árára vonatkozó árszabásról” szólt, amelynek módszereit a megállapodásban határozták meg. Az utóbbi bizonyos kategóriájú tehenek tekintetében a vágott hús kilogrammonkénti árlistáját tartalmazta, valamint a többi kategóriára – különösen a közösségi hatóságok által rögzített különleges felvásárlási ár függvényében – alkalmazandó árak számítási módszerét tartalmazta. A megállapodásnak 2001. október 29-én kellett hatályba lépnie és 2001. november végén járt volna le.

10 2001. október 30-án a Bizottság a 2001. október 24-i megállapodással kapcsolatos információkérő levelet intézett a francia hatóságokhoz.

11 2001. október 31-én a T‑245/03. sz. ügy felperesei, valamint az FNICGV – az utóbbi kezdeményezésére – találkozót tartottak Rungis-ben (Franciaország). E szövetségek a következőkben egyeztek meg (a továbbiakban: a „Rungis-i jegyzőkönyv”):

„»Húsbehozatal« találkozó

2001. október 31. − Rungis

Az importra és exportra szakosodott francia vállalkozások találkoztak a 2001. október 24-i országos szakmaközi megállapodást aláíró termelői szövetségekkel (FNSEA, FNB, FNPL és [JA-k]).

[...]

Újra hangsúlyozzák a kínálati és a keresleti egyensúly helyreállításának feltétlen szükségét [...]

A termelőket sújtó példa nélkül álló válságban az állattenyésztők képviselői határozottan követelik az importőr-exportőröktől, hogy vegyenek tudomást a válság súlyosságáról.

Válaszképpen az importőr-exportőrök kötelezettséget vállalnak arra, hogy bizonyítják szolidaritásukat.”

12 2001. november 9-én a francia hatóságok válaszoltak a Bizottság 2001. október 30-i információkérésére.

13 A Bizottság a Szerződés [81.] és [82.] cikkének végrehajtásáról szóló, 1962. február 6-i 17. első rendelet (HL 1962, 13., 204. o., magyar nyelvű különkiadás 8. kötet, 1. fejezet, 3. oldal) értelmében 2001. november 9-én a T-245/03. sz. ügy felpereseihez, valamint FNICGV-hez is információkérést intézett. Mivel a Bizottságnak ekkor még nem volt tudomása arról a tényről, hogy a T-217/03. sz. ügy felperese ugyancsak aláírta a 2001. október 24-i megállapodást, az utóbbi nem volt az információkérés címzettjei között. A kérdéses öt szövetség 2001. november 15-én és 23-án válaszolt az információkérésre.

14 2001. november 19-én az FNICGV elnöke értesítette az FNSEA elnökét, hogy úgy találta, hogy a megállapodás alkalmazásának 2001. november 30-ára tervezett végső napját kénytelen ezen a napra előrehozni.

15 2001. november 26-án a Bizottság figyelmeztető levelet küldött a 2001. október 24-i megállapodást aláíró hat szövetségnek, kijelentve, hogy a tudomására jutott tények a közösségi versenyszabályok megsértésére engednek következtetni, és felhívta e szövetségeket észrevételeik és javaslataik legkésőbb 2001. november 30-áig történő ismertetésére. A Bizottság e levélben megjegyezte, hogy „[a]mennyiben e határidőig nem kap kielégítő javaslatokat, szándékában áll megindítani az e jogsértések megállapítására irányuló eljárást, elrendelni e megállapodás megszüntetését, amennyiben e megállapodást meghosszabbították, amely adott esetben bírság kiszabását is elrendelheti”. A szövetségek válaszoltak a Bizottságnak, kijelentve, hogy a megállapodás 2001. november 30-án megszűnik anélkül, hogy meghosszabbításra kerülne.

16 A Bizottság 2001. december 17-én a 17. első rendelet 14. cikkének (3) bekezdése értelmében vizsgálatokat tartott az FNSEA és az FNB párizsi helyiségeiben, valamint a fenti rendelet 14. cikkének (2) bekezdése értelmében az FNICGV ugyanott található helyiségeiben.

17 2002. június 24-én a Bizottság kifogásközlést címzett a hat szövetséghez. A szövetségek 2002. szeptember 23. és október 4. között küldték meg írásbeli észrevételeiket. A szövetségek meghallgatására 2002. október 31-én került sor.

18 2003. január 10-én a Bizottság a 17. első rendelet 11. cikkének megfelelően információkérést intézett a felperesekhez. Azt kérte különösen, hogy az egyes szövetségek nyújtsák be a 2001. és 2002. évre vonatkozó bevételeik teljes összegére, valamint azok származása szerinti bontására vonatkozó adatokat, illetve számviteli beszámolójukat, továbbá a közvetlen vagy közvetett tagjaik legutóbbi rendelkezésre álló üzleti évre vonatkozó (a szarvasmarha tenyésztésre, illetve a szarvasmarha-vágással kapcsolatos összesített) forgalmát. A felperesek az információkérésre 2003. január 22-én, 24-én, 27-én és 30-án válaszoltak.

III – A megtámadott határozat

19 A Bizottság 2003. április 2-án elfogadta az [EK] [81]. cikkre alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/C.38.279/F3 francia marha- és borjúhús ügy) hozott 2003/600/EK bizottsági határozatot (HL L 209., 12. o., a továbbiakban: a megtámadott határozat), amelynek címzettjei a felperesek és az FNICGV voltak.

20 E határozat értelmében a szövetségek megsértették az EK 81. cikk (1) bekezdését azzal, hogy 2001. október 24-én bizonyos kategóriájú szarvasmarhák legalacsonyabb felvásárlási árának rögzítése, valamint a marha- és borjúhús Franciaországba történő behozatalának felfüggesztése érdekében megállapodást kötöttek, továbbá 2001 november vége és december eleje között ugyanezen céllal szóbeli megállapodást kötöttek, amely az említett írásbeli megállapodás lejártát követően lépett hatályba.

21 A Bizottság a megtámadott határozat (135)-(149) preambulumbekezdésében elutasította az egyes versenyszabályok mezőgazdasági termékek termelésére és kereskedelmére történő alkalmazásáról szóló 26. rendelet által előírt mentesség a jelen ügyben való alkalmazását, mivel úgy ítélte meg, hogy a közös agrárpolitika EK 33. cikkben meghatározott célkitűzéseinek elérése érdekében nem volt szükség a megállapodásra. Ráadásul a jogvita tárgyát képező megállapodás nem szerepel a marha- és borjúhús piacának közös szervezéséről szóló 1999. május 17‑i 1254/1999/EK tanácsi rendelet (HL L 160., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. kötet, 25. fejezet, 339. o.) által meghatározott eszközök között. Végül az elfogadott intézkedések nem voltak arányosak az állítólagosan célzott célkitűzésekkel.

22 A megtámadott határozat szerint a jogsértés 2001. október 24-én kezdődött, és legalább 2002. január 11-ig – a Bizottság tudomására jutott, az országos kötelezettségvállalás alkalmazásában kötött legutolsó helyi megállapodás lejártáig – tartott.

23 A Bizottság az érintett piac természetére és földrajzi kiterjedésére tekintettel a jogsértést különösen súlyosnak minősítette. Az egyes szövetségek saját felelősségének megállapítása érdekében a Bizottság a legfőbb mezőgazdasági szövetség – vagyis az FNSEA – által, valamint a többi szövetség által beszedett éves tagdíjak összegét vette figyelembe. Mivel a jogsértés időtartama egyébként rövid volt, a Bizottság e címen nem növelte az alapösszeget.

24 A Bizottság ezután több súlyosító körülményt állapított meg a felperesekkel szemben:

– az FNSEÁ-val, a JA-kal és az FNB-vel szemben 30%-kal emelte a kiszabott bírságok összegét, mivel e szövetségek tagjai erőszakos cselekményeket valósítottak meg annak érdekében, hogy a vágóhidak szövetségei elfogadják a 2001. október 24-i megállapodást;

– az összes felperessel szemben súlyosító körülményként rögzítette a megállapodásnak a 2001. november 26-i figyelmeztető levelet követő titkos folytatását, és ezért 20%-kal emelte a bírságuk összegét;

– figyelembe vette az FNB-nek a jogsértés előkészítésében és megvalósításában játszott állítólagos vezető szerepét, és ezért az ezen szövetséggel szemben kiszabott bírságot 30%-kal emelte.

25 A Bizottság egyébiránt több enyhítő körülményt is figyelembe vett:

– az FNPL passzív szerepére tekintettel, az utóbbival szemben kiszabott bírság összegét 30%-kal csökkentette;

– a T-217/03. sz. ügy felperesével kapcsolatosan először is figyelembe vette a francia mezőgazdasági miniszter megállapodás megkötése érdekében játszott nyomatékos szerepét (30%-os csökkentés), másodszor is a szövetség tagjai létesítményeinek a mezőgazdasági termelők általi jogellenes eltorlaszolási akcióit (további 30%-os csökkentés).

26 Ezen túlmenően a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK-szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás (HL 1998., C 9., 3. o., magyar nyelvű különkiadás 8. kötet, 1. fejezet, 171. o., a továbbiakban: az iránymutatás) 5. pontja b) alpontjának megfelelően a Bizottság figyelembe vette az adott ügy sajátos körülményeit, különösen az ágazat válságával jellemzett gazdasági hátterét, és 60%-kal csökkentette a bírságoknak a fent hivatkozott emeléseket és csökkentéseket követően megállapított összegét.

27 A megtámadott határozat rendelkező része a következő rendelkezéseket tartalmazza:

„1. cikk

Az [FNSEA], az [FNB], az [FNPL], [JA-k], az [FNICGV] és az [FNCBV] megsértették az [EK] 81. cikk (1) bekezdését azzal, hogy 2001.október 24-én a Franciaországba irányuló marha- és borjúhús behozatal felfüggesztését, valamint bizonyos kategóriájú szarvasmarhák minimálárának rögzítését célzó megállapodást kötöttek, valamint azzal, hogy 2001. november végén, illetve december elején hasonló célú szóbeli megállapodást kötöttek.

A jogsértés 2001. október 24-én kezdődött, és legkorábban 2002. január 11-ig fejtette ki hatásait.

2. cikk

Az 1. cikkben meghatározott szövetségek haladéktalanul kötelesek a fenti cikkben meghatározott jogsértést megszüntetni, amennyiben ezt mostanáig nem tették meg, és kötelesek a jövőben minden azonos vagy hasonló tárgyú vagy hatású megállapodástól tartózkodni.

3. cikk

A Bizottság az alábbi bírságokat szabja ki:

– FNSEA: 12 millió euró,

– FNB: 1,44 millió euró,

– JA-k: 600 000 euró,

– FNPL: 1,44 millió euró,

– FNICGV: 720 000 euró,

– FNCBV: 480 000 euró.”

Az eljárás és a felek kérelmei

28 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. június 19-én és 20-án benyújtott keresetlevelükkel a felperesek megindították a jelen eljárást.

29 Az FNICGV az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. július 7-én benyújtott keresetlevelével ugyancsak eljárást indított, amelynek elsődlegesen a vele szemben a megtámadott határozat által kiszabott bírság megsemmisítésére, másodlagosan pedig e bírság összegének csökkentésére irányult (a T‑252/03. sz. ügy). Az Elsőfokú Bíróság 2004. november 9-i végzésével elutasította az FNICGV keresetét, mint elfogadhatatlant.

30 A felperesek a Bíróság Hivatalához 2003. július 2-án és 11-én külön-külön benyújtották az ideiglenes intézkedés, vagyis a bankgarancia létrehozása, mint a megtámadott határozatban kiszabott pénzbírságok összegének azonnali beszedése elkerülésének feltétele alóli teljes vagy részleges mentesség megadására irányuló kérelmüket.

31 A Francia Köztársaság a 2003. október 7-én érkezett beadványával beavatkozási kérelmet nyújtott be minden egyes ügy tekintetében a felperes kérelmeinek támogatása végett. Az Elsőfokú Bíróság ötödik tanácsának elnöke 2003. november 6-i végzéseiben engedélyt adott a beavatkozásra. 2003. december 23-án a Francia Köztársaság előterjesztette a beavatkozói beadványát.

32 Az Elsőfokú Bíróság 2004. január 21-i végzéseivel a felperesek – kivéve az FNPL tekintetében, amely nem terjesztett elő erre irányuló kérelmet – a kiszabott pénzbírságok azonnal beszedése elkerülésére szolgáló, a Bizottság javára szóló bankgarancia létrehozására vonatkozó kötelezettségét meghatározott időre, és bizonyos feltétekkel felfüggesztette.

33 Az Elsőfokú Bíróság a pervezető intézkedések keretében 2006. február 21-én, március 8-án és 9-én felhívta a feleket, hogy nyújtsanak be bizonyos iratokat, illetve válaszoljanak bizonyos kérdésekre. A felek e felhívásoknak az előírt határidőn belül eleget tettek.

34 Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (első tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott.

35 Az Elsőfokú Bíróság első tanácsának elnöke 2006. április 3-i végzésével a felek meghallgatását követően elrendelte a T‑217/03. sz. és a T‑245/03. sz. ügy egyesítését.

36 A 2006. május 17-i tárgyaláson a felek előadták szóbeli előterjesztéseiket, és válaszoltak az Elsőfokú Bíróság kérdéseire.

37 A felperesek kérik, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– elsődlegesen semmisítse meg a megtámadott határozatot;

– másodlagosan semmisítse meg a velük szemben a megtámadott határozatban kiszabott bírságokat, illetve harmadlagosan csökkentse azok összegét;

– kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.

38 A felperesek keresetének támogatása végett beavatkozó Francia Köztársaság kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a megtámadott határozatot;

– kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.

39 A Bizottság kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– utasítsa el a keresetet;

– kötelezze a felpereseket a költségek viselésére.

40 A felperesek 2006. május 19-i és 22-i levelükkel az Elsőfokú Bíróság elé terjesztették a Bizottság közigazgatási aktájának részét képező azon iratokat, amelyeket nem hoztak teljes mértékben az Elsőfokú Bíróság tudomására. Az Elsőfokú Bíróság 2006. július 7-i végzésében az eljárási szabályzat 62. cikkének értelmében a szóbeli szakasz újbóli megnyitásáról határozott.

41 Miután meghallgatta a feleket, az Elsőfokú Bíróság az eljárási szabályzat 64. cikkének értelmében pervezető intézkedést hozott, amely elrendelte a felperesek által 2006. május 19-én és 22-én benyújtott iratoknak az ügy iratai közé történő helyezését. A Bizottság 2006. augusztus 2-i levelében megtette a hivatkozott iratokkal kapcsolatos észrevételeit.

42 Az Elsőfokú Bíróság ezt követően 2006. szeptember 2-án lezárta az eljárás szóbeli szakaszát.

Az ügy érdeméről

43 A felperesek elsődlegesen a megtámadott határozat megsemmisítését kérik. Másodlagosan a fenti határozatban kiszabott bírságok megsemmisítését, illetve csökkentését kérik.

I – A megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló kérelmek

44 A felperesek öt jogalapra hivatkoznak a megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló kereseti kérelmeik alátámasztása érdekében. Az első jogalap az EK 81. cikke (1) bekezdésének alkalmazására vonatkozó feltételek értékelésekor elkövetett nyilvánvaló értékelési hibákra, valamint jogban való tévedésekre vonatkozik. A második jogalap a jogsértés hatályának és időtartamának megállapítására vonatkozó nyilvánvaló értékelési hibákra, valamint jogban való tévedésekre vonatkozik. A harmadik jogalap a 26. rendelet által előírt kivételnek a jogvita tárgyát képező megállapodásra való alkalmazásának hiányára vonatkozik. A negyedik jogalap a védelemhez való jog megsértésére vonatkozik. Az ötödik jogalap az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozik.

A – Az EK 81. cikke (1) bekezdésének alkalmazására vonatkozó feltételek értékelésekor elkövetett nyilvánvaló értékelési hibákra, valamint jogban való tévedésekre vonatkozó első jogalapról

45 A felperesek nem tagadják, hogy megkötötték a 2001. október 24-i megállapodást, ám vitatják, hogy e megállapodás sértené az EK 81. cikk (1) bekezdését. A T‑245/03. sz. ügy felperesei sérelmezik, hogy a Bizottság e rendelkezés értelmében őket vállalkozások társulásainak minősítette, és azzal érvelnek, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban korlátozta szakszervezeti szabadságuk gyakorlását. Ezen túlmenően a T‑217/03. sz. ügy felperese azzal érvel, hogy az érintett megállapodás nem gyakorolt érzékelhető hatást a tagállamok közötti kereskedelemre. Végül mindkét ügy felperesei fenntartják, hogy a jogvita tárgyát képező megállapodás nem korlátozta a versenyt.

1. A felperesek vállalkozások társulásaiként való minősítéséről

a) A felek érvei

46 A T‑245/03. sz. felperesei arra hivatkoznak először is, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát vétett, és megsértette az EK 81. cikk (1) bekezdését azzal, hogy úgy ítélte meg, hogy a felperesek vállalkozások társulásainak tekintendők. Azt állítják, hogy ha megvizsgáljuk a piramis formában tagolt szervezetük két legalsó szintjét (vagyis a megyei szövetségeket és a helyi szakszervezeteket), annak tagjai nem vállalkozások, hanem mezőgazdasági szövetségek, illetve szakszervezetek. Ráadásul a helyi szakszervezetek tagjait ugyancsak nem lehet vállalkozásokhoz hasonlítani, mivel a tagság feltétele nem a mezőgazdasági vállalkozásra vonatkozó feltétel, ugyanis a csatlakozás egyéni vállalkozó esetén nem a vállalkozásvezetői minősítéshez kapcsolódik (mivel a vállalkozó házastársa is csatlakozhat), illetve a társasági formában működő vállalkozás esetén nem a jogi személy képviselői minősítéséhez kapcsolódik (mivel minden egyes tag önállóan dönthet arról, hogy belép-e a helyi szakszervezetbe vagy sem). Másodszor is úgy vélik, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban nem indokolta meg megfelelően, hogy miért minősítette e szervezeteket vállalkozások társulásainak. Különösen nem válaszolt az FNSEA által a közigazgatási eljárás során ezzel kapcsolatosan tett észrevételekre.

47 A Bizottság először is felhívja a figyelmet arra, hogy annak meghatározása érdekében, hogy a felperesek vállalkozások társulásai-e, azt kell meghatározni, végül is kik a tagjaik. A jelen ügyben mezőgazdasági termelőkről van szó, amelyek az EK 81. cikk értelmében egyértelműen vállalkozásoknak minősülnek. A Bizottság másodszor is fenntartja, hogy a megtámadott határozat részletesen kifejti azon indokokat, amelyek alapján azt állapította meg, hogy a felperesek a fenti rendelkezés értelmében vállalkozások társulásainak tekintendők.

b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

48 Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy a T‑217/03. sz. ügy felperese nem vitatja, hogy a 2001. október 24-i megállapodás az ő szempontjából az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vállalkozások társulásai közötti megállapodásnak minősül. Ezzel szemben a T‑245/03. sz. ügy felperesei fenntartják, hogy e rendelkezés értelmében nem tekinthetők vállalkozások társulásainak.

49 Az EK 81. cikk (1) bekezdését alkalmazni kell a társulásokra is, amennyiben saját vagy tagvállalkozásaik tevékenysége olyan hatások kiváltására irányul, amelyet az említett rendelkezés büntetni rendel (a 209/78-215/78. és 218/78. sz., Van Landewyck és társai kontra Bizottság ügyben 1980. október 29-én hozott ítélet [EBHT 1980., 3125. o.] 88. pontja). E rendelkezés célját figyelembe véve a vállalkozások társulásának fogalmát úgy kell értelmezni, hogy azt olyan társulásokra is alkalmazni kell, amelyek maguk is vállalkozások társulásaiból állnak (lásd e tekintetben az Elsőfokú Bíróság T‑193/02. sz., Piau kontra Bizottság ügyben 2005. január 26-án hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑209. o.] 69. pontját; lásd továbbá analógia útján az Elsőfokú Bíróság T‑136/94. sz., Eurofer kontra Bizottság ügyben 1999. március 11-én hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑263. o.] 9. pontját).

50 A jelen ügyben a felperesek nem közvetlen tagjaik javára és nevében – amelyek tulajdonképpen mezőgazdasági szövetségek, illetve szakszervezetek – kötötték meg a jogvita tárgyát képező megállapodásokat, hanem azon mezőgazdasági vállalkozók nevében, akik az utóbbi szervezetek törzstagjai. „Az állattenyésztőket képviselő szövetségek és a vágóhidak […] megállapodása” című 2001. október 24-i megállapodást többek között a „tenyésztőket képviselő szövetségek” kötötték meg „új kapcsolatok teremtésének lehetőségének megnyitása céljából az ágazat szereplői – az állattenyésztők és vállalkozások – összességének méltányos és jogszerű javadalmazása érdekében”. Ráadásul a Rungis-i jegyzőkönyv kifejezett utalást tartalmaz a „termelők szövetségeire”. Meg kell tehát állapítani, hogy a Bizottság jogosult volt a T‑245/03. sz. ügy felpereseinek közvetett vagy törzstagjait – vagyis a mezőgazdasági termelőket – figyelembe venni annak értékelése céljából, hogy a felperesek az EK 81. cikk (1) bekezdés értelmében vállalkozások társulásainak tekintendők-e.

51 Azt kell megvizsgálni tehát, hogy a Bizottság helyesen ítélte-e úgy, hogy a – felperesek törzstagjainak, illetve közvetlen tagjainak számító – mezőgazdasági termelők az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vállalkozásoknak tekinthetők.

52 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a versenyjogban a vállalkozás fogalma minden gazdasági tevékenységet folytató jogalanyra kiterjed, függetlenül azok jogállásától és finanszírozási módjuktól (lásd a C-55/96. sz., Job Centre ügyben 1997. december 11-én hozott ítélet [EBHT 1997., I-7119. o.] 21. pontját). Minden olyan tevékenység gazdasági tevékenységnek minősül, amely áruk vagy szolgáltatások adott piacon történő kínálatával jár (lásd a T 513/93. sz., Consiglio Nazionale degli Spedizionieri Doganali kontra Bizottság ügyben 2000. március 30-án hozott ítélet [EBHT 2000., II‑1807. o.] 36. pontját).

53 A mezőgazdasági termelők – akár növénytermesztők, akár állattenyésztők – tevékenysége egyértelműen gazdasági jellegű. Tulajdonképpen e vállalkozók árukat termelnek, amelyeket ellenérték fejében eladásra kínálnak. A mezőgazdasági termelők következésképpen az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vállalkozásoknak tekintendők.

54 Ennél fogva az e vállalkozókat tömörítő és képviselő szakszervezetek és a szakszervezeteket tömörítő szövetségek a fenti rendelkezés értelmében vállalkozások társulásainak minősíthetők.

55 Ezt a megállapítást nem cáfolhatja azon tény, hogy a helyi szakszervezetekbe a mezőgazdasági termelők házastársai is beléphetnek. Először is valószínű, hogy a valamely helyi mezőgazdasági szakszervezet tagjai közé tartozó növénytermesztők, illetve állattenyésztők házastársai is részt vesznek a családi vállalkozás feladataiban. Másodszor mindenesetre az a körülmény, hogy a vállalkozások társulásába olyan személyek, illetve jogalanyok is beléphetnek, amelyek/akik nem minősülnek vállalkozásnak, nem elegendő ahhoz, hogy a társulást az EK 81. cikk (1) bekezdés szempontjából e jellemzőjétől megfossza. Ugyanígy el kell utasítani a felperesek arra vonatkozó érvét, miszerint valamely vállalkozás társasági formában való működése esetén nem e társaság lép be képviselője útján a szakszervezetbe, hanem a tagok mindegyike egyenként. Amint azt már jeleztük (lásd a fenti 52. pontot), a vállalkozás minősítésének szempontjából ugyanis nem a vállalkozás jogállásának, illetve formájának van jelentősége, hanem az általa és a tagjai által folytatott tevékenységnek.

56 Végül az indokolási kötelezettség állítólagos megsértésére vonatkozó kifogást is el kell utasítani lényegében amiatt, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban nem válaszolt az FNSEA által a közigazgatási eljárás során az e szövetséget vállalkozások társulásaként való minősítéssel szemben előterjesztett észrevételekre.

57 Emlékeztetni kell arra, hogy az EK 253. cikk értelmében a Bizottság határozatait ugyan köteles megindokolni azoknak a ténybeli és jogi elemeknek a feltüntetésével, amelyektől az intézkedés jogszerűsége függ, és azoknak a megfontolásoknak a felsorolásával, amelyek a határozat meghozatalára vezették, nem köteles azonban minden jogi és ténybeli kérdésre kitérni, amelyet a felek a közigazgatási eljárás során felhoztak (az Elsőfokú Bíróság a T-305/94–T-307/94., T-313/94–T- 316/94., T-318/94., T-325/94., T-328/94., T-329/94. és T-335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ügyben 1999. április 20-án hozott ítéletének [EBHT 1999., II-II 931. o.] 388. pontja).

58 A jelen ügyben a megtámadott határozat – ha kivonatosan is – említi az FNSEA azon álláspontját, miszerint az utóbbi se nem vállalkozás, se nem vállalkozások társulása, hanem egy szakmai szakszervezet, továbbá ismerteti az FNPL és a JA-k ezzel kapcsolatos érveit is (lásd a megtámadott határozat (97) preambulumbekezdésének második bekezdését, a (98) preambulumbekezdését, valamint a (99) preambulumbekezdésének második bekezdését). Ezen érveket a Bizottság a megtámadott határozatban részletesen elveti. A Bizottság tehát kifejti, hogy a felperesek a mezőgazdasági termelőket képviselik, akik/amelyek olyan árukat termelnek, amelyeket eladásra kínálnak, továbbá a 26. rendeletnek nem lenne semmi értelme, amennyiben az utóbbiak nem lennének ugyancsak vállalkozások (a megtámadott határozat (105) preambulumbekezdése), illetve az a tény, hogy a felperesek formája a francia munka törvénykönyve értelmében szakmai szakszervezet, nem fosztja meg ezeket a vállalkozások társulásaiként való minősítésüktől (a megtámadott határozat (110) és (111) preambulumbekezdése), továbbá szakszervezeti tevékenységük nem jogosítja fel e szervezeteket arra, hogy a versenyszabályokat megsértsék, és a francia Conseil de la concurrence (versenytanács) hasonló szervezetekkel szemben is hozott már szankciókat (lásd a megtámadott határozat (112)-(114) preambulumbekezdését). Végül a megtámadott határozat a Bizottság határozathozatali gyakorlatára, illetve a releváns ítélkezési gyakorlatra (a megtámadott határozat (104) és (116) preambulumbekezdése) is emlékeztet.

59 A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban megfelelően megindokolta, hogy miért minősítette e felpereseket vállalkozások társulásainak.

60 Következésképpen a kifogás egészét el kell utasítani.

2. A tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt érzékelhető hatás hiánya

a) A felek érvei

61 A T-217/03. sz. ügy felperese fenntartja, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy a jogvita tárgyát képező megállapodás érzékelhető hatást gyakorolt volna a tagállamok közötti kereskedelemre. Azzal érvel, hogy a hivatkozott megállapodásnak a behozatal felfüggesztéséről szóló részét a Rungis-i jegyzőkönyv rögtön megkérdőjelezte, és egyébként is, a felperes szinte nem is importált marha- és borjúhúst, és ezért ebből a szempontból egyáltalán nem is volt érintett. Tulajdonképpen olyan állattenyésztő szövetkezeteket tömörített, amelyeknek maguknak is volt saját vágóhíd-telephelyük, és a szövetkezetek szinte kizárólag tagjaik marha- és borjúhús termékeit gyűjtötték be és forgalmazták. Ráadásul a Bizottság a kereskedelemre gyakorolt hatás megállapítását nem szorítkozhat arra, hogy csupán a megállapodás potenciális hatásairól szóló elemzésre támaszkodik, annak valódi hatásait meg is kell vizsgálnia. Ugyanis a piac alakulásának az érintett időszak alatti elemzése nem bizonyítja, hogy a megállapodás hatást gyakorolt volna a behozatalra. A minimál vételi árakkal kapcsolatosan a felperes felhívja a figyelmet arra, hogy a megállapodás majdnem egy hónapig volt hatályban, és fenntartja, hogy ez a rövid időtartam nem tette lehetővé, hogy a megállapodás bármilyen hatást gyakoroljon a franciaországi behozatalra.

62 A Bizottság fenntartja, hogy a behozatal korlátozására irányuló megállapodás természeténél fogva befolyásolhatja a tagállamok közötti kereskedelmet. Továbbá arra hivatkozik, hogy az árak rögzítéséről szóló megállapodás ugyancsak hatással lehetett a közösségen belüli kereskedelemre.

b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

63 Az EK 81. cikk (1) bekezdése csak azokra a megállapodásokra alkalmazandó, amelyek hatással lehetnek a tagállamok közötti kereskedelemre. Ahhoz, hogy egy vállalkozások között létrejött megállapodás alkalmas legyen arra, hogy a tagállamok közötti kereskedelmet befolyásolja, lehetővé kell tennie, hogy jogi és ténybeli elemek összessége alapján kellő valószínűséggel előre lehessen látni, hogy a tagállamok közötti kereskedelmi forgalomra közvetlenül vagy közvetve, ténylegesen vagy potenciálisan, hatást gyakorolhat oly módon, hogy az alkalmas a tagállamok közötti egységes piac célkitűzései elérésének akadályozására (a Bíróság C‑359/01. P. sz., British Sugar kontra Bizottság ügyben 2004. április 29-én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑4933. o.] 27. pontja, és az Elsőfokú Bíróság T‑213/95. és T‑18/96. sz., SCK és FNK kontra Bizottság ügyben 1997. október 22-én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑1739. o.] 175. pontja).

64 A jelen esetben a 2001. október 24-i megállapodás a marha- és borjúhús franciaországi behozatalának időleges felfüggesztésére vonatkozó kötelezettségvállalást tartalmazott. Amint azt a megtámadott határozat kifejti, Franciaország az egyik legjelentősebb marha- és borjúhús importőr a Közösségben. E behozatal nagy része (nagyjából 95%) többek között a többi tagállamból származik (a megtámadott határozat (11) preambulumbekezdése). Ebből következően a jogvita tárgyát képező megállapodás szükségszerűen hatással lehetett a tagállamok közötti kereskedelemre.

65 Ezt a megállapítást nem vonja kétségbe a felperes azon érve, miszerint a 2001. október 24-i megállapodás „Behozatal” fejezetének hatályát pár nappal később a Rungis-i jegyzőkönyv 2001. október 31-i megkötése meg is szüntette. Minden megállapodás, amely megfelel az EK 81. cikk (1) bekezdése alkalmazási feltételeinek, e rendelkezés hatálya alá esik. Mindenesetre, amint az a későbbiekben megállapításra kerül (lásd az alábbi 136. pontot) a „»Húsbehozatal« találkozó” elnevezésű Rungis-i jegyzőkönyv kifejezetten a behozatalra vonatkozott, és nem idézte elő a felperesek által a behozatal felfüggesztésével kapcsolatosan hozott intézkedések megszüntetését.

66 A felperes azon elméletét is el kell vetni, miszerint a felperest nem érinti a megállapodás „Behozatal” című fejezete, mivel tagjai szinte egyáltalán nem importálnak marha- és borjúhúst. A felperes által bemutatott számadatok szerint tagjai behozatali tevékenysége a Franciaországba történő marha- és borjúhús behozatal összességének ugyan alacsony, de mégsem elhanyagolható százalékát teszi ki (2001-ben nagyjából 1,5%, vagyis 3 865 tonna). A Bizottság egyébiránt a tárgyalás alatt fenntartotta – anélkül, hogy a felperes ezt vitatta volna –, hogy tagjai a múltban nagyobb mennyiségű marha- és borjúhúst importáltak (a válság kezdetét megelőző évben például 15 000 tonnát). Azt is meg kell jegyezni, hogy ugyan igaz, hogy a felperes szövetkezet-tagjai saját tagjaik szarvasmarha termékeit gyűjtik be és forgalmazzák, ettől viszont még éves forgalmuk 20%-ának mértékéig olyan termelő(k) termékeit is forgalmazhatják, amely(ek)/aki(k) nem tagja(i) az adott szövetkezetnek. Végül mindenesetre mivel a jogsértés, amelyben a felperes részt vett, hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre, a Bizottság nem volt köteles bizonyítani, hogy a felperes egyéni részvétele hatással volt-e a közösségen belüli kereskedelemre (lásd e tekintetben az Elsőfokú Bíróság T‑14/89. sz., Montedipe kontra Bizottság ügyben 1992. március 10-én hozott ítéletének [EBHT 1992., II‑1155. o.] 254. pontját).

67 Ezenfelül meg kell jegyezni, hogy a jogvita tárgyát képező megállapodásnak a minimál árszabásra vonatkozó része már önmagában is alkalmas volt a közösségen belüli kereskedelem befolyásolására. Ugyanis azok a versenykorlátozó magatartások, amelyek egy tagállam egész területére kiterjednek, jellegüknél fogva olyan hatást gyakorolnak, amely erősíti a piacok nemzeti alapú széttördelését, és ezáltal gátolja a Szerződés által megvalósítani szándékozott gazdasági integrációt (a fentiekben hivatkozott SCK és FNK kontra Bizottság ítélet 179. pontja). E tekintetben a kartellnek az érintett piacon betöltött viszonylagos szerepét, valamint azt a gazdasági környezetet kell megvizsgálni, amelyben a kartell elhelyezkedik. A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a francia szarvasmarha-állomány a közösségi szarvasmarha-állomány több mint 25%-át teszi ki (a megtámadott határozat (10) preambulumbekezdése). Végül amint azt a Bíróság már megállapította, minthogy a piac nyitott más tagállamok gazdasági szereplői által nyújtott szolgáltatások előtt, a nemzeti árkartell tagjai csak akkor tarthatják meg piaci részesedésüket, ha megvédik magukat a külföldi versenytől (a fentiekben hivatkozott British Sugar kontra Bizottság ítélet 28. pontja).

68 Végül, és ellentétben a felperes kijelentéseivel, a Bizottság nem volt köteles bizonyítani, hogy a jogvita tárgyát képező megállapodás gyakorlatilag is érzékelhető hatással volt a tagállamok közötti kereskedelemre. Amint azt a fenti 63. pontban is megállapítottuk, az EK 81. cikk (1) bekezdése csupán azt követeli meg, hogy a megállapodás és összehangolt magatartás alkalmas legyen arra, hogy hatással legyen a tagállamok közötti kereskedelemre (lásd még a fentiekben hivatkozott Montedipe kontra Bizottság ítélet 253. pontját).

69 Ebből következően e kifogást el kell utasítani.

3. A verseny korlátozásának hiányáról

a) A felek érvei

70 A felperesek lényegében azt állítják, hogy a jogvita tárgyát képező megállapodás nem korlátozta a versenyt, és ezért nem tartozott az EK 81. cikk (1) bekezdésének hatálya alá.

71 A felperesek továbbá azt állítják, hogy a Bizottság hibát vétett azzal, hogy úgy ítélte meg, hogy az érintett megállapodás tárgya versenyellenes volt. Arra hivatkoznak, hogy mivel a Bizottság nem szabhatott ki szankciót a felperesekkel szemben a hivatkozott megállapodás „Behozatal” fejezete miatt, ezért kizárólag a versenynek az árak rögzítése miatti esetleges korlátozására kellett összpontosítania érvelését. A jogvita tárgyát képező árszabási táblázat árait a Bizottság által a marha- és borjúhúspiac közös szervezése (KPSZ) keretében meghatározott intervenciós árakra támaszkodva rögzítették, amelyek piaci referenciának számítanak és nagyon alacsony szintűek. Ezen túlmenően a megállapodásnak csupán nagyon korlátozott konkrét, majdhogynem nem létező hatásai lehettek, azok is csupán igen rövid időre, és anélkül, hogy következményük lett volna a fogyasztói árakra.

72 A felperesek azzal is érvelnek, hogy a 2001. október 24-i megállapodás kizárólag az ajánlott minimálárra vonatkozott, amelynek betartására egyébiránt tagjaik nem voltak kötelezhetők. Mivel vertikális megállapodásról van szó, az ajánlott árak rögzítése természeténél fogva nem tekinthető versenykorlátozónak. A Szerződés 81. cikke (3) bekezdésének a vertikális megállapodások és összehangolt magatartások csoportjaira történő alkalmazásáról szóló, 1999. december 22-i 2790/1999/EK bizottsági rendelet 4. cikkének a) pontja (HL L 336., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 364. o.) csupán a viszonteladási áraknak a vevővel szembeni rögzítését tiltja, miközben a jelen ügyben a vágóhidak maguk határozhatják meg áraikat a nagy alapterületű üzletláncokkal, illetve a nagykereskedőkkel szemben. Végül a felperesek kiemelik a mezőgazdasági ágazat sajátosságait, amelyek nem teszik lehetővé, hogy spontán módon hosszú időre egyensúly jöjjön létre a kínálat és a kereslet között, és amely ágazatot a piac szabályaitól eltérően kell szabályozni, ezért tehát ezen ágazatra a versenyjogi szabályok nem alkalmazhatók teljes mértékben. Ezen érvelésük alátámasztásaképpen a T‑245/03. sz. felperesei egy 2003. június 3-i jogi véleményt csatolnak.

73 A felperesek továbbá arra hívják fel a figyelmet, hogy amikor a Bizottság valamely versenyjogi korlátozást értékel, figyelembe kell vennie azt az egész jogi és gazdasági hátteret, amelyben a jogvita tárgyát képező megállapodás megkötésre került, és emlékeztetnek arra, hogy nem tartozik automatikusan az EK 81. cikk (1) bekezdésében foglalt tilalom hatálya alá valamennyi olyan vállalkozások közötti megállapodás, amely korlátozza a felek vagy az egyik fél cselekvési szabadságát (a Bíróság C‑309/99. sz., Wouters és társai ügyben 2002. február 19-én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑1577. o.] 97. pontja). Amennyiben más jellegű célkitűzések megóvását teszi lehetővé, a versenykorlátozó célú vagy hatású megállapodás nem tartozik e tiltás hatálya alá annyiban, amennyiben az említett korlátozó hatások szükségesek e célkitűzés megóvásához, és nem zárják ki teljesen a versenyt a közös piac jelentős részén. A Bizottságnak tehát a kérdéses megállapodás természetére és céljára, illetve hatásaira vonatkozóan részletes és konkrét elemzést kellett volna végeznie, amit nem tett meg.

74 A felperesek arra is hivatkoznak, hogy a Bizottság alulértékelte azon rendkívüli válsághelyzetet, amelyben a francia kifejlett szarvasmarha-tenyésztők a tényállás létrejöttének idején voltak. Emlékeztetnek arra, hogy a megállapodás által érintett szarvasmarha-árak 2001-ben átlagosan az 1980 óta legalacsonyabb szintre süllyedtek, és az állattenyésztőknek fizetett ár a költségek levonását követően – még a kapott támogatások beszámítása után is – az önköltségi ár alá csökkent. Az európai marha-és borjúhúsfogyasztás 2001-ben közel 10%-kal csökkent, amely a francia állattenyésztőket közvetlenül érintette, mivel ez a piacról való kiszorulásuk veszélyével fenyegetett.

75 A felperesek továbbá azt állítják, hogy az egymást követően elfogadott közösségi intézkedések elégtelennek bizonyultak a válság kezelésére. Így például a különleges felvásárlási rendszer csupán a húsáruk vágóhídról történő kikerülésének fázisában került alkalmazásra, miközben az állattenyésztők bevételét a szarvasmarha vágóhídra kerülését megelőző időszak határozza meg. Ennél fogva a Közösség által az ártámogatásokkal kapcsolatosan hozott intézkedések következményei szükségszerűen az állattenyésztők és vágóhidak közötti szakmaközi megállapodás megkötéséhez vezettek.

76 Ezzel kapcsolatosan a T‑245/03. sz. ügy felperesei fenntartják, hogy a 2001. október 24-i megállapodást a Bizottságnak szabályozó jogi aktusként kellett volna megvizsgálnia és felhívják a figyelmet arra, hogy Franciaországban hagyományai vannak annak, hogy az állam a mezőgazdasági szektort a szakszervezeti szövetségekkel összehangoltan irányítja. A francia kormány azon kifejezett és nyilvános felkérésére válaszoltak a felperesek, amelynek célkitűzése a marha- és borjúhústermelők gazdasági katasztrófától való megóvása volt, amely az egész szarvasmarha ágazat széthullásához vezethetett volna, és amely már így is súlyos zavarokat okozott a közrendben. Megjegyzik, hogy a francia mezőgazdasági miniszter volt a megállapodás kezdeményezője, aki a francia parlamentben tett nyilatkozatában kinyilvánította, hogy támogatja az említett megállapodás elkészítését.

77 A Bizottság felhívja a figyelmet arra, hogy mivel a jogvita tárgyát képező megállapodás felei a nemzeti piacok széttördeléséről, valamint a minimál árak rögzítéséről állapodtak meg, arra kell következtetni, hogy a megállapodás célja kifejezetten a verseny korlátozása volt. Fenntartja, hogy a megtámadott határozatban mindenesetre figyelembe vette a megállapodás gazdasági és jogi hátterét. A Bizottság hozzáteszi, hogy közösségi szinten számos intézkedés került megvalósításra a válság megfékezése érdekében. Végül kijelenti, hogy az a tény, hogy a francia mezőgazdasági miniszter a válság idején a megállapodás megkötésére buzdított, még nem jelenti azt, hogy a felpereseknek bármilyen szabályozási jogosultságuk lett volna.

78 Egyébiránt a Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság rendelje el a T‑245/03. sz. ügy felperesei által csatolt jogi vélemény elfogadhatatlanként való elutasítását. Ugyanis a beadványokhoz csatolt mellékletek célja pusztán az igazolás és az okirati bizonyítás (az Elsőfokú Bíróság T‑31/99. sz., ABB Asea Brown Boveri kontra Bizottság 2002. március 20-án hozott ítéletét [EBHT 2002., II‑1881. o.]), ezért a közösségi jogi kérdéseket a jogi képviselőknek magukban az eljárási iratokban kell kifejteniük.

b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

79 Elöljáróban el kell utasítani a Bizottságnak a T-245/03. sz. ügy felperesei által benyújtott jogi vélemény elutasítására irányuló kérelmét. Meg kell jegyezni, hogy a kereseti kérelemmel beadott dokumentumot szükségszerűen fel kell venni az ügy iratai közé. Más kérdés az, hogy vajon a felperes e dokumentumok mindegyikét felhasználhatja-e, illetve az Elsőfokú Bíróság figyelembe veheti-e ezeket. Megjegyzendő, hogy a kereset szövegének egyes elemei alátámaszthatóak és kiegészíthetőek a csatolt iratokra való hivatkozással, feltéve, hogy a jogi érvelés lényegi elemeit maga a kereset tartalmazza (lásd e tekintetben az Elsőfokú Bíróság T‑87/05. sz., EDP kontra Bizottság ügyben 2005. szeptember 21-én hozott ítéletének [EBHT 2005., II-3745. o.] 155. pontját, valamint a T‑209/01. sz., Honeywell kontra Bizottság ügyben 2005. december 14-én hozott ítéletének [az EBHT még nem tették közzé] 57. pontját). A jelen esetben az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a felperesek beadványukban megfelelően kifejtették azon álláspontjukat, miszerint a jogvita tárgyát képező megállapodás nemzeti szabályozó jogi aktusnak tekintendő. Következésképpen a kérdéses melléklet csupán ezen álláspont alátámasztására és kiegészítésére szolgál. Ennélfogva a felperes jogosult e dokumentumra hivatkozni.

80 A felperesek az általuk hivatkozott kifogással kapcsolatban lényegében fenntartják, hogy a jogvita tárgyát képező megállapodásnak nem volt sem célja, sem hatása az EK 81. cikk (1) bekezdés értelmében vett közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása.

81 Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy a felperesek által 2001. október 24-én kötött megállapodás elsősorban a marha- és borjúhús franciaországi behozatalának ideiglenes felfüggesztését, másodsorban a selejtezett tehenek vágóhídra kerülésekor alkalmazott minimál felvásárlási áraira vonatkozó árszabás alkalmazását írta elő. A felperes állításaival ellentétben, valamint a fenti 65. és 66. pontokban kifejtett indokok miatt a jogvita tárgyát képező megállapodás korlátozó jellegének vizsgálata nem csak a fent hivatkozott árakkal kapcsolatos intézkedéseket kell, hogy figyelembe vegye, hanem azokat is, amelyek a behozatal felfüggesztésére vonatkoztak.

82 Először is meg kell állapítani, hogy a jogvita tárgyát képező megállapodásban rögzített behozatal felfüggesztésre való kötelezettségvállalás a francia tenyészők termelése zavartalan kereskedelmének, valamint a fent hivatkozott árszabás hatékonyságának biztosítása érdekében kifejezetten a marha- és borjúhús a felperesek által meghatározott árszabásnál alacsonyabb áron való franciaországi behozatalának megakadályozására irányult. Ebből következően meg kell állapítani, hogy a jogvita tárgyát képező megállapodás célja a francia nemzeti piac széttördelése, valamint az egységes piacon folyó verseny korlátozása volt.

83 Másodszor is az árszabás bevezetése kapcsán emlékeztetni kell, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdésének a) pontja kifejezetten úgy rendelkezik, hogy a beszerzési vagy eladási árak, illetve bármely egyéb üzleti feltétel közvetlen vagy közvetett rögzítésére irányuló intézkedések versenykorlátozásnak minősülnek. A következetes ítélkezési gyakorlat szerint az árrögzítés egyértelmű versenykorlátozásnak minősül (az Elsőfokú Bíróság T‑148/89. sz., Tréfilunion kontra Bizottság ügyben 1995. április 6-án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑1063. o.] 109. pontja, valamint a T‑374/94., T‑375/94., T‑384/94. és T‑388/94. sz., European Night Services és társai kontra Bizottság ügyben 1998. szeptember 15-én hozott ítéletének [EBHT 1998., II-3141. o.] 136. pontja).

84 A jelen ügyben a felperesek bizonyos kategóriájú szarvasmarháknak a vágóhídra kerüléskor alkalmazandó felvásárlási árára vonatkozó árszabásról állapodtak meg, amely a bizonyos kategóriájú tehenek tekintetében a vágott hús kilogrammonkénti árlistáját tartalmazta, valamint a többi kategóriára – nevezetesen a közösségi hatóságok által rögzített különleges felvásárlási ár függvényében – alkalmazandó árak számítási módszerét tartalmazta. A felperesek állításával ellentétben a jogvita tárgyát képező megállapodás kérdéses rendelkezéseinek tartalmából kiderül, hogy nem ajánlott árakról, illetve irányárakról, hanem minimálárakról volt szó, amelyeknek betartására az aláíró szövetségek kötelezettséget vállaltak. Az említett megállapodás előírta, hogy „a díjaknak legalább összhangban kell lenniük ezen árszabással”. Ráadásul a T-245/03. sz. ügy felperesei a tagjaiknak küldött, a 2001. október 24-i megállapodás alkalmazását rendező 2001. november 8-i üzenetben a „minimál ár[ak] árszabásának” alkalmazására hivatkoznak.

85 A jelen ügy tárgyát képező, a mezőgazdasági vállalkozók szövetségei, valamint a vágóhidakat képviselő szövetségek között létrejött, bizonyos kategóriájú tehenek tekintetében minimálárakat rögzítő, és az árakat az érintett piacokon tevékenységet végző piaci szereplők összessége tekintetében kötelezővé tevő megállapodásnak jellegénél fogva az a célja, hogy e piacokon korlátozza a szabad versenyt (lásd e tekintetben a Bíróság 123/83. sz., BNIC-ügyben 1985. január 30‑án hozott ítéletének [EBHT 1985., 391. o.] 22. pontját), különösen az állattenyésztők és a vágóhidak kereskedelmi tárgyalási mozgásterének korlátozásával, valamint az árak érintett piacokon való kialakulásának torzításával.

86 Ezt a megállapítást nem cáfolhatja a felperesek azon érve, miszerint a mezőgazdasági piacok olyan szabályozott piacok, ahol a versenyszabályok nem alkalmazhatók teljes mértékben, és ahol az árak alakulása gyakran nem felel meg a kereslet és kínálat szabad versenyének. Az bizonyos, hogy a mezőgazdasági ágazat rendelkezik bizonyos sajátosságokkal, továbbá igen részletes, és sokszor intervencionista szabályozás vonatkozik rá. Mindemellett meg kell jegyezni – amint azt a harmadik jogalap keretében majd meg is vizsgáljuk –, hogy a közösségi versenyszabályok a mezőgazdasági termékek piacaira is alkalmazandóak, még ha bizonyos e piacok sajátos helyzetének figyelembe vétele végett léteznek is kivételek.

87 A felperesek nem hivatkozhatnak arra sem, miszerint a jogvita tárgyát képező árszabás nem volt versenykorlátozó jellegű, mivel azokat a Bizottság által létrehozott különleges felvásárlási rendszer áraira való hivatkozással rögzítették. Az Elsőfokú Bíróság felhívására a felek által készített összehasonlító táblázatok vizsgálata azt tárja fel, hogy ugyan a közepes, illetve alacsonyabb minőségű tehenek tekintetében a megállapodás árait a különleges felvásárlási rendszerben alkalmazott árakat alapul véve határozták meg, ezzel szemben a jó minőségű tehenek tekintetében (amelyek 2001-ben a vágások 30%-át jelentették) a megállapodás által rögzített árak lényegesen magasabbak voltak az intervenciós áraknál. Mindenesetre az a puszta tény, hogy a minimálárakat a nyilvános intervenciós árakra való hivatkozással rögzítették, nem szünteti meg a jogvita tárgyát képező megállapodás versenykorlátozó jellegét. A nyilvános intervenciós árakra való hivatkozástól a jogvita tárgyát képező árszabás célja – amely a meghatározott piaci ár közvetlen és mesterséges rögzítéséből, illetve e rendszernek a többletkínálat által jellemzett piacoknak az áruk bizonyos részének kivonása útján történő egyensúlyba állítását célul kitűző mezőgazdasági közös piacszervezések különböző támogatási- és intervenciós mechanizmusaihoz hasonló árrendszer kialakításából áll – még versenyellenes.

88 A felperesek egyébiránt arra hivatkoznak, hogy a 2790/1999 rendelet 4. cikkének a) pontja értelmében kizárólag az tilos, hogy a vevő azon lehetőségét korlátozzák, hogy saját eladási árát megállapítsa, és azzal érvelnek, hogy a jogvita tárgyát képező megállapodás által létrehozott árszabás nem korlátozza a vágóhidak azon lehetőségét, hogy a vevőkkel szembeni áraikat saját maguk állapítsák meg. A 2790/1999 rendeletre való hivatkozás mindemellett nem releváns a jelen ügyben. E rendelet 3. cikke ugyanis kizárja a vertikális megállapodásokra vonatkozó csoportmentesítés alkalmazásának hatálya alól azokat az eseteket, amelyekben a szállító piaci részesedése meghaladja az érintett piac 30%-át. A Bizottság felhívja a figyelmet arra – anélkül, hogy ezt a felperesek vitatnák –, hogy a felperes tenyésztői szövetségek tagjainak a francia marha- és borjúhús piacon megvalósuló termelése jóval meghaladta e 30%-os határt.

89 A felperesek azon állításával kapcsolatosan, miszerint az utóbbiak nem kötelezhették tagjaikat az általuk rögzített árak betartására, meg kell jegyezni, hogy ahhoz, hogy valamely vállalkozások társulásai között létrejött megállapodás az EK 81. cikk (1) bekezdésének hatálya alá essen, nem kell, hogy az érintett társulások képesek legyenek kikényszeríteni tagjaiktól a megállapodásból rájuk háruló kötelezettségek végrehajtását (lásd e tekintetben a Bíróság 71/74. sz., Frubo kontra Bizottság ügyben 1975. május 15-én hozott ítéletének [EBHT 1975., 563. o.] 29-31. pontját). Egyébiránt meg kell jegyezni, hogy a fent hivatkozott Wouters és társai ügyben hozott ítéletre való hivatkozás a jelen ügyben nem releváns tekintettel arra, hogy az utóbbi ítélet alapját képező ügyben felmerült ténybeli körülmények és jogkérdések – amelyek az ügyvédi hivatás gyakorlásának és szervezetének valamely szakmai társulás általi szabályozására vonatkoztak – nem vethetők össze a jelen ügy körülményeivel és jogkérdéseivel.

90 A felperesek a jogvita tárgyát képező megállapodás igazolása érdekében nem hivatkozhatnak a tényállás megvalósulásakor a szarvasmarha-ágazatot sújtó válságra, amely különösen érzékenyen érintette kifejlett szarvasmarhák francia tenyésztőit. Ez a körülményből önmagában nem lehet arra következtetni, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdésében foglalt alkalmazási feltételek nem teljesültek (lásd e tekintetben a Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ítélet 740. pontját). Mindenesetre meg kell jegyezni, hogy a Bizottság – amint az a megtámadott határozat (10)-(15) és (130) preambulumbekezdéséből kiderül – értékelésében nem hagyta figyelmen kívül az ágazatot sújtó válságot. A Bizottság továbbá a bírságok összegének meghatározásakor is figyelembe vette e körülményt, és a bírság összegét 60%-kal csökkentette (lásd a megtámadott határozat (182)-(185) preambulumbekezdését).

91 A felperesek azon érvelését is el kell utasítani, miszerint a jogvita tárgyát képező megállapodás nemzeti szabályozási jogi aktusnak tekintendő, amely megfelelt a Franciaországban hagyományos a közigazgatás és a mezőgazdasági szövetségek együttesen irányítására vonatkozó gyakorlatnak és amely jogi aktust az állami hatóságok által elfogadott intézkedések eredménytelensége indokolt. E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy az EK 81. cikk által szabályozott megállapodások létrejöttének jogi kerete, valamint e keret nemzeti jogrendszerek általi jogi minősítése egyáltalán nem befolyásolja a közösségi versenyszabályok alkalmazhatóságát (a feljebb hivatkozott BNIC-ítélet 17. pontja). Másodszor is emlékeztetni kell arra, hogy a tárgyalás során a Francia Köztársaság képviselői kizárták, hogy a jogvita tárgyát képező megállapodás a közigazgatás és a mezőgazdasági szövetségek közötti együttes irányításból fakadna, hozzátéve, hogy a fenti irányítás csupán a nemzeti és közösségi konzultációs szervek keretében kap helyt. Végül és harmadszor meg kell állapítani, hogy egy bizonyos ágazat problémáival kapcsolatos állami intézkedések állítólagos hiánya nem indokolja, hogy a magánszektor érintett szereplői versenyszabályokba ütköző magatartást folytassanak, illetve hogy a nemzeti vagy közösségi hatóságoknak járó előjogokat vindikáljanak maguknak annak érdekében, hogy a hatóságok intézkedéseit saját intézkedéseikkel helyettesítsék.

92 Ráadásul a francia mezőgazdasági miniszternek a 2001. október 24-i megállapodásban játszott szerepével kapcsolatosan elegendő annak a megállapítása, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az a körülmény, hogy a vállalkozások ismert versenyellenes magatartását a nemzeti hatóságok elősegítették, sőt esetleg ösztönözték, önmagában semmilyen jelentőséggel sem bír a Szerződés 81. cikke alkalmazásának szempontjából (az Elsőfokú Bíróság T-7/92. sz., Asia Motor France és társai kontra Bizottság ügyben 1993. június 29-én hozott ítéletének [EBHT 1993., II‑669. o.] 71. pontja, valamint a feljebb hivatkozott Tréfilunion kontra Bizottság ítélet 118. pontja).

93 Végül el kell utasítani azt az érvet, miszerint a Bizottság nem bizonyította, hogy a megállapodás hatást gyakorolt volna a behozatalra, illetve a piaci árakra. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazása céljából a megállapodás tényleges hatásának figyelembe vétele nem szükséges, amennyiben nyilvánvaló, hogy annak célja a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása. Következésképpen a Bizottság nem köteles a tényleges versenyellenes hatásokat bizonyítani, amennyiben a kifogásolt magatartások versenyellenes célja megállapításra került (a feljebb hivatkozott Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ítélet 741. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑62/98. sz., Volkswagen kontra Bizottság ügyben 2000. július 6-án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑2707. o.] 178. pontja). Amint pedig azt megállapítottuk, a Bizottság bizonyította, hogy a jogvita tárgyát képező megállapodás célja a versenynek az érintett piacokon való megakadályozása, korlátozása vagy torzítása volt. A Bizottság tehát nem volt köteles ezen intézkedéseknek a közös piacon belüli, illetve különösen a franciaországi versenyre gyakorolt tényleges hatásait bizonyítani.

94 A fentiekre tekintettel e kifogást el kell utasítani.

4. A szakszervezeti fellépés minősítéséről

a) A felek érvei

95 A T‑245/03. sz. ügy felperesei azzal érvelnek, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát vétett azzal, hogy a 2000. december 7-én Nizzában kihirdetett Európai Unió Alapjogi Chartája 12. cikkének (1) bekezdése (HL 2000., C 364., 1. o.) által elismert egyesülési szabadságuk gyakorlását korlátozta. A Bizottság különösen figyelmen kívül hagyta a francia mezőgazdasági szakszervezetek önálló irányítási feladatait. Ráadásul a Bizottság nagyon pontatlan volt, amikor elrendelte, hogy a bírsággal sújtott szövetségek a jövőben tartózkodjanak minden olyan megállapodástól, összehangolt magatartástól, vagy döntéstől, amelynek a velük szemben megállapított jogsértéshez hasonló célja vagy hatása lehet, miközben a szakmai szakszervezetek mibenléte pont közös érdekeik megvédése érdekében a tagok közötti összehangolt tevékenységek szervezése.

96 A Bizottság fenntartja, hogy az a tény, hogy a felperesek szakszervezetek, nem von le semmit a közrendi jellegű versenyszabályok alkalmazhatóságának értékéből.

b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

97 Az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) és j) pontja értelmében a Közösség tevékenységének egyszerre kell magában foglalnia olyan rendszert, amely biztosítja a belső piac torzulásmentességét, valamint a szociálpolitikát. Az EK 137. cikk (1) bekezdésének f) pontja úgy rendelkezik, hogy a Közösség támogatja és kiegészíti a tagállamok tevékenységeit munkavállalók és munkaadók érdekeinek képviselete és kollektív védelme terén, továbbá az EK 139. cikk (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a szociális partnerek közötti közösségi szintű párbeszéd, amennyiben úgy kívánják, szerződéses kapcsolatokhoz vezethet. Az EK 81. cikk (1) bekezdése viszont tilt minden olyan megállapodást, amelynek célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása. Ez a cikk olyan alapvető rendelkezést tartalmaz, amely elengedhetetlen a Közösségre bízott feladatok megvalósításához, és különösen a közös piac működéséhez (a Bíróság C‑126/97. sz., Eco Swiss-ügyben 1999. június 1-jén hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑3055. o.] 36. pontja).

98 A Bíróság úgy ítélte meg, hogy ugyan a munkáltatókat és munkavállalókat képviselő szervezetek közötti kollektív szerződések kétségkívül maguk után vonnak bizonyos versenykorlátozó hatásokat, mindazonáltal az e szerződésekben foglalt szociálpolitikai célokat súlyosan aláásnák, ha a szociális partnerek az EK 81. cikkének hatálya alá tartoznának a foglalkoztatási- és munkakörülmények javítását célzó intézkedések kialakítására való közös törekvésük során. A Szerződés rendelkezéseinek – mint egésznek – hasznos és koherens értelmezéséből az következik, hogy a szociális partnerek között a fentiekben meghatározott célkitűzések érdekében a kollektív tárgyalások keretében megkötött megállapodásokra – jellegükre és céljukra való tekintettel – nem vonatkozik az EK 81. cikk (1) bekezdése (a Bíróság C‑67/96. sz., Albany-ügyben 1999. szeptember 21-én hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑5751. o.] 59. és 60. pontja). Ezzel szemben a Bíróság kijelentette, hogy az EK 81. cikk alkalmazandó a termelőket, szövetkezeteket, munkásokat, illetve ágazatokat képviselő szervezetek által közjogi intézmény keretében létrehozott szakmaközi megállapodásokra (a Bíróság fent hivatkozott BNIC-ítéletének 3. és 16-20. pontja, valamint az 136/86. sz. BNIC-ügyben 1987. december 3-án hozott ítéletének 3. és 13. pontja).

99 A jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a jogvita tárgyát képező megállapodás jellege és célja nem indokolja e megállapodásnak az EK 81. cikk (1) bekezdésének hatálya alóli kivonását.

100 Először is meg kell állapítani, hogy a hivatkozott megállapodás nem minősül kollektív szerződésnek, és nem a munkáltatókat és a munkavállalókat képviselő szervezetek között jött létre. Az állattenyésztők egyáltalán nem állnak munkaviszonyban a vágóhidakkal, mivel munkájukat nem a vágóhidak részére, vagy irányítása alatt végzik, és nem is képezik az utóbbiak szerves részét (lásd e tekintetben a Bíróság C‑22/98. sz., Becu és társai ügyben 1999. szeptember 16-án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑5665. o.] 26. pontját). Ezzel szemben az állattenyésztők az EK 81. cikk (1) bekezdésének értelmében vállalkozásoknak minősíthetők (lásd a fenti 53. pontot). A jogvita tárgyát képező megállapodás tehát a marha- és borjúhús-ágazat termelési láncának két szeme között létrejött szakmaközi megállapodás. Másodszor a megállapodás nem a foglalkoztatási- és munkakörülmények javítására, hanem a marha- és borjúhús behozatalának felfüggesztésére, valamint a bizonyos kategóriájú tehenekre vonatkozó minimál ár rögzítésére vonatkozik. Vagyis a jelen ügyben tárgyalt intézkedések célja a közös piacon belüli verseny korlátozása (lásd a fenti 82. és 85. pontot).

101 Ebből következően a T‑245/03. sz. felperesei jogszerűen járhatnak el ugyan mezőgazdasági szakszervezeti szövetség minőségükben tagjaik érdekei képviseletének védelmében, ám a jelen ügyben az EK 81. cikk (1) bekezdésével ellentétes konkrét cselekmények igazolása érdekében nem hivatkozhatnak az egyesülési szabadságra.

102 A felperesek azon érvét is el kell utasítani, miszerint a Bizottság azzal, hogy a megtámadott határozat 2. cikkében kötelezte a felpereseket arra, hogy a jövőben tartózkodjanak minden, a megállapított jogsértéssel azonos vagy hasonló célú vagy hatású megállapodástól, szakmai szakszervezeti minőségükben hátráltatta őket azon feladatuk elvégzésében, hogy kollektív érdekeik védelme érdekében összehangoltan lépjenek fel. Azzal, hogy a Bizottság arra kötelezte a felpereseket, hogy tartózkodjanak a kifogásolt magatartások megismétlésétől, illetve hasonló intézkedések megtételétől, csupán a megtámadott határozat 1. cikkében megállapított jogsértésből eredő következményeket fejezte ki felperesek jövőbeli magatartására nézve (lásd e tekintetben a T‑45/98. és T‑47/98. sz., Krupp Thyssen Stainless és Acciai speciali Terni kontra Bizottság ügyben 2001. december 13-án hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑3757. o.] 311. pontját). Ez a rendelkezés egyébként kielégítően pontos és olyan tényezőkön alapul, amelyek alapján a Bizottság megállapította a kifogásolt magatartások jogellenességét, és egyértelmű, hogy e rendelkezés nem a felperesek általános szakszervezeti tevékenységére vonatkozik.

103 A fentiekre tekintettel e kifogást el kell utasítani.

104 Következésképpen a jogalapot el kell utasítani.

B – A jogsértés hatályának és időtartamának megállapítására vonatkozó nyilvánvaló értékelési hibákról, valamint jogban való tévedésekről

105 A felperesek vitatják a jogsértés Bizottság által megállapított hatályát és időtartamát. Először is fenntartják, hogy a 2001. október 24-i megállapodás „Behozatal” fejezete a 2001. október 31-i Rungis-i jegyzőkönyv aláírásával megszűnt. Másodszor is tagadják, hogy a 2001. október 24-i írásos megállapodást az ugyanilyen tárgyú szóbeli megállapodás meghosszabbította volna.

1. Előzetes kérdések

a) A helyi megállapodások figyelembe vételéről

A felek érvei

106 A felperesek fenntartják, hogy a Bizottság az országos szövetségekkel szemben kifogásolt jogsértés időtartamának meghatározása érdekében nem támaszkodhatott a helyi szinten az állattenyésztők szakszervezetei és az egyéni vágóhidak között létrejött megállapodásokra. Emlékeztetnek arra, hogy valamely megállapodás időtartamának bizonyítására vonatkozó teher a Bizottságra hárul, és mivel a Bizottság úgy döntött, hogy közvetlen irati bizonyítékokra támaszkodik a jogsértés, valamint az abban való közreműködés megállapítása érdekében, a megállapodásban résztvevő valamely félnek a végrehajtási intézkedésben való utolsó bizonyított részvételén túli tevékenysége folyamatosságát nem vélelmezheti (az Elsőfokú Bíróság T‑25/95., T‑26/95., T‑30/95–T‑32/95., T‑34/95–T‑39/95., T‑42/95–T‑46/95., T‑48/95., T‑50/95–T‑65/95., T‑68/95–T‑71/95., T‑87/95., T‑88/95., T‑103/95. és T‑104/95. sz., Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság ügyben 2000. március 15-én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑491. o.] 4281-4283. pontja).

107 A felperesek felhívják a figyelmet arra, hogy a kérdéses helyi megállapodásoknak nem aláíró felei, mivel azokat tőlük különálló jogalanyok, vagyis a megyei mezőgazdasági szövetségek, a megyei JA-k, illetve a helyi szakszervezetek kötötték meg. E helyi, főleg a 2001. november 30-ától fogva létrejött megállapodások kizárólag az utóbbiak fellépéseinek eredménye, és azok megkötése a fenti szervezetek azon képességén múlik, hogy hogyan tudják vevőikkel szemben érvényesíteni a minimálárak alkalmazását. A felperesek ezzel kapcsolatosan az FNB igazgatójának a 2001. november 29-i találkozón kézzel írott feljegyzéseire hivatkoznak („árszabásaitokat regionálisan tárgyaljátok meg”). Az a tény, hogy az FNB a megyei szövetségek kérésére eljuttatta az utóbbiaknak a referenciaárak árszabását, nem vonhatja kétségbe ezt a megállapítást, mivel az árszabást az FNB nem az országos megállapodás alkalmazása keretében, hanem a szövetségek által folytatott helyi tárgyalások folyamán közölte az utóbbiakkal. M. E. C., az FNB egyik igazgatója 2001. december 11-én megküldte az árszabást az egyik megyei szövetségnek, miközben kifejezetten felhívta az utóbbi figyelmét arra, hogy ez az árszabás nem kerül megállapodás révén meghosszabbításra. A felperesek végül vitatják a Bizottság azon állítását, miszerint a helyi megállapodások szövege szinte szó szerint átvette volna az országos megállapodás szövegezését.

108 A felperesek továbbá arra is felhívják a figyelmet, hogy a helyi megállapodások aláírói nem vettek részt a Bizottság által lefolytatott közigazgatási eljárásban. Vagyis a felperesek nem válaszolhattak nevükben és helyettük. Ennélfogva a védelemhez való joggal, és az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény 6. Cikkének (1) bekezdésével ellentétes, ha ezek az okirati bizonyítékok továbbra is felhasználhatók.

109 A Bizottság azt válaszolja, hogy a jogsértés időtartamának meghatározásakor jogszerűen vehette figyelembe a 2001. október 24-i megállapodás aláírását követően született számos helyi megállapodást. E helyi megállapodások képezik a jogvita tárgyát képező megállapodás fő megvalósítási formáit, különösen az írásbeli megállapodás lejártát követően. Ezen túlmenően az e megállapodásokra vonatkozó összes dokumentumot a felpereseknél foglalták le, ami bizonyítja, hogy az országos szövetségek figyelemmel követték az országos megállapodás helyi megvalósítását.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

110 A felperesek lényegében arra hivatkoznak, hogy a Bizottság a jogsértés időtartamának meghatározása érdekében nem vehette figyelembe azokat a megállapodásokat, amelyeket nem saját maguk, hanem a megyei szövetségeik, illetve egyrészről az állattenyésztők helyi szakszervezetei, másrészről pedig a vágóhidak kötöttek.

111 Mindeközben nem vitatott, hogy a kérdéses állattenyésztő szövetségek, illetve helyi szakszervezetek közvetlenül vagy közvetetten a T-245/03. sz. ügy felpereseinek tagjai voltak.

112 Meg kell jegyezni, hogy a 2001. október 24-i megállapodás aláírását követően az országos tenyésztői szövetségek felhívták tagjaikat a hivatkozott megállapodás helyi megvalósítására. A T‑245/03. sz. ügy felperesei tagjaikhoz intézett 2001. október 25-i levelükben, amelyben a megállapodás előző napi aláírásáról tájékoztatnak, az alábbiak is feltüntetésre kerültek: „Ezentúl mindegyikünknek figyelnie kell e megállapodás szigorú alkalmazására a területünk egészén [...] Továbbá felhívunk mindenkit arra, hogy haladéktalanul szerezzék be azon vállalkozások aláírását, amelyek még nem írták alá a megállapodást. A vállalkozások kötelezettségvállalásának a nemzeti ellátás elsőbbségére is ki kell terjednie”. Ezenfelül a T‑245/03. sz. ügy felperesei által tagjaikhoz intézett 2001. december 13-i levél az alábbiakat tartalmazza: „ [...] azt kérjük az FNSEA egész tagságától, hogy aktivizálja magát [...]az egyes vágóhidakon alkalmazott árak ellenőrzése érdekében azért, hogy a célként kitűzött minimum termelési árakat [az utóbbiak] betartsák. Ennek érdekében kérjük önöket, hogy intézkedjenek a megyéjükben található minden egyes vágóhíd tekintetében.” Végül a T-245/03. sz. ügy felpereseinek a tagszövetségeikhez intézett 2001. november 8-i levele megjegyzi, hogy a tagszövetségek az ezt követő szakszervezeti stratégia elkészítése érdekében kötelesek voltak az országos szövetségeseket tájékoztatni a meghozott intézkedésekkel kapcsolatos minden információról; ezek az információk különösen „azon vállalkozások pontos és részletes listáját [tartalmazta], amelyek még mindig nem írták alá az árszabást, vagy amelyek azt aláírták, de nem alkalmazták”.

113 Az ügy irataiból tehát az derül ki, a T-245/03. sz. ügy felperesei arra buzdították tagjaikat, hogy tegyenek konkrét lépéseket a saját területükön működő vágóhidakkal szemben, és ezzel vegyenek részt a jogvita tárgyát képező megállapodás megvalósításában. Ekképpen a megyei szövetségek és a helyi szakszervezetek intézkedései az országos szövetségekkel közös stratégia részét képezték, amely az országos szinten elhatározott intézkedések Franciaország egész területén való hatékonyságát voltak hivatottak biztosítani. E stratégia egyik eszköze pont a helyi állatenyésztői szakszervezetek és vágóhidak közötti megállapodások kötése volt.

114 Az FRSEA (az alsó-normandiai mezőgazdasági vállalkozók szakszervezeteinek regionális szövetsége) által az FNSEÁ-nak küldött 2001. november 9-i telefaxban – amely az utóbbi által 2001. november 8-án küldött kérdőívre adandó választ tartalmazta – a következő olvasható: „Az árszabás alkalmazása érdekében hozott eljárások és stratégiák: [...] regionális kötelezettségvállalási szerződés hivatalos aláírása: az FRSEA [Alsó-Normandia] és a vágóhidak között az árszabás feltételeinek és árainak betartásáról. Mindannyian kötelezettséget vállaltak írásban, és visszaküldték az iratot”. Továbbá a Finistère-i FDSEA által 2001. novembe