T‑299/08. sz. ügy

Elf Aquitaine SA

kontra

Európai Bizottság

„Verseny – Kartellek – A nátrium‑klorát piaca – Az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértését megállapító határozat – A jogsértő magatartás betudhatósága – Védelemhez való jog – Indokolási kötelezettség – A büntetések és szankciók egyéniesítésének elve – A büntetések törvényességének elve – Az ártatlanság vélelme – A gondos ügyintézés elve – A jogbiztonság elve – Hatáskörrel való visszaélés – Bírságok – Súlyosító körülmény – Elrettentés – Enyhítő körülmény – Együttműködés a közigazgatási eljárás során – Jelentős hozzáadott érték”

Az ítélet összefoglalása

1. Verseny – Közösségi szabályok – Jogsértések – Betudhatóság – Anyavállalat és leányvállalatok – Gazdasági egység – Értékelési szempontok

(EK 81. cikk és EK 82. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés)

2. Verseny – Közigazgatási eljárás – Kifogásközlés – Szükséges tartalom – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – Terjedelem

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk és 27. cikk, (1) bekezdés)

3. Verseny – Közösségi szabályok – Jogsértések – Betudhatóság – Anyavállalat és leányvállalatok – Gazdasági egység – Értékelési szempontok

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

4. Verseny – Közösségi szabályok – Jogsértések – Betudhatóság – Anyavállalat és leányvállalatok – Gazdasági egység

(EK 81. cikk és EK 82. cikk; 17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés)

5. Verseny – Közösségi szabályok – Jogsértések – Betudhatóság – Anyavállalat és leányvállalatok – Gazdasági egység – Értékelési szempontok

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

6. Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – A versenyszabályokat alkalmazó határozat – Több címzettet érintő határozat – Megfelelő indokolás szükségessége, különösen a jogsértés terhének viselésére kötelezett jogalany tekintetében

(EK 81. cikk, (1) bekezdés és EK 253. cikk)

7. Intézmények jogi aktusai – Az érvényesség vélelme – A versenyjognak a leányvállalat által elkövetett megsértését az anyavállalatnak betudó bizottsági határozat

(EK 249. cikk)

8. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Elrettentő jelleg

(EK 81. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 2006/C 210/02 bizottsági közlemény, 25. és 30. pont)

9. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – A bírság alóli mentesítés vagy a bírság csökkentése az eljárás alá vont vállalkozás együttműködése miatt – A jogsértés Bizottság általi megállapítását megkönnyítő magatartás szükségessége

(1/2003 tanácsi rendelet, 18. cikk és 23. cikk, (2) bekezdés; 2002/C 45/03 bizottsági közlemény, 20., 21. és 23. pont, b) alpont)

10. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – A Bizottság mérlegelési jogköre – Bírósági felülvizsgálat – Az uniós bíróság korlátlan felülvizsgálati jogköre

(EK 229. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 31. cikk)

1. Az anyavállalatnak lehet betudni a leányvállalat magatartását különösen akkor, ha e leányvállalat – jóllehet külön jogi személyiséggel rendelkezik – nem önállóan határozza meg saját magatartását a piacon, hanem lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat ad a számára, különös tekintettel az e két jogalany közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra. Ez esetben ugyanis az anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi, és ily módon egyetlen vállalkozást alkot, ami lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy bírság megfizetésére kötelező határozatot címezzen az anyavállalatnak anélkül, hogy bizonyítania kellene az utóbbinak a jogsértésben való személyes részvételét.

Abban a különös esetben, ha az anyavállalat 100%‑os részesedéssel rendelkezik a versenyjogi szabályok megsértését elkövető leányvállalatának tőkéjében, egyrészről ezen anyavállalat meghatározó befolyást gyakorolhat e leányvállalat magatartására, másrészről pedig fennáll azon megdönthető vélelem, amely szerint az említett anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol leányvállalata magatartására.

E körülmények között elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy a leányvállalat tőkerészesedései mind az anyavállalatot illetik meg, ahhoz hogy vélelmezhesse, ez utóbbi meghatározó befolyást gyakorol e leányvállalat üzletpolitikájára. A Bizottságnak ezt követően módjában áll az anyavállalat egyetemleges felelősségét megállapítani a leányvállalatával szemben kiszabott bírság megfizetését illetően, kivéve ha a fenti vélelem megdöntésére köteles anyavállalat elegendő bizonyítékot terjeszt elő annak bizonyításához, hogy a leányvállalata önálló piaci magatartást követ.

A Bizottság ugyanis nem köteles a meghatározó befolyást gyakorlására vonatkozó, említett vélelmet kiegészítő bizonyítékokkal alátámasztani. Bár a Bizottság korábbi döntéshozatali gyakorlata az volt, hogy a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet kiegészítő bizonyítékokkal támasztotta alá, e megállapítás nincs hatással arra következtetésre, amely szerint a Bizottság jogosan támaszkodik pusztán arra a megállapításra, hogy az anyavállalat szinte kizárólagos részesedéssel rendelkezik a leányvállalat tőkéjében, annak vélelmezése érdekében, hogy az anyavállalat meghatározó befolyást gyakorolt az előbbire.

(vö. 49–52., 59. pont)

2. A védelemhez való jog tiszteletben tartása megköveteli, hogy a Bizottság előtt indult közigazgatási eljárás során a versenyszabályok megsértése miatt eljárás alá vont vállalkozásnak lehetősége legyen hasznosan kifejteni álláspontját a tényállás és a hivatkozott körülmények valószerűségéről és jelentőségéről, valamint a Bizottság által a Szerződés megsértésének fennállására vonatkozó állításának alátámasztására felhasznált dokumentumokról.

Az 1/2003 rendelet 27. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a feleknek kifogásközlést kell küldeni, amely egyértelműen tartalmazza mindazokat a lényeges bizonyítékokat, amelyekre a Bizottság az eljárás e szakaszában támaszkodik, annak érdekében, hogy az érdekeltek ténylegesen tudomást szerezhessenek a nekik felrótt magatartásokról, és hatékonyan védekezhessenek, mielőtt a Bizottság végleges határozatot fogad el.

E kifogásközlés az eljárási biztosíték azon közösségi alapelv érvényre juttatására, amely megköveteli a védelemhez való jog tiszteletben tartását minden eljárásban. Ezen elv megköveteli többek között, hogy a Bizottság azon kifogásközlése, amelyet olyan vállalkozáshoz intézett, amellyel szemben a versenyjogi szabályok megsértése miatt szankciót kíván kiszabni, tartalmazza az e vállalkozás ellen felhozott lényeges körülményeket, mint például a vele szemben kifogásolt tényeket, minősítésüket, és azon bizonyítékokat, amelyekre a Bizottság támaszkodik, annak érdekében, hogy a vállalkozás az ellene indult közigazgatási eljárás során érveit megfelelően kifejthesse.

A kifogásközlésnek különösen egyértelműen meg kell jelölnie azt a jogi személyt, amelyre később bírság szabható ki, azt ez utóbbinak kell címezni, és tartalmaznia kell, hogy vele szemben milyen minőségében kifogásolják az állítólagos tényeket. Az érintett vállalkozás tulajdonképpen a kifogásközlésben szerezhet tudomást mindazokról a lényeges bizonyítékokról, amelyre a Bizottság az eljárás e szakaszában támaszkodik. Következésképpen az érintett vállalkozás csak a hivatkozott kifogásközlés megküldése után élhet teljes mértékben a védelemhez való jogával.

Így, amikor a Bizottság kifogásközlésben arról tájékoztat valamely anyavállalatot, hogy a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem alapján be kívánja neki tudni a leányvállalata jogsértő magatartását, azon tény, hogy a Bizottság nem foganatosított e társasággal szemben semmilyen vizsgálati intézkedést az említett kifogásközlésről való értesítését megelőzően, nem sérti e vállalkozás védelemhez való jogát. Ebben a tekintetben az említett vállalkozásnak a közigazgatási eljárás során lehetősége van hatékonyan kifejtenie álláspontját a Bizottság által a kifogásközlésben hivatkozott tények és körülmények valóságát és relevanciáját illetően mind az említett kifogásközlésre válaszul előterjesztett észrevételeiben, mind a meghallgatási tisztviselő előtt folyt meghallgatáson.

(vö. 134–140. pont)

3. A büntetések és joghátrányok egyéniesítésének elve szerint valamely jogi vagy természetes személlyel szemben csak a neki személyesen felróható tények alapján szabható ki joghátrány. Az említett elv alkalmazandó minden olyan közigazgatási eljárásban, amely során a versenyjog alapján joghátrányt szabnak ki.

Ezen elvet ugyanakkor össze kell egyeztetni a vállalkozás EK 81. cikk szerinti fogalmával. Következésképpen, ha valamely gazdasági egység megsérti a versenyjogot, a személyes felelősség elve szerint neki kell felelnie ezért a jogsértésért.

Ugyanis nem a jogsértésre vonatkozó, az anyavállalat és a leányvállalata közötti felbujtói viszony, még kevésbé az anyavállalatnak az említett jogsértésben való részvétele hatalmazza fel a Bizottságot arra, hogy a bírságokat kiszabó határozatot a vállalkozáscsoport anyavállalatának címezze, hanem az, hogy valamely anyavállalat és annak leányvállalata az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkot.

Következésképpen a Bizottság nem sérti meg a büntetések és joghátrányok egyéniesítésének elvét azzal, hogy az anyavállalatot marasztalja el egy olyan jogsértésért, amelyről feltehető, hogy ő maga követte el, figyelemmel azokra a gazdasági és jogi kapcsolatokra, amelyek a leányvállalatához fűzték, és lehetővé tették számára, hogy meghatározza annak piaci magatartását.

(vö. 178–181. pont)

4. A büntetések jogszerűségének elve azt írja elő, hogy a jogszabály egyértelműen határozza meg a jogsértéseket és a hozzájuk kapcsolódó büntetéseket. E feltétel akkor teljesül, ha a jogalany – a releváns rendelkezés megfogalmazásából, szükség esetén a bíróságok által nyújtott értelmezés segítségével – megtudhatja, hogy mely cselekmények és mulasztások vonják maguk után a büntetőjogi felelősségét.

Márpedig a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése értelmében a Bizottság határozattal bírságot szabhat ki azokra a vállalkozásokra, amelyek többek között megsértik az EK 81. cikket. Amennyiben valamely anyavállalatot és leányvállalatot úgy tekintették, hogy az EK 81. cikk értelmében egy vállalkozást alkotnak, a Bizottság a büntetések jogszerűsége elvének sérelme nélkül szabhat ki bírságot az említett vállalkozás részét képező jogi személyekkel szemben.

(vö. 187–189. pont)

5. Az egyenlő bánásmód elvének tiszteletben tartása megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérően, és az eltérő helyzeteket ne kezeljék ugyanúgy, hacsak az ilyen bánásmód objektíven nem igazolható.

A leányvállalat által elkövetett versenyjogi jogsértésért az anyavállalattal szemben bírságot kiszabó bizottsági határozattal összefüggésben a leányvállalata tőkéjében szinte kizárólagos részesedéssel rendelkező anyavállalat által gyakorolt meghatározó befolyásra vonatkozó vélelem alkalmazásában a Bizottságnak mérlegelési mozgástere van annak eldöntésére, hogy az anyavállalatnak kell‑e betudni a jogsértéséért való felelősséget.

Következésképpen, mivel a Bizottságnak lehetősége, de nem kötelezettsége betudni a jogsértésért való felelősséget az anyavállalatnak, amikor az ilyen betudás feltételei teljesülnek, pusztán az a tény, hogy a Bizottság ilyen betudást nem eszközölt egy másik esetben, nem vonja maga után azt, hogy köteles lenne ugyanezt az értékelést alkalmazni a megtámadott határozatban. Az ilyen betudás azonban az uniós bíróságok felülvizsgálata alá tartozik, amelyek feladata megvizsgálni, hogy az ilyen betudás feltételei teljesültek‑e.

(vö. 196–198. pont)

6. Az EK 253. cikk által megkövetelt indokolásnak a kérdéses jogi aktus jellegéhez kell igazodnia, abból világosan és egyértelműen ki kell tűnnie az aktust kibocsátó intézmény érvelésének oly módon, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, a hatáskörrel rendelkező bíróság pedig gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét. Nem szükséges, hogy az indokolás valamennyi releváns ténybeli és jogi elemre kitérjen, mivel azt a kérdést, hogy a jogi aktus indokolása megfelel‑e az EK 253. cikk követelményeinek, nem pusztán a szövegére figyelemmel kell megítélni, hanem az összefüggéseire, valamint az érintett területre vonatkozó jogszabályok összességére tekintettel is

Ha az EK 81. cikk alkalmazásában hozott határozat több címzetthez szól, és a jogsértés betudhatóságának kérdését veti fel, e határozatnak megfelelő indokolást kell tartalmaznia a címzettek mindegyikére, és különösen azokra nézve, amelyeknek a határozat értelmében e jogsértés terhét viselniük kell. Így a Bizottság határozatának – ahhoz, hogy a versenyjogi jogsértések miatt eljárás alá vont vállalkozások anyavállalatai tekintetében megfelelő indokolással rendelkezzen – részletesen ki kell fejtenie különösen azon indokokat, amelyek igazolják a jogsértés e társaságoknak való betudhatóságát.

(vö. 216–217. pont)

7. A Bizottság határozatainak érvényessége mindaddig vélelmezett, és mindaddig joghatásokat váltanak ki, amíg azokat nem semmisítik meg, vagy nem vonják vissza. Ezenkívül a Bizottság nem köteles felfüggeszteni a versenyjogi jogsértések miatt e társasággal szemben indított eljárást az uniós bíróságnak az ugyanezen társaság által az őt joghátránnyal sújtó más határozattal szemben indított eljárásban hozott határozatának kihirdetéséig. Ugyanis semmilyen jogszabályi rendelkezés nem írja elő a Bizottság számára, hogy különböző tényállásokat érintő ügyekben függessze fel a határozathozatalt.

(vö. 241. pont)

8. A Bizottság az EK 81. cikket megsértő vállalkozásokkal szembeni bírságkiszabási jogköre keretében főszabály szerint a jogsértés elkövetésének időpontjában az érintett vállalkozást irányító természetes vagy jogi személynek kell a jogsértésért felelnie, még akkor is, ha a jogsértést megállapító határozat meghozatalakor a vállalkozás működtetéséért már más személy felelős. A Bizottság által az EK 81. cikk alapján hozott határozatok címzettjeinek – a határozatok alkalmazása és végrehajtása céljából – azonban jogi személyiséggel rendelkező jogalanyoknak kell lenniük. Így, amikor a Bizottság az EK 81. cikk (1) bekezdése alapján határozatot hoz, meg kell határoznia azt vagy azokat a természetes vagy jogi személyeket, aki(k) vagy amely(ek) felelőssé tehetők a szóban forgó vállalkozás magatartásáért, és aki(k) vagy amely(ek) ez alapján szankcionálhatók, akik, illetve amelyek a határozat címzettjei.

A Bizottság által a bírságok összegének kiszámítása végett elfogadott iránymutatás garantálja a vállalkozások jogbiztonságát, azáltal hogy meghatározza azt a módszertant, amelyet a Bizottság magára vállalt a bírságok összegének megállapítása végett. A közigazgatás egyes esetekre nézve nem térhet el az iránymutatástól anélkül, hogy olyan magyarázatot ne adna erre, amely összeegyeztethető az egyenlő bánásmód elvével.

Ami a jogsértés elkövetésének idején az EK 81. cikk értelmében két, egy vállalkozást alkotó társaságot, vagyis az anyavállalatot és a leányvállalatát illeti, amelyek, azonban a velük szemben bírságot kiszabó határozat meghozatalának napján már nem ebben a formában léteznek, az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésével összhangban a Bizottság egyrészt egyetemlegesen szabhat ki bírságot e két vállalkozásra, amelyeknek felelniük kell az elkövetett jogsértésért, másrészt az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján kiszabott bírságok megállapításáról szóló iránymutatás 30. pontja alapján az anyavállalattal szemben megnövelheti a bírság alapösszegét, tekintettel arra, hogy az anyavállalat különösen jelentős forgalommal rendelkezett a többi, a megtámadott határozat elfogadásának napján joghátránnyal sújtott jogalanyhoz képest, ami lehetővé teszi számára, hogy könnyebben mozgósítsa a bírság megfizetéséhez szükséges eszközöket.

E tekintetben nem méltánytalan az, hogy az elrettentés címén egyedül az anyavállalattal szemben kiszabott bírságot a két társasággal szemben egyetemlegesen kiszabott bírság alapösszege alapján számítják ki, amely már magában foglalja az elrettentő hatás érdekében történő speciális növelést.

Ugyanis a két társasággal szemben egyetemlegesen kiszabott bírság megfelel a bírság alapösszegének, amely tartalmaz egy, a leányvállalat eladásai bizonyos százaléka alapján kiszámított, kiegészítő összeget az említett iránymutatás 25. pontjának megfelelően, „annak érdekében, hogy a vállalkozásokat elrettentsék attól, hogy egyáltalán árrögzítésről, piacfelosztásról és termeléskorlátozásról szóló horizontális megállapodásokat kössenek”.

Ezzel szemben a kizárólag az anyavállalattal szemben kiszabott, és a bírság alapösszegének jelentős emelését tartalmazó bírság célja az iránymutatás 30. pontjával összhangban „annak biztosítás[a], hogy a bírságok megfelelő elrettentő hatással bírjanak” azon vállalkozások esetében, amelyek a jogsértés által érintett áruk és szolgáltatások értékesítésén túl különösen jelentős forgalmat bonyolítanak.

Ennélfogva egyrészt az iránymutatás 25. pontjával összhangban alkalmazott kiegészítő összeg, másrészt az ugyanezen iránymutatás 30. pontja alapján az anyavállalattal szemben alkalmazott speciális növelés két különböző elrettentési célnak felel meg, amelyeket a Bizottság joggal vehet figyelembe a bírság összegének meghatározása során.

(vö. 250–253., 255–256., 288–289. pont)

9. A Bizottság széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik a bírság kiszámításának módszerét tekintve, és e tekintetben lehetősége van számos elemet figyelembe venni, köztük az érintett vállalkozásoknak a Bizottság szolgálatai által folytatott eljárásban való együttműködését. E vonatkozásban a Bizottságnak összetett ténybeli értékeléseket kell végeznie, például az említett vállalkozások együttműködésére vonatkozóan. A kartell tagjai által tanúsított együttműködés mérlegelésekor csupán a Bizottság által elkövetett nyilvánvaló értékelési hiba kifogásolható, mivel a Bizottság széles mérlegelési mozgástérrel rendelkezik az adott vállalkozás által tanúsított együttműködés minőségének és hasznosságának különösen a többi vállalkozás közreműködéséhez viszonyítva.

Bár a Bizottság köteles megindokolni, hogy miért gondolja úgy, hogy a vállalkozások által a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közlemény keretében szolgáltatott információk olyan hozzájárulást jelentenek, amely indokolja vagy nem indokolja a kiszabott bírság csökkentését, a határozatát e tekintetben megtámadni kívánó vállalkozásoknak kell bizonyítaniuk, hogy az általuk önkéntesen szolgáltatott ilyen információk hiányában a Bizottság nem tudta volna a jogsértés lényeges elemeit bizonyítani, és így bírságot kiszabó határozatot sem tudott volna elfogadni.

A bírság csökkentése a versenyjog megsértésében részt vevő vállalkozások együttműködése esetén azon a megfontoláson alapszik, hogy az ilyen együttműködés megkönnyíti a Bizottságnak a jogsértés fennállásának megállapítására és adott esetben annak megszüntetésére irányuló feladatát. A csökkentés létjogosultságára tekintettel a Bizottság nem vonatkoztathat el a szolgáltatott információ hasznosságától, amely szükségszerűen a már a birtokában lévő bizonyítékoktól függ.

Amikor a vállalkozás az együttműködés címén – kevésbé pontosan és világosan – csak megerősít bizonyos, más vállalkozás által már korábban, együttműködés címén nyújtott információkat, az e vállalkozás általi együttműködés mértékét – jóllehet hasznos lehet a Bizottság számára – nem lehet összehasonlítani az említett információkat elsőként nyújtó vállalkozáséval. Az olyan nyilatkozat, amely egy bizonyos fokig csupán annak a nyilatkozatnak a megerősítésére korlátozódik, amellyel a Bizottság már rendelkezett, nem könnyíti meg ugyanis jelentősen a Bizottság munkáját. Következésképpen nem elegendő ahhoz, hogy igazolja a bírság összegének együttműködés címén való csökkentését. Végül a vállalkozásnak a vizsgálat alatti együttműködése nem jogosít fel a bírság csökkentésére, ha ezen együttműködés nem haladta meg azt, amire a vállalkozás az 1/2003 rendelet 18. cikke szerint köteles volt.

(vö. 340–344. pont)

10. Ami az uniós bíróság által a versenyjogi tárgyú bizottsági határozatok tekintetében gyakorolt felülvizsgálati jogkört illeti, az 1/2003 rendelet 31. cikke által az EK 229. cikk alapján a Törvényszék részére biztosított korlátlan felülvizsgálati jogkör az egyszerű jogszerűségi felülvizsgálaton kívül – amely csak a megsemmisítés iránti kereset elutasítását vagy a megtámadott aktus megsemmisítését teszi lehetővé – feljogosítja a Törvényszéket a megtámadott aktus megváltoztatására, még akkor is, ha megsemmisítésre nem kerül sor, figyelembe véve az ügy valamennyi körülményét, például a bírság összegének módosítása érdekében.

(vö. 379. pont)

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (második tanács)

2011. május 17.( )

„Verseny – Kartellek – A nátrium-klorát piaca – Az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértését megállapító határozat – A jogsértő magatartás betudhatósága – Védelemhez való jog – Indokolási kötelezettség – A büntetések és szankciók egyéniesítésének elve – A büntetések törvényességének elve – Az ártatlanság vélelme – A gondos ügyintézés elve – A jogbiztonság elve – Hatáskörrel való visszaélés – Bírságok – Súlyosító körülmény – Elrettentés – Enyhítő körülmény – Együttműködés a közigazgatási eljárás során – Jelentős hozzáadott érték”

A T‑299/08. sz. ügyben,

az Elf Aquitaine SA (székhelye: Courbevoie [Franciaország], képviselik: É. Morgan de Rivery és S. Thibault‑Liger ügyvédek)

felperesnek

az Európai Bizottság (képviselik: X. Lewis, É. Gippini Fournier és R. Sauer, meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen,

elsődlegesen az [EK 81. cikk] és az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás (EGT‑Megállapodás) 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/38.695 „nátrium‑klorát”‑ügy) 2008. június 11‑én hozott C (2008) 2626 végleges bizottsági határozatnak a felperest érintő részében történő megsemmisítésére, másodlagosan pedig a határozatban a felperessel szemben kiszabott bírságok összegének törlésére vagy csökkentésére irányuló kérelme tárgyában,

A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács),

tagjai: I. Pelikánová elnök, K. Jürimäe (előadó) és S. Soldevila Fragoso bírák,

hivatalvezető: C. Kristensen tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. június 2‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

A jogvita előzményei

1 Az [EK 81. cikk] és az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás (EGT‑Megállapodás) 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/38.695 „nátrium‑klorát”‑ügy) 2008. június 11‑én hozott C (2008) 2626 végleges bizottsági határozatban az Európai Közösségek Bizottsága egyéb vállalkozások között a felperes Elf Aquitaine SA‑t – amely 2006‑ig az Arkema France (korábban Atochem SA, később Elf Atochem SA, majd Atofina SA és Arkema SA) anyavállalata volt – szankcionálta amiatt, hogy a felperes és az Arkema France a nátrium‑klorát piacára vonatkozó számos megállapodásban és összehangolt magatartásban vett részt az EGT‑ben az 1995. május 11. és 2000. február 9. közötti időszakban (a megtámadott határozat (12)–(15) preambulumbekezdése, valamint 1. cikke).

2 A nátrium‑klorát erős oxidálószer, amelyet a nátrium‑klorid vizes oldatának elektrolízisével nyernek nyílás nélküli cellában. A nátrium‑klorát előállítható kristályosított formában vagy oldatként. Főként klór‑dioxid előállítására használják, a klór‑dioxidot pedig a farost‑ és papíriparban alkalmazzák a papíripari rostanyag kifehérítésére. Egyéb alkalmazásai közé tartozik – jóval kisebb mértékben – az ivóvíztisztítás, a textilfehérítés, a gyomirtó szerek és az uránfinomítás (a megtámadott határozat (2) preambulumbekezdése).

3 A nátrium‑klorát piacán az EGT‑ben 1999‑ben a legnagyobb versenytársak a következő vállalkozások voltak. Mindenekelőtt az EKA Chemicals AB (a továbbiakban: EKA), amely 100%‑ban az Akzo Nobel‑csoport tulajdonában állt, és amely az említett piacon 49%‑os részesedéssel rendelkezett. A Finnish Chemicals Oy, amely közvetve 100%‑ban az Erikem Luxembourg SA (a továbbiakban: ELSA) tulajdonában állt, és amely az említett piacon 30%‑os részesedéssel rendelkezett. Továbbá az Arkema France, amely 97,55%‑ban a felperes tulajdonában állt 1992 és 2000 között, és amely e piacon 9%‑os részesedéssel rendelkezett. Végül az Aragonesas Industrias y Energia SAU (a továbbiakban: Aragonesas), amely teljes egészében vagy nagyrészt közvetlenül vagy közvetve az Uralita SA tulajdonában állt, és amely a Solvay SA/NV‑hez hasonlóan e piacon 5%‑os részesedéssel rendelkezett, míg más gyártók együttesen 2%‑os részesedéssel rendelkeztek az említett piacon (a megtámadott határozat (13), (14), (25)–(30), (42) és (46) preambulumbekezdése).

4 2003. március 28‑án az EKA mentességi kérelmet nyújtott be a Bizottsághoz a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló, 2002. február 19‑i bizottsági közlemény (HL C 45., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. o.; a továbbiakban: 2002. évi engedékenységi közlemény) alapján a nátrium‑klorát piacára vonatkozó kartell (a továbbiakban: kartell) fennállásával kapcsolatban. Az EKA okirati bizonyítékokkal és egy szóbeli nyilatkozattal támasztotta alá az említett kérelmet (a megtámadott határozat (54) és (55) preambulumbekezdése).

5 2003. szeptember 30‑án a Bizottság a 2002. évi engedékenységi közlemény 15. pontja értelmében az EKA‑nak a bírságok alóli feltételes mentességet adó határozatot hozott (a megtámadott határozat (55) preambulumbekezdése).

6 2004. szeptember 10‑én a Bizottság az [EK 81. cikkben] és [EK 82. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 18. cikkének (2) bekezdése értelmében információkérést intézett a Finnish Chemicalshoz, az Arkema France‑hoz és az Aragonesashoz (a megtámadott határozat (56) preambulumbekezdése).

7 2004. október 18‑án az Arkema France a Bizottság fenti 6. pontban említett információkérésére küldött válaszában a 2002. évi engedékenységi közlemény alapján kérelmet terjesztett elő (a megtámadott határozat (57) preambulumbekezdése).

8 2004. október 29‑én a Finnish Chemicals a 2002. évi engedékenységi közlemény alapján kérelmet nyújtott be a Bizottsághoz, és szóban tájékoztatta a kartellel kapcsolatban. A Finnish Chemicals 2004. november 2‑i levelében megerősítette az említett kérelmet, és egyidejűleg okirati bizonyítékokkal szolgált a szóban forgó jogsértésben való részvételére vonatkozóan (a megtámadott határozat (58) preambulumbekezdése).

9 2004. november 4‑től a Bizottság az 1/2003 rendelet 18. cikkének (2) bekezdése értelmében információkérést intézett többek között az Arkema France‑hoz, az Aragonesashoz, az EKA‑hoz és a Finnish Chemicalshoz. A két utóbbival találkozott is. A felpereshez először 2008. április 11‑én intézett információkérést (a megtámadott határozat (59)–(65) preambulumbekezdése).

10 2007. július 11‑i levelében a Bizottság tájékoztatta az Arkema France‑t azon szándékáról, hogy elutasítja a 2002. évi engedékenységi közlemény alapján benyújtott kérelmét (a megtámadott határozat (563) preambulumbekezdése).

11 Ugyanezen a napon küldött levelében a Bizottság arról a szándékáról is tájékoztatta a Finnish Chemicalst, hogy a 2002. évi engedékenységi közlemény értelmében a vele szemben kiszabott bírság összegét 30–50%‑kal kívánja csökkenteni (a megtámadott határozat (583) preambulumbekezdése).

12 2007. július 27‑én a Bizottság kifogásközlést fogadott el, amelynek a felperesen kívül címzettje volt az EKA, az Akzo Nobel NV, a Finnish Chemicals, az ELSA, az Arkema France, az Aragonesas és az Uralita. A címzettek az előírt határidőn belül válaszoltak a kifogásközlésre (a megtámadott határozat (66) és (67) preambulumbekezdése).

13 2007. november 20‑án az Arkema France és a felperes többek között gyakorolta a szóbeli meghallgatáshoz való jogát, a meghallgatási tisztviselő előtti meghallgatás során (a megtámadott határozat (68) preambulumbekezdése).

14 2008. június 11‑én a Bizottság meghozta a megtámadott határozatot, amelyről 2008. június 16‑án értesítette a felperest.

15 A megtámadott határozatban a Bizottság lényegében azt állapítja meg, hogy az Arkema France, az EKA, a Finnish Chemicals és az Aragonesas a nátrium‑klorát piac stabilizálására vonatkozó stratégiát folytattak, amelynek végső célja e termék értékesített mennyiségének egymás közötti felosztása, a fogyasztókkal szembeni árpolitikájuk összehangolása, és ezáltal maximális nyereségráta elérése volt. A kartell működésének alapja a versenytársak közötti rendszeres, két‑ vagy többoldalú találkozók és telefonbeszélgetések formájában történő kapcsolattartás volt, nem követtek azonban rögzített tervet. A Bizottság szerint ezekre az összejátszó magatartásokra 1994. szeptember 21‑től kezdve került sor az EKA és a Finnish Chemicals esetében, 1995. május 17‑től az Arkema France esetében, 1996. december 16‑tól az Aragonesas esetében, és 1997. február 13‑tól az ELSA esetében. Az említett magatartások 2000. február 9‑ig tartottak, legalábbis ami az Arkema France‑t, az EKA‑t, a Finnish Chemicalst és az Aragonesast illeti (a megtámadott határozat (69)–(71) preambulumbekezdése).

16 Ami közelebbről az Arkema France jogsértő magatartását illeti, a Bizottság megállapítja, hogy a megtámadott határozatban ismertetett tények azt mutatják, hogy közvetlenül vett részt a szóban forgó versenyellenes magatartásokban. A Bizottság azt is megállapítja, hogy a jogsértés teljes időtartama alatt az Arkema France több mint 97%‑ban a felperes tulajdonában állt. Ebből az okból a Bizottság úgy véli, hogy ésszerűen az gondolható, hogy meg kellett felelnie az anyavállalata által meghatározott politikának, és hogy ezért nem járhatott el önállóan. A Bizottság ennélfogva arra a következtetésre jutott, hogy feltételezhető, hogy a felperes meghatározó befolyást gyakorolt az Arkema France‑ra, amit megerősítenek az általa felsorolt további bizonyítékok (a megtámadott határozat (384) és (386) preambulumbekezdése).

17 Ami nevezetesen az Arkema France‑szal és a felperessel szemben kiszabott bírság összegének kiszámítását illeti, a Bizottság az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján kiszabott bírságok megállapításáról szóló iránymutatásra (HL 2006. C 210. 2. o.; a továbbiakban: iránymutatás) hivatkozott (a megtámadott határozat (498) preambulumbekezdése).

18 Mindenekelőtt a Bizottság megállapítja, hogy az Arkema France‑szal szemben kiszabott bírság alapösszegének meghatározása érdekében a szóban forgó kartellel érintett termékek eladási értéke 19%‑ának megfelelő összeget kell figyelembe venni. Egyrészt, mivel az Arkema France legalább négy év nyolc hónapig vett részt a jogsértésben, a Bizottság úgy véli, hogy ezt az összeget meg kell szorozni öttel, a jogsértés időtartamának figyelembe vétele érdekében. Másrészt, annak érdekében, hogy az érintett vállalkozásokat és nevezetesen az Arkema France‑t elrettentsék attól, hogy az árrögzítésről horizontális megállapodásokat kössenek, a Bizottság szükségesnek tartja az említett eladások értéke 19%‑ának megfelelő kiegészítő bírság kiszabását. Ezért ebből arra következtetett, hogy az Arkema France‑ra és a felperesre együttesen és egyetemlegesen 22 700 000 euró összegű bírságot kell kiszabni (a megtámadott határozat (510) és (521)–(523) preambulumbekezdése).

19 Ezenkívül, ami a bírság alapösszegének korrigálását illeti, a Bizottság súlyosító körülményként említi, hogy a megtámadott határozat meghozatala időpontjáig már három határozatban szankcionálta az Arkema France‑t, amelyekben utóbbit korábbi összejátszó tevékenységekért tartotta felelősnek. Egyrészt a Bizottság lényegében úgy véli, hogy az Arkema France visszaeső magatartása igazolja a vele szemben kiszabott bírság alapösszegének 90%‑os emelését. Másrészt nem említ semmilyen enyhítő körülményt az Arkema France vagy a felperes javára, amely igazolná a bírság csökkentését. Közelebbről a Bizottság úgy véli, hogy a szóban forgó valamennyi tényre tekintettel „semmilyen rendkívüli körülmény” nem igazolhatja a bírság csökkentésének megítélését az Arkema France számára a 2002. évi engedékenységi közlemény hatályán kívül (a megtámadott határozat (525), (526), (538) és (544) preambulumbekezdése).

20 Végül a Bizottság lényegében arra utal, hogy az arról való meggyőződés érdekében, hogy a bírságok kellően visszatartó hatást fejtenek‑e ki, és figyelemmel arra a tényre, hogy a felperesnek a jogsértés tárgyát képező termékek értékesítésén túli, különösen nagy mértékű üzleti forgalma van, és végül hogy ez a forgalom abszolút mértékben messze meghaladja a többi érintett vállalkozás üzleti forgalmát, esetében 70%‑kal meg kell emelni a bírság alapösszegét (a megtámadott határozat (545), (548) és (559) preambulumbekezdése).

21 A Bizottság továbbá megállapítja, hogy az Arkema France‑szal és a felperessel szemben kiszabandó bírságok a 2007‑ben elért teljes üzleti forgalmuk 10%‑ánál alacsonyabbak, és hogy a 2002. évi engedékenységi közlemény alkalmazását megelőzően kiszabható bírságok egyfelől az Arkema France tekintetében elérték a 43 130 000 eurót, másfelől a felperes tekintetében a 38 590 000 eurót (a megtámadott határozat (551) és (552) preambulumbekezdése).

22 Végül a Bizottság úgy véli, hogy az Arkema France nem részesülhet a 2002. évi engedékenységi közlemény szerinti bírságcsökkentésben, mivel az általa szolgáltatott információk egyáltalán nem képviseltek jelentős hozzáadott értéket az említett közlemény 21. pontja értelmében. A Bizottság úgy véli, hogy a Finnish Chemicals ugyanezen közlemény 21. pontja értelmében jelentős hozzáadott értékkel bíró bizonyítékokkal szolgált. Következésképpen az ő esetében 50%‑kal csökkenti azon összeget, amelyet egyébként kiszabott volna vele szemben (a megtámadott határozat (580), (588) és (591) preambulumbekezdése).

23 A megtámadott határozat rendelkező részének 1. és 2. cikke a következőképpen szól:

„1. cikk

Az alábbi vállalkozások megsértették az EK 81. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy a jelzett időszakban számos megállapodásban és összehangolt magatartásban részt vettek azzal a céllal, hogy felosszák az értékesítési mennyiségeket, rögzítsék az árakat, kicseréljék az árakkal és az értékesítési mennyiségekkel kapcsolatos, érzékeny üzleti információkat, és ellenőrizzék a versenyellenes megállapodások végrehajtását a nátrium‑klorát EGT‑n belüli piacán:

a) [EKA], 1994. szeptember 21. és 2000. február 9. között;

b) Akzo Nobel […], 1994. szeptember 21. és 2000. február 9. között;

c) Finnish Chemicals […], 1994. szeptember 21. és 2000. február 9. között;

d) [ELSA], 1997. február 13. és 2000. február 9. között;

e) Arkema France […], 1995. május 17. és 2000. február 9. között;

f) [a felperes], 1995. május 17. és 2000. február 9. között;

g) Aragonesas […], 1996. december 16. és 2000. február 9. között;

h) Uralita […], 1996. december 16. és 2000. február 9. között.

2. cikk

Az 1. cikkben említett jogsértésekre a Bizottság az alábbi bírságokat szabja ki:

a) az EKA […] és az Akzo Nobel […], egyetemlegesen: 0 euró;

b) a Finnish Chemicals […]: 10 150 000 euró, amelyből egyetemlegesen az [ELSA]‑val (felszámolás alatt): 50 900 euró;

c) az Arkema France […] és a [felperes] egyetemlegesen: 22 700 000 euró;

d) az Arkema France […]: 20 430 000 euró;

e) [a felperes]: 15 890 000 euró;

f) az Aragonesas […] és az Uralita […], egyetemlegesen: 9 900 000 euró.

[…]”

24 A megtámadott határozat rendelkező részének 3. cikkében a Bizottság kötelezi a határozat 1. cikkében említett vállalkozásokat, hogy egyrészt, amennyiben ezt még nem tették meg, azonnal szüntessék be a jogsértést, másrészt tartózkodjanak a határozat 1. cikkében leírt bármilyen cselekedettől vagy magatartástól, továbbá az olyan cselekedetektől és magatartástól, amelyeknek azonos vagy hasonló célja vagy hatása van.

25 A megtámadott határozat rendelkező részének 4. cikke felsorolja a megtámadott határozat címzettjeit, amelyek a határozat 1. cikkében említett vállalkozások.

Az eljárás és a felek kérelmei

26 A Törvényszék Hivatalához 2008. augusztus 1‑jén benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.

27 Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (második tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott. A Törvényszék néhány kérdést tett fel a felperesnek és a Bizottságnak. Utóbbitól azt is kérte, hogy nyújtson be bizonyos dokumentumokat. Az EKA szóbeli mentességi kérelme átiratának kivételével, amelyet a Bizottság nem nyújtott be, a felek az előírt határidőn belül válaszoltak ezekre a kérésekre.

28 A Törvényszék a 2010. június 2‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és az általa feltett szóbeli kérdésekre adott válaszaikat.

29 A T‑299/08. sz., Elf Aquitaine kontra Bizottság ügyben 2010. június 11‑én hozott végzésében (az EBHT‑ban nem tették közzé) a Törvényszék egyrészt kötelezte a Bizottságot, hogy nyújtsa be az EKA szóbeli mentességi kérelmének átiratát, másrészt pedig engedélyezte, hogy e felperes ügyvédei betekinthessenek ebbe a dokumentumba a Törvényszék Hivatalában. A Bizottság az előírt határidőn belül benyújtotta e dokumentumot, amelybe a felperes ügyvédei betekintettek a Törvényszék Hivatalában. A Törvényszék egy írásbeli kérdésére válaszolva a felperes rámutatott, hogy bár nem volt lehetősége annak megerősítésére, hogy a dokumentum azonos azzal, amelybe a közigazgatási eljárás során betekinthetett, semmi oka nem volt kételkedni abban, hogy ugyanarról a dokumentumról van szó.

30 Az írásbeli szakasz 2010. július 16‑án fejeződött be.

31 A felperes keresetében azt kéri, hogy a Törvényszék:

– elsődlegesen semmisítse meg az EK 230. cikk alapján a megtámadott határozatot, amennyiben az őt érinti;

– másodlagosan az EK 229. cikk alapján törölje vagy csökkentse a megtámadott határozat 2. cikkének c) és e) pontjában vele szemben kiszabott bírságok összegét;

– mindenképpen a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

32 A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

– utasítsa el a keresetet;

– a felperest kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről

1. Az elsődlegesen benyújtott, a megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló kérelmekről

33 A megtámadott határozat őt érintő részében történő megsemmisítése iránti kérelme alátámasztására a felperes tíz jogalapot hoz fel. Az első jogalap a jogsértés miatti felelősség vállalkozáscsoporton belüli betudhatóságára vonatkozó szabályok megsértésére vonatkozik. A második jogalap azon hat alapvető elv megsértésére vonatkozik, amelyek a szóban forgó jogsértő magatartás neki való betudhatóságából következnek. A harmadik jogalap a bizonyítékok általa benyújtott csoportjának elferdítésére vonatkozik. A negyedik jogalap a megtámadott határozat indokolásának ellentmondásosságára vonatkozik. Az ötödik jogalap a gondos ügyintézés elvének megsértésére vonatkozik. A hatodik jogalap a jogbiztonság elvének megsértésére vonatkozik. A hetedik jogalap a hatáskörrel való visszaélésre vonatkozik. A nyolcadik jogalap arra vonatkozik, hogy a vele szemben személyre szabottan kiszabott bírság megalapozatlan. A kilencedik jogalap az Arkema France‑szal és a felperessel szemben egyetemlegesen kiszabott bírság számítására vonatkozó elvek és szabályok megsértésére vonatkozik. A tizedik jogalap a 2002. évi engedékenységi közlemény rendelkezéseinek megsértésére vonatkozik.

A jogsértés miatti felelősség vállalkozáscsoporton belüli betudhatóságára vonatkozó szabályok megsértésére alapított első jogalapról

34 A felperes első jogalapja, amely szerint a Bizottság a megtámadott határozatban megsértette a jogsértés miatti felelősség vállalkozáscsoporton belüli betudhatóságára vonatkozó szabályokat, öt részre oszlik.

A szóban forgó jogsértő magatartás miatti felelősség felperesnek való betudhatóságával kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapított első részről

– A felek érvei

35 A felperes lényegében azt állítja, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot, amikor a megtámadott határozat (369) preambulumbekezdésében megállapította, hogy nem volt köteles konkrét bizonyítékokkal alátámasztani azt a vélelmet, amely szerint lényegében egy olyan anyavállalat, amelynek leányvállalata teljes mértékben a tulajdonában áll, ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt az utóbbira (a továbbiakban: a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem).

36 Először is mind a bőséges ítélkezési gyakorlatból, mind a Bizottság korábbi döntéshozatali gyakorlatából az következik, hogy a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet olyan konkrét bizonyítékokkal kell alátámasztania, amelyek igazolják ezt a befolyást. E bizonyítékoknak bizonyítaniuk kell vagy azt, hogy az anyavállalat részt vett a jogsértésben, vagy azt, hogy arról tudomása volt, vagy azt, hogy a csoport belső szervezete lehetővé tette számára, hogy konkrétan beavatkozzon leányvállalata kereskedelmi politikájába. A felperes előadja különösen, hogy a Bizottság az [EK] 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E‑1/37.773 – „monoklórecetsav”‑ügy) 2005. január 19‑én hozott C (2004) 4876 végleges bizottsági határozat (HL 2006. L 353., 12. o., a továbbiakban: „monoklórecetsav”‑határozat) elfogadását megelőző körülbelül negyven év során konkrét bizonyítékokra hivatkozott, amelyek alátámasztották a meghatározó befolyás gyakorlását. Emellett kiemeli, hogy az [EK] 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/C.39.181 – „gyertyaviasz”‑ügy) 2008. október 1‑jén hozott C (2008) 5476 határozat (HL C 295., 17. o., a továbbiakban: a „gyertyaviasz”‑ügyben hozott határozat) (574) preambulumbekezdésében a Bizottság elismerte, hogy 2005 előtt nem tudta be a jogsértésért való felelősséget az anyavállalatnak, anélkül hogy az említett vélelmet alátámasztó konkrét bizonyítékokat ne terjesztettek volna elő.

37 Másodszor a felperes rámutat, hogy az [EK] 81. cikk (1) bekezdésének és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E‑2/37.857 – „szerves peroxidok”‑ügy) 2003. december 10‑én hozott bizottsági határozatban (HL 2005. L 110., 44. o., a továbbiakban: „szerves peroxidok”‑határozat) a Bizottság nem tudta be az e határozatban szankcionált jogsértésért való felelősséget a felperesnek, mivel úgy vélte, hogy az Arkema France teljes mértékben önálló volt a piacon.

38 Harmadszor a felperes lényegében előadja, hogy a Bizottság azon kötelezettségét, hogy az EK 81. cikk alkalmazásának keretében olyan kiegészítő bizonyítékokra támaszkodjon, amelyek alátámasztják a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet, megerősíti az állami támogatásokra vonatkozó jog keretében a valamely állami vállalat által meghozott valamely támogatási intézkedés államnak tulajdoníthatóságára vonatkozó ítélkezési gyakorlat is. E tekintetben a Bíróság C‑482/99. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 2002. május 16‑án hozott ítéletére (EBHT 2002., I‑4397. o.), valamint a Törvényszék T‑442/03. sz., SIC kontra Bizottság ügyben 2008. június 26‑án hozott ítéletére (EBHT 2008., II‑1161. o.) utal. Álláspontja szerint az EK 295. cikknek megfelelően egy vállalkozáscsoport magánrészvényese az egyenlő bánásmód elve alapján nem kezelhető hátrányosabb módon, mint egy állami részvényes.

39 Negyedszer a felperes úgy érvel, hogy a Bizottságnak a megtámadott határozat (369) preambulumbekezdésében szereplő értékelése, amely szerint utóbbinak nem kell olyan kiegészítő bizonyítékokra támaszkodnia, amelyek alátámasztják a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet, bizonyítva az anyavállalat által a leányvállalata felett gyakorolt befolyást, ellentétes az Unió legtöbb tagállamában ‑ így Belgiumban, Franciaországban, Olaszországban, az Egyesült Királyságban, valamint a közösségi versenyjogra tagadhatatlan hatást gyakorló Egyesült Államokban ‑ alkalmazott megoldásokkal. Egyrészt valamennyi ilyen tagállamban a nemzeti versenyhatóság bizonyítékok olyan csoportjára hivatkozik, amelyek alátámasztják a leányvállalat önálló magatartását anyavállalatához képest. Másrészt, bár igaz, hogy a Bizottságot nem kötik a tagállamok nemzeti versenyhatóságai által kifejtett álláspontok, ugyanakkor tekintettel azokra a megerősített együttműködési mechanizmusokra, amelyek e hatóságokkal az európai versenyhatóságok hálózatának keretében fenntartott kapcsolatait szabályozzák, figyelembe kell vennie ezeket.

40 A Bizottság vitatja a felperes érveit.

– A Törvényszék álláspontja

41 Mindenekelőtt ki kell emelni, hogy miután a megtámadott határozat (369)–(372) preambulumbekezdésében a leányvállalat jogsértő magatartása anyavállalatnak való betudhatóságára vonatkozó ítélkezési gyakorlatra hivatkozik, a Bizottság az említett határozat (386) és (387) preambulumbekezdésében megállapítja a következőket:

„(386) A jogsértés teljes tartama alatt [a felperes] több mint 97%‑ban tulajdonosa volt [az Arkema France]‑nak. Figyelemmel arra, hogy hasonló körülmények között ésszerűen feltehető, hogy a leányvállalatnak alkalmazkodnia kell az anyavállalata által meghatározott politikához (és így nem léphet fel önállóan), valamint hogy az anyavállalat nem ütközik semmilyen akadályba, amikor meghatározza ezt a politikát leányvállalata számára, feltételezhetjük[, hogy a felperes] meghatározó befolyást gyakorolt [az Arkema France‑ra]. Emellett más bizonyítékok is megerősítik azt a vélelmet, amely szerint [a felperes] által gyakorolt befolyás meghatározó volt. Elsőként, az [Arkema France] igazgatóságának valamennyi tagját [a felperes] jelölte ki. Emellett 1994 és 1999 között [P.] egyszerre volt [az Arkema France] és a [felperes] igazgatótanácsának, valamint az [Arkema France] igazgatóságának a tagja. Ugyanez volt a helyzet [I.] esetében is, aki 1994 és 1998 között az [Arkema France] igazgatóságának, 1994 és 1997 között pedig [a felperes] igazgatótanácsának volt a tagja. Ehhez hasonlóan [W.] 1994 és 1997 között az [Arkema France] igazgatóságának tagja volt, és 1999‑ben nevezték ki a felperes igazgatótanácsába. Emellett több másik személy, köztük [D.] (1994–2000) és [R.] (1994–1997), egyszerre volt [az Arkema France] és [a felperes] igazgatóságának tagja. Figyelemmel [az Arkema France] irányító és ellenőrző szervei közötti személyi átfedésekre, amelyek tagjait (az irányító szervek esetében) a felperes jelölte ki, és akiket – feltehetően – [a felperes] visszahívhatott, egyértelmű, hogy utóbbinak tudomása volt minden, [az Arkema France] által hozott határozatról, és befolyást gyakorolhatott azokra. Emellett nem létezett más olyan jelentős részvényes, amely befolyást gyakorolhatott volna a leányvállalat kereskedelmi politikájára.

(387) Figyelemmel [a felperes] [Arkema France‑ban] a jogsértés időpontjában fennálló részesedéséből (több mint 97%) következő vélelemre, valamint a szervezeti kapcsolatokra, a Bizottság úgy véli, hogy [a felperes] meghatározó befolyást gyakorolt leányvállalata [az Arkema France] magatartására.”

42 Emellett a megtámadott határozat (396)–(415) preambulumbekezdésében a Bizottság elveti az Arkema France és a felperes által a kifogásközlésre tett észrevételeikben hivatkozott azon érveket, amelyek a szóban forgó jogsértés miatti felelősség felperesnek való betudhatóságára vonatkoztak.

43 A megtámadott határozat fenti 41. és 42. pontban ismertetett indokolásából tehát kitűnik, hogy a Bizottság a szóban forgó jogsértésért való felelősséget a felperesnek tudta be pusztán azon vélelem alapján, amely szerint a leányvállalat több mint 97%‑ban tulajdonos anyavállalata meghatározó befolyást gyakorol a leányvállalatra. A Bizottság emellett egyrészt úgy vélte, hogy e vélelmet alátámasztják az általa a megtámadott határozatban ismertetett kiegészítő bizonyítékok, másrészt pedig, hogy az Arkema France és a felperes által a kifogásközlésre tett észrevételeikben előadott érvek nem teszik lehetővé az említett vélelem megdöntését.

44 Meg kell tehát vizsgálni, hogy a Bizottság, a felperes állításának megfelelően tévesen alkalmazta‑e a jogot, amikor megállapította, hogy az a tény, hogy a felperes több mint 97%‑ban tulajdonosa az Arkema France‑nak, önmagában elegendő‑e ahhoz, hogy a felperesnek tudja be a szóban forgó jogsértésért való felelősséget.

45 A C‑97/08. P. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 10‑én hozott ítéletében (EBHT 2009., I‑8237. o.) a Bíróság emlékeztetett arra, hogy a versenyjog a vállalkozási tevékenységekre vonatkozik (a C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P, C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑123. o.] 59. pontja), és hogy a vállalkozás fogalma minden gazdasági tevékenységet folytató jogalanyra kiterjed, függetlenül azok jogállásától és finanszírozási módjától (a Bíróság C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P.–C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑5425. o.] 112. pontja, C‑222/04. sz., Cassa di Risparmio di Firenze és társai ügyben 2006. január 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑289. o.] 107. pontja, valamint C‑205/03. P. sz., FENIN kontra Bizottság ügyben 2006. július 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑6295. o.] 25. pontja).

46 A Bíróság azt is megállapította, hogy ugyanebben az összefüggésben a vállalkozás fogalmát úgy kell értelmezni, mint amely a szóban forgó megállapodás szempontjából gazdasági egységet jelent, még akkor is, ha jogi szempontból ez az egység több természetes vagy jogi személyből áll (lásd a fenti 45. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 55. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

47 Ha ilyen gazdasági egység sérti meg a versenyszabályokat, a személyes felelősség elve szerint neki kell felelnie ezért a jogsértésért (lásd a fenti 45. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 56. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

48 A versenyjog megsértését egyértelműen azon jogi személynek kell betudni, amellyel szemben később bírság szabható ki, és a kifogásközlést ez utóbbinak kell címezni. A kifogásközlésnek szintén meg kell jelölnie, hogy a benne foglalt tényeket milyen minőségében róják fel a jogi személynek (lásd a fenti 45. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 57. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

49 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az anyavállalatnak lehet betudni a leányvállalat magatartását, különösen akkor, ha e leányvállalat – jóllehet külön jogi személyiséggel rendelkezik – nem önállóan határozza meg saját magatartását a piacon, hanem lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat ad a számára, különös tekintettel az említett két jogalany közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra (lásd a fenti 45. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 58. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

50 Hasonló esetben ugyanis az anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi, és ily módon a fenti 45. és 46. pontban említett ítélkezési gyakorlat értelmében egyetlen vállalkozást alkot. Ennek alapján az a tény, hogy valamely anyavállalat és annak leányvállalata az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkot, lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy bírság megfizetésére kötelező határozatot címezzen az anyavállalatnak, anélkül hogy bizonyítania kellene az utóbbinak a jogsértésben való személyes részvételét (lásd a fenti 45. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 59. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

51 Abban a különös esetben, ha az anyavállalat 100%‑os részesedéssel rendelkezik a versenyjog szabályait sértő magatartást folytató leányvállalatának tőkéjében, egyrészről ezen anyavállalat meghatározó befolyást gyakorolhat az említett leányvállalat magatartására, másrészről pedig fennáll azon megdönthető vélelem, amely szerint az említett anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol leányvállalata magatartására (lásd a fenti 45. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 60. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

52 E körülmények között elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy valamely leányvállalatnak az anyavállalata az egyedüli tulajdonosa, ahhoz hogy vélelmezhesse, hogy ez utóbbi meghatározó befolyást gyakorol e leányvállalat üzletpolitikájára. A Bizottságnak ezt követően módjában áll az anyavállalat egyetemleges felelősségét megállapítani a leányvállalatával szemben kiszabott bírság megfizetését illetően, kivéve ha a fenti vélelem megdöntésére köteles anyavállalat elegendő bizonyítékot terjeszt elő annak bizonyításához, hogy a leányvállalata önálló piaci magatartást követ (lásd a fenti 45. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 61. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

53 Bár az igaz, hogy a Bíróság a C‑286/98. P. sz., Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének (EBHT 2000., I‑9925. o.) 28. és 29. pontjában a leányvállalatban fennálló 100%‑os részesedésen kívül más körülményekre is hivatkozott, mint például arra a tényre, hogy nem vitatták az anyavállalatnak a leányvállalata üzletpolitikájára gyakorolt hatását, és a két vállalkozásnak közös volt a képviselete a közigazgatási eljárás során, e körülményeket azonban a Bíróság csupán azért említette meg, hogy ismertesse azon elemek összességét, amelyekre a Törvényszék az érvelését alapozta, nem pedig azért, hogy az említett vélelem megalapozásához olyan kiegészítő bizonyítékok előterjesztését írja elő, amelyek arra vonatkoznak, hogy az anyavállalat ténylegesen gyakorolta a befolyást (lásd a fenti 45. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 62. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

54 E megfontolások összességéből következik, hogy ha az anyavállalat a leányvállalatban 100%‑os részesedéssel rendelkezik, fennáll azon megdönthető vélelem, amely szerint ezen anyavállalat meghatározó befolyást gyakorol a leányvállalata magatartására (lásd a fenti 45. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 63. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

55 Emellett a Törvényszék ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy amennyiben a leányvállalat az említett anyavállalat szinte teljes tulajdonában áll, ebből ésszerűen arra lehet következtetni, hogy a leányvállalat nem határozza meg önállóan piaci magatartását, és ennek következtében az anyavállalattal együttesen az EK 81. cikk értelmében azonos vállalkozást képez (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑203/01. sz., Michelin kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑4071. o.] 290. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

56 A jelen ügyben meg kell állapítani egyrészt, hogy a felperes nem vitatja, hogy a Bizottság által a megtámadott határozat (386) preambulumbekezdésében megállapítottaknak megfelelően az Arkema France több mint 97%‑ban a tulajdonában állt az ügy tényállásának időpontjában, és azt sem, hogy egészen pontosan 97,55%‑os tulajdonnal bírt, ahogy az a megtámadott határozat (13) preambulumbekezdésében szerepel. Másrészt, bár a felperes előadja, hogy az, hogy rajta kívül nem volt más részvényese az Arkema France‑nak, nem alkalmas arra, hogy alátámassza a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet, ugyanakkor nem terjeszt elő olyan érvet, amely alkalmas lenne a Bizottságnak a megtámadott határozat (396) preambulumbekezdésében szereplő értékelésének megkérdőjelezésére, amely szerint az, hogy a leányvállalat az említett anyavállalat szinte teljes tulajdonában áll, hasonló ahhoz, amikor teljes mértékben a tulajdonában áll, mivel főszabály szerint „a kisebbségi részvényesek ebben az esetben semmilyen különös joggal nem rendelkeznek puszta érdekeltségükön túl a leányvállalat nyereségében”.

57 Következésképpen a Bizottság megalapozottan vélelmezte a megtámadott határozatban a fenti 45–55. pontban ismertetett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően, hogy a felperes meghatározó befolyást gyakorolt az Arkema France‑ra azon megállapítás alapján, hogy az szinte teljes tulajdonában állt.

58 E következtetéseket a felperes által előterjesztett egyik érv sem vonja kétségbe.

59 Először is, ami azokat az érveket illeti, amelyek szerint egyrészt az ítélkezési gyakorlatból, illetve a Bizottságnak a „monoklórecetsav”‑határozat elfogadását megelőző döntéshozatali gyakorlatából is kitűnik, hogy a Bizottságnak a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet konkrét bizonyítékokkal kell alátámasztania, ezeket mint megalapozatlanokat el kell utasítani. Ahogy ugyanis a fenti 45–55. pontból kitűnik, a Bíróság az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően emlékeztetett a fenti 45. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben arra, hogy a Bizottság nem köteles ezt a vélelmet kiegészítő bizonyítékokkal alátámasztani. Emellett, bár ahogy arra a Bizottság is utalt a „gyertyaviasz”‑ügyben hozott határozatban, a „monoklórecetsav”‑határozat elfogadását megelőző döntéshozatali gyakorlata az volt, hogy a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet kiegészítő bizonyítékokkal kell alátámasztani, e megállapítás nem lehet hatással arra a fenti 57. pontban levont következtetésre, amely szerint a Bizottság jogosan hivatkozott a megtámadott határozatban pusztán arra, hogy az Arkema France a felperesnek szinte teljes tulajdonában állt, annak vélelmezése érdekében, hogy a felperes meghatározó befolyást gyakorolt az előbbire.

60 Másodszor mint megalapozatlant el kell utasítani azt az érvet, amely szerint a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot, amikor a szóban forgó jogsértő magatartásért való felelősséget a felperesnek tudta be, annak ellenére, hogy ilyen betudásra a „szerves peroxidok”‑határozatban nem került sor. Egyrészt, mivel – ahogy a fenti 45–55. pontból kitűnik –, a Bizottság a megtámadott határozatban az EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti vállalkozás fogalmának pontos értelmezése alapján tudta be a szóban forgó jogsértésért való felelősséget a felperesnek, pusztán az a tény, hogy a Bizottság nem alkalmazott ilyen betudást a korábbi, az Arkema France‑t szankcionáló határozatban, nem kérdőjelezheti meg e tekintetben a megtámadott határozat jogszerűségét. Másrészt, mivel a Bizottságnak lehetősége és nem kötelezettsége van arra, hogy betudja a jogsértésért való felelősséget az anyavállalatnak (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑125/07. P., C‑133/07. P., C‑135/07. P. sz., Erste Group Bank és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2009. szeptember 24‑én hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑8681. o.] 82. pontját és a Törvényszék T‑259/02–T‑264/02. és T‑271/02. sz., Raiffeisen Zentralbank Österreich és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2006. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑5169. o.] 331. pontját), pusztán az a tény, hogy ilyen betudásra a „szerves peroxidok”‑határozatban nem került sor, nem vonja magával azt a kötelezettséget, hogy ugyanolyan értékelést alkalmazzon egy későbbi határozatban (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑305/94–T‑307/94., T‑313/94–T‑316/94., T‑318/94., T‑325/94., T‑328/94., T‑329/94. és T‑335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschaapij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben, az ún. „PVC II”‑ügyben 1999. április 20‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑931. o.] 990. pontját).

61 Harmadszor, amennyiben a felperes lényegében kifejti, hogy a fenti 38. pontban hivatkozott Franciaország kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 50–52., 55. és 56. pontja, valamint a fenti 38. pontban hivatkozott SIC kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 94., 95., 98., 99., 101–105. és 107. pontja annak megerősítése felé mutatnak, hogy a Bizottság köteles olyan kiegészítő bizonyítékokat előterjeszteni, amelyek alátámasztják a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet, amelyre az EK 81. cikk alkalmazásának keretében hivatkozik, ezt az érvet mint hatástalant el kell utasítani. A szóban forgó pontok ugyanis, amelyek arra vonatkoznak, hogy egy állami vállalat intézkedése betudható‑e az államnak, és ennélfogva az intézkedés az EK 87. cikk értelmében vett állami támogatásnak minősíthető, egyrészt nincsenek kapcsolatban az EK 81. cikk megsértéséért való felelősség anyavállalatnak való betudhatóságára vonatkozó feltételekkel, másrészt pedig nem zárják ki egy, a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem fennállását az EK 81. cikk megsértése kapcsán, amelynek jogszerűségét az uniós bíróságok kifejezetten elismerik, ahogy az a fenti 45–55. pontban ismertetett ítélkezési gyakorlatból kitűnik.

62 Negyedszer mint hatástalant el kell utasítani azt az érvet, amely szerint lényegében az Európai Unió több tagállamában, illetve az Egyesült Államokban az ítélkezési gyakorlat azt követeli meg, hogy az anyavállalat által leányvállalatára gyakorolt meghatározó befolyást konkrét bizonyítékok támasszák alá. Amellett ugyanis, hogy az említett államok ítélkezési gyakorlata nem köti a Bizottságot, és nem képez releváns jogi keretet, amely tekintetében a megtámadott határozat jogszerűségét meg kellene vizsgálni, az, hogy az említett államok ítélkezési gyakorlata nem ismeri el a meghatározó befolyás gyakorlását, még ha be is bizonyosodnak, semmiképpen nem jelentené azt, hogy annak elismerése jogellenes lenne a közösségi jogban.

63 A fenti megfontolások fényében az első részt részben mint megalapozatlant, részben mint hatástalant el kell utasítani.

A társaságok jogi és gazdasági önállósága elvének megsértésére alapított második részről

– A felek érvei

64 A felperes előadja, hogy amennyiben a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet nem támasztják alá olyan kiegészítő bizonyítékok, amelyek megerősítik az anyavállalat beavatkozását leányvállalata tevékenységébe a jogsértéssel érintett piacon, ahogy az a Bizottságnak a „monoklórecetsav”‑határozat elfogadását megelőző döntéshozatali gyakorlatában fennállt, egy ilyen vélelem összeegyeztethetetlen a jogi személy önállóságának elvével, mivel az anyavállalat automatikus felelősségét vonja maga után a leányvállalata által elkövetett jogsértésekért.

65 Először is a felperes úgy érvel, hogy az anyavállalat csak a jogi személy gazdasági önállóságának elve alóli szabályszerűen igazolt kivétel alapján tekinthető a vállalkozás hatáskörébe tartozónak az EK 81. cikk értelmében. Az ilyen kivételes feltevés mellett egy anyavállalatnak betudható a leányvállalata által elkövetett jogsértésért való felelősség, és az egyetemlegesen kötelezhető a leányvállalattal szemben kiszabott bírság megfizetésére, azonban vele szemben személyre szabottan nem alkalmazható bírság.

66 A felperes megjegyzi, hogy a társasági jog az Unió tagállamaiban elismeri a jogi személyek jogi önállóságának elvét, beleértve azon leányvállalatokat is, amelyek teljes mértékben anyavállalatuk tulajdonában állnak. Ez az elv a jogi személyiség jellegzetességeiből következik, és teljes jogképességet, illetve saját vagyont biztosít valamennyi társaság számára, amely teljes mértékben felelős saját cselekményeiért, beleértve a piacon végzett gazdasági tevékenységének következményeit is. E tekintetben a felperes rámutat, hogy a leányvállalat gazdasági önállóságának elvét, amely utóbbi jogi önállóságából következik, az ítélkezési gyakorlat elismerte. Ez az elv emellett alapvető eleme a modern gazdaságok megfelelő működésének. Következésképpen a felperes és az Arkema France mint elkülönült jogi személyek mindketten saját jogi és gazdasági önállósággal rendelkeznek.

67 Másodszor a felperes azt állítja, hogy a leányvállalat gazdasági önállóságának elve a konkrét megnyilvánulása annak, hogy az kihasználja jogi személyiségének jogi jellegzetességeit. Egyrészt a tagállamok nagyobb része jogának elemzése azt támasztja alá, hogy a jogi személy önállóságának elve azon alapvető jogi elvek közé tartozik, amelyen azok társadalmi szervezete alapul, amelytől csak kivételes esetekben lehet eltérni, ahogy az a különböző nemzeti ítélkezési gyakorlatokból is kitűnik. Másrészt a Bizottság a versenyjog alkalmazása során nem hagyhatja figyelmen kívül az Unió tagállamainak ítélkezési gyakorlatát, anélkül hogy veszélybe ne sodorná a különböző versenyjogok szükséges konvergenciáját az európai és nemzetközi versenyjogi hálózatok keretében.

68 A Bizottság vitatja a felperes érveit.

– A Törvényszék álláspontja

69 A felperes lényegében azt állítja, hogy a Bizottság azzal, hogy neki tudta be a szóban forgó jogsértésért való felelősséget, megsértette a társaságok jogi és gazdasági önállóságának elvét.

70 Márpedig, anélkül hogy dönteni kellene a társaságok jogi és gazdasági önállósága elvének hatályáról, vagy akár arról, hogy fennáll‑e a második elv, elegendő annyit megállapítani, hogy azok semmilyen esetben sem járhatnak azzal, hogy egy olyan társaság, amely teljes vagy szinte teljes mértékben egy másik társaság tulajdonában áll, szükségképpen önállóan lép fel a piacon pusztán azért, mert jogi személyiséggel vagy saját gazdasági eszközökkel rendelkezik. Egy ilyen feltételezés ugyanis teljes mértékben figyelmen kívül hagyná azt a számos gyakorlati lehetőséget, amely egy anyavállalat rendelkezésére áll annak érdekében, hogy a teljes vagy szinte teljes tulajdonában álló leányvállalata magatartását formális vagy informális módon befolyásolja.

71 Ennélfogva a jogi és gazdasági önállóság felperes által a jelen ügyben hivatkozott állítólagos elveit a Bizottság nem sértette meg.

72 A felperes által e tekintetben előterjesztett érvek nem lehetnek sikeresek. Egyrészt azon érveket, amelyek szerint a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem ellentétes az Unió egyes tagállamaiban alkalmazandó joggal, mint megalapozatlanokat el kell utasítani a fenti 62. pontban kifejtettekkel azonos okokból, vagyis többek között azért, mert az említett államok joga nem képez olyan releváns jogi keretet, amely alapján a megtámadott határozat jogszerűségét vizsgálni kellene. Másrészt, amennyiben a felperes azt állítja, hogy a Bizottság azzal, hogy neki tudta be a szóban forgó jogsértésért való felelősséget, megsértette az Unió tagállamaiban alkalmazandó társasági jogot és ebből kifolyólag a szubszidiaritás elvét, meg kell állapítani, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdésének megfelel az, hogy ha egy gazdasági egység megsérti a versenyjogot, akkor felelős ezért a jogsértésért, amelyet a Bizottság jogosult szankcionálni az 1/2003 rendelet 23. cikkének (4) bekezdése alapján.

73 A fenti megfontolásokra tekintettel a második részt mint megalapozatlant el kell utasítani.

Az arra vonatkozó hibára alapított harmadik részről, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban olyan bizonyítékokra hivatkozott, amelyek nem támasztják alá a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet

– A felek érvei

74 A felperes lényegében úgy érvel, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot és nyilvánvaló értékelési hibát vétett, amikor úgy ítélte meg, hogy a megtámadott határozat (386) preambulumbekezdésében ismertetett három kiegészítő bizonyíték (lásd a fenti 41. pontot) alátámasztja a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet. E tekintetben lényegében azt állítja, hogy egyrészt az, hogy ő nevezte ki leányvállalata igazgatóságának tagjait, valamint hogy másrészt az Arkema France igazgatótanácsának vagy igazgatóságának öt tagja volt a felperes igazgatótanácsának vagy igazgatóságának is, nem teszik lehetővé az említett vélelem alátámasztását.

75 A Bizottság vitatja a felperes érveit.

– A Törvényszék álláspontja

76 A fenti 52–55. pontban ismertetett ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság nem köteles kiegészítő bizonyítékokkal alátámasztani a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet, amelyet akkor jogosult alkalmazni, ha egy leányvállalat teljes mértékben vagy szinte teljes mértékben az anyavállalat tulajdonában áll, hanem ezzel szemben a felperesnek kell e vélelem megdöntése érdekében elegendő olyan bizonyítékot szolgáltatnia, amely alkalmas annak bizonyítására, hogy leányvállalata önálló magatartást tanúsított a piacon.

77 Ennélfogva, még ha a felperes állításának megfelelően úgy is kellene tekinteni, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (386) preambulumbekezdésében tévesen támaszkodott olyan bizonyítékokra, amelyek nem voltak alkalmasak a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem alátámasztására, egy ilyen hiba semmilyen körülmények között nem alkalmas annak megkérdőjelezésére, hogy a Bizottság joggal támaszkodott pusztán arra a megállapításra, hogy leányvállalata teljes mértékben vagy szinte teljes mértékben a felperes tulajdonában állt, annak vélelmezése érdekében, hogy az meghatározó befolyást gyakorolt az utóbbira.

78 Ennélfogva a harmadik részt mint hatástalant el kell utasítani, anélkül hogy meg kellene vizsgálni a felperes azon érveit, amelyek lényegében a Bizottság által a megtámadott határozatban a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem alátámasztása érdekében hivatkozott bizonyítékok relevanciájának vitatására irányulnak.

Az arra alapított negyedik részről, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy a felperes nem terjesztette elő bizonyítékok olyan csoportját, amely megdöntötte a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet

– A felek érvei

79 A felperes lényegében azt állítja, hogy a Bizottság tévesen tekintette úgy, hogy nem terjesztette elő bizonyítékok olyan csoportját, amely megdöntötte a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet, és bizonyította egyrészt az Arkema France önállóságát a piacon, másrészt pedig azt, hogy a felperes nem avatkozott be leányvállalata kereskedelmi politikájába. Rámutat, hogy a Bizottság állításával ellentétben a bizonyítékok általa előterjesztett csoportja nem annak bizonyítására korlátozódik, hogy nem vett részt a kartellben, vagy arról nem volt tudomása.

80 Elsődlegesen a felperes úgy érvel, hogy egybehangzó bizonyítékok csoportjával bizonyította az Arkema France önállóságát a piacon.

81 Először is a felperes mindenekelőtt emlékeztet arra, ahogy azt az első jogalap első részében is megjegyezte (lásd a fenti 37. pontot), hogy a Bizottság a „szerves peroxidok”‑határozatban elismerte az Arkema France önállóságát a piacon. Emellett azt állítja, hogy bár a 2006. május 3‑án a „hidrogén‑peroxid és perborát”‑ügyben hozott határozatban (COMP/F/38.620) (HL L 353., 54. o., a továbbiakban: „hidrogén‑peroxid”‑határozat) a Bizottság egyszer sem próbálta meg bármilyen konkrét bizonyítékkal alátámasztani a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet, ennek oka az volt, hogy álláspontja szerint nem létezett olyan bizonyíték, amely alkalmas lett volna a vélelem alátámasztására. Végül, mivel a nátrium‑klorát ugyanazon termékcsaládba tartozik, mint a „szerves peroxidok”‑határozatban és a „hidrogén‑peroxid”‑határozatban szereplő termékek, valamint azt az Elf Aquitaine‑csoportban pontosan ugyanolyan módon kezelték, mint az említett két határozatban szereplő termékeket, a Bizottság nem állíthatja megalapozottan a jelen ügyben, hogy a felperes beavatkozott az Arkema France kereskedelmi stratégiájába.

82 Másodszor a felperes azt állítja, hogy az Arkema France egy olyan csoporthoz tartozott, amelyet a leányvállalatok decentralizált irányítása jellemez, és ennek következtében a felperes a csoport élén csak mint nem operatív holding szerepelt, amely semmilyen módon nem avatkozott be leányvállalatai üzleti irányításába. Ezért a Bizottság nem tudhatta volna be neki a szóban forgó jogsértésért való felelősséget, és ugyanígy azonos okból nem végzett hasonló betudást az egyik, a 2004. október 20‑án elfogadott, az [EK] 81. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban hozott határozatban (COMP/C.38.238 – „nyersdohány”‑ügy – Spanyolország) (HL 2007. L 102., 14. o., a továbbiakban: „a spanyol nyersdohány”‑ügyben hozott határozat) szankcióban részesített anyavállalattal szemben.

83 Harmadszor a felperes azt állítja, hogy az Arkema France mindig önállóan határozta meg kereskedelmi stratégiáját.

84 Egyrészt, ellentétben a Bizottságnak a kifogásközlés 324. pontjában tett állításával, és ahogy azt a Bizottság is elismerte meghallgatási tisztviselő előtt tartott meghallgatáson, a felperes soha nem fogadta el vagy hagyta jóvá az Arkema France konkrétan nátrium‑kloráthoz kapcsolódó tevékenységeinek tervét vagy a tevékenységek költségvetését. Éppen ellenkezőleg, az Arkema France a tényállás idején minden szükséges szervezeti, jogi és pénzügyi eszközzel és forrással rendelkezett a nátrium‑kloráthoz kapcsolódó tevékenységek kereskedelmi stratégiájának meghatározásához, valamint e tevékenységek irányításához.

85 Másrészt a felperes előterjeszt több érvet, amelyek célja annak bizonyítása, hogy az Arkema France önállóan lépett fel a piacon. Mindenekelőtt az Arkema France teljes szerződéskötési hatáskörrel rendelkezett anyavállalata előzetes engedélye nélkül, ami lehetőséget biztosított számára, hogy teljesen önállóan irányítsa kereskedelmi politikáját. Továbbá az Arkema France mindig szabadon határozta meg az általa a nátrium‑klorát piacán forgalmazott termékek és szolgáltatások skáláját, mivel a felperes soha nem adott utasítást vagy iránymutatást leányvállalata részére annak termelése, az általa alkalmazott árak, illetve a termelés értékesítése tekintetében. Emellett az Arkema France teljesen szabadon, az anyavállalat beavatkozása nélkül határozhatta meg értékesítési célkitűzéseit és bruttó haszonkulcsát, mivel a felperes személyzetének egyik tagja sem volt jogosult beavatkozni az ilyen típusú döntésekbe. Másfelől a felperes soha nem volt jelen azokon az upstream vagy dowmstream piacokon, amelyeken a leányvállalata tevékenykedett. Végül az Arkema France saját nevében és saját érdekében lépett fel a nátrium‑klorát piacán, nem pedig a felperes képviselőjeként vagy kereskedelmi ügynökeként.

86 Negyedszer a felperes szerint az Arkema France teljes körű pénzügyi önállósággal rendelkezett. E megállapítás a fenti 81–85. pontban ismertetett megfontolásokból, valamint a nátrium‑kloráttal kapcsolatban a csoportban a tényállás idején kifejtett tevékenysége igen szerény jellegéből következik. Ehhez hozzáteszi, hogy az általa az Arkema France felett gyakorolt pénzügyi ellenőrzés igen általános volt, és az így nem vonatkozhatott a nátrium‑kloráttal kapcsolatos tevékenységre.

87 Ötödször a felperes azt állítja, hogy az Arkema France nem tájékoztatta piaci tevékenységéről, és a részére az Arkema France által teljesített egyetlen beszámolás szigorúan a holding alkalmazandó számviteli és pénzügyi szabályozással kapcsolatos kötelezettségeinek keretében maradt. Ennélfogva ez a számadás igen általános szinten maradt, és nem érintette az Arkema France kereskedelmi politikáját.

88 Hatodszor a felperes megjegyzi, hogy a fenti 81–87. pontban ismertetett megfontolások összességének fényében egyrészt a Bizottságnak meg kellett volna állapítania, hogy az Arkema France tevékenysége nem volt alárendelve leányvállalata utasításainak. Másrészt mind az ítélkezési gyakorlatból, mind a Bizottság döntéshozatali gyakorlatából kitűnik, hogy a felperes által a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem megdöntése érdekében előterjesztett összes bizonyíték releváns a leányvállalata önállóságának bizonyítása szempontjából. A felperes által benyújtott bizonyítékok visszautasításával a Bizottság de facto megtagadta az említett vélelem megdöntésének e módját.

89 Másodlagosan a felperes úgy érvel, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (370) preambulumbekezdésében tévesen utasította el a leányvállalata által elkövetett jogsértésben való részvétele hiányának bizonyító jellegét, valamint azt, hogy nem volt tudomása az említett jogsértésről, ami mentesíti a felelősség alól, annak ellenére, hogy a Bizottság kifejezetten elismerte a megtámadott határozatban, hogy a felperes soha nem vett részt sem közvetlenül, sem közvetetten a szóban forgó jogsértésben. Márpedig a részvételt vagy a jogsértésről való tudomást a Bizottság és az uniós bíróságok releváns bizonyítéknak tekintik a jogsértés való felelősség anyavállalatnak való betudhatóságának keretében.

90 Harmadlagosan a felperes rámutat, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (403) preambulumbekezdésében tévesen vélte úgy, hogy az, hogy a felperes nem lépett fel sem a nátrium‑klorát EGT‑beli piacán, sem e termék upstream vagy downstream piacain, nem képezi függetlenségének bizonyítékát. Ez az álláspont ellentétes a Törvényszék T‑30/05. sz., Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 12‑én hozott ítéletéből (az EBHT‑ban nem tették közzé) következő ítélkezési gyakorlattal.

91 A Bizottság vitatja a felperes érveit.

– A Törvényszék álláspontja

92 A felperes lényegében azt állítja, hogy olyan bizonyítékok csokrát terjesztette elő, amelyek bizonyították az Arkema France önállóságát a nátrium‑klorát piacán, és azt, hogy nem avatkozott bele leányvállalata kereskedelmi politikájába.

93 Emlékeztetni kell arra, hogy egyrészt, ahogy az különösen a fenti 52–55. pontban ismertetett ítélkezési gyakorlatból kitűnik, amikor a Bizottság a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelemre hivatkozik a jogsértésért való felelősség anyavállalatnak való betudása érdekében, utóbbi feladata a vélelem megdöntése elegendő olyan bizonyíték szolgáltatása révén, amely alkalmas annak bizonyítására, hogy leányvállalata önálló magatartást tanúsít a piacon. Másrészt a leányvállalat piaci önállóságának bizonyítása, és így az említett vélelem megdöntése érdekében az anyavállalatnak kell benyújtani minden, a közte és leányvállalata között fennálló szervezeti, gazdasági és jogi kapcsolatra vonatkozó bizonyítékot annak alátámasztása érdekében, hogy nem képeznek gazdasági egységet.

94 A jelen ügyben tehát meg kell vizsgálni, hogy a Bizottság joggal gondolta‑e úgy, hogy a bizonyítékok felperes által benyújtott csoportja nem tette lehetővé annak bizonyítását, hogy az Arkema France önálló volt a piacon, valamint a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem megdöntését.

95 Először is, ami a felperes azon érvét illeti, amely szerint a Bizottság által a „szerves peroxidok”‑határozatban és a „hidrogén‑peroxid”‑határozatban elfogadott álláspont azt bizonyítja, hogy az Arkema France önálló magatartást tanúsított a piacon, azt mint megalapozatlant el kell utasítani. Mindenekelőtt rá kell mutatni egyrészt arra, hogy a felperes tévesen értelmezi az említett határozatokat, mivel a Bizottság semmilyen módon nem állapította meg, hogy az Arkema France önállóan lépett fel, akár különösen a nátrium‑klorát piacán, akár általánosan az általa forgalmazott termékek egyéb piacain. Ahogy az ugyanis a „szerves peroxidok”‑határozat 1. cikkéből kitűnik, a Bizottság kizárólag az Arkema France‑t (korábban Atofina) szankcionálta, anélkül hogy döntött volna arról, hogy az e jogsértésért való felelősséget be kell‑e tudni a felperesnek. Másrészt meg kell állapítani, hogy a „hidrogén‑peroxid”‑határozatban a Bizottság különösen a határozat (427) preambulumbekezdésében lényegében arra a megállapításra jutott, hogy a határozatban érintett jogsértésért való felelősséget be kell tudni a felperesnek. Ennélfogva e határozatok egyike sem alapozza meg azt a megállapítást, amely szerint a Bizottság a jelen ügy körülményeihez hasonló körülmények között úgy tekintette, hogy az Arkema France önálló magatartást tanúsított a piacon.

96 Emellett, mivel a Bizottság – ahogy azt a Törvényszék a fenti 60. pontban megállapította – jogosult, de nem köteles betudni a jogsértésért való felelősséget az anyavállalatnak, valamint a jelen ügyben az EK 81. cikk pontos értelmezése alapján tudta be a szóban forgó jogsértésért való felelősséget a felperesnek, az az esetleges megállapítás, amely szerint a Bizottság a korábbi ügyekben vagy úgy vélte, hogy ilyen betudást nem kell elvégezni, vagy kiegészítő bizonyítékokkal támasztotta alá a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet, semmilyen esetben sem teszi lehetővé a jelen ügyben olyan következtetés levonását, hogy tévesen alkalmazta a jogot, amikor a szóban forgó jogsértésért való felelősséget betudta a felperesnek.

97 Másodszor, ami a felperes azon érveit illeti, amelyek szerint az Arkema France önállóságát bizonyítja az Elf Aquitaine csoport decentralizált irányítása, valamint az a tény, hogy a felperes csak „nem operatív holding” volt, amely nem avatkozott bele leányvállalatai üzleti irányításába, és így a Bizottságnak nem kellett volna betudnia neki a jogsértésért való felelősséget, amelyet egyébként nem is tett meg egy másik anyavállalat esetében a spanyol nyersdohány‑ügyben hozott határozatban, ezeket mint megalapozatlanokat szintén el kell utasítani.

98 Mindenekelőtt ki kell emelni egyrészt, hogy azt az állítást, amely szerint a felperes egy „nem operatív holding”, semmilyen olyan konkrét bizonyítékkal nem támasztották alá, amely alkalmas lenne annak bizonyítására, hogy egyáltalán nem gyakorolt meghatározó befolyást leányvállalatára. Másrészt, ahogy az a fenti 60. pontban ismertetett ítélkezési gyakorlatból is kitűnik, az a tény, hogy a Bizottság „a spanyol nyersdohány”‑ügyben hozott határozatban a jogsértésért való felelősséget nem tudta be az anyavállalatnak, semmilyen esetben sem cáfolhatja azt a megállapítást, amely szerint az ilyen betudás feltételei a megtámadott határozatban teljesültek.

99 Emellett mindenesetre a társaságok csoportjának kontextusában a holdingtársaság rendeltetése a különböző társaságokban meglévő részesedések egyesítése és azok irányítása egységességének biztosítása. Ennélfogva nem zárható ki, hogy a felperes meghatározó befolyást gyakorolt leányvállalata magatartására többek között koordinálva a pénzügyi befektetéseket az Elf Aquitaine csoportban. Emellett a felperes különböző, decentralizált irányítás alá tartozó tevékenységeinek belső megosztása a különböző részlegek vagy osztályok között szokásos jelenség a társaságok olyan csoportjainál, mint amelynek élén a felperes található. Ennélfogva ez az érv semmiképpen nem dönti meg azt a vélelmet, amely szerint a felperes és az Arkema France az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkotnak.

100 Harmadszor, amennyiben a felperes azt állítja egyrészt, hogy az Arkema France mindig önállóan határozta meg kereskedelmi stratégiáját a nátrium‑klorát piacán, mivel a felperes soha nem fogadta el vagy hagyta jóvá az Arkema France konkrétan e termékhez kapcsolódó tevékenységeinek tervét vagy a tevékenységek költségvetését, és hogy az utóbbi lényegében rendelkezett a piacon való önálló fellépés lehetőségével, másrészt pedig, hogy az Arkema France teljes körű pénzügyi autonómiával rendelkezett, mivel a felperes által leányvállalata felett gyakorolt ellenőrzés igen általános jellegű volt, ezeket az érveket mint megalapozatlanokat szintén el kell utasítani.

101 Amellett ugyanis, hogy a felperes érveit semmilyen konkrét bizonyíték nem támasztja alá, rá kell mindenekelőtt mutatni arra, hogy az, hogy a felperes soha nem fogadta el vagy hagyta jóvá az Arkema France tevékenységeinek tervét vagy a tevékenységek költségvetését, nem teszi lehetővé annak bizonyítását, hogy nem volt lehetősége sem módosítani, sem elvetni azokat, valamint ellenőrizni alkalmazásukat.

102 Emellett nem zárható ki, hogy a felperes meghatározó befolyást gyakorolt leányvállalata magatartására többek között koordinálva a pénzügyi befektetéseket az Elf Aquitaine csoportban.

103 Végül, ha a felperes ellenőrzést gyakorolt leányvállalata legfontosabb kötelezettségvállalásait illetően, ahogy azt a kifogásközlésre adott válaszában előadta (lásd a válasz 71. oldalát), és ahogy az a megtámadott határozat (392) preambulumbekezdéséből is kitűnik, e körülmény csak megerősíti a Bizottság azon következtetését, amely szerint az említett leányvállalat nem volt önálló a felpereshez képest.

104 Negyedszer a felperes azon érvét, amely szerint az Arkema France nem tájékoztatta a piacon kifejtett tevékenységéről, és csak nagyon általánosan számolt be neki a francia jognak és alapszabályának megfelelően, mint megalapozatlant el kell utasítani. E tekintetben amellett, hogy rá kell mutatni, hogy ezt az érvet semmilyen konkrét bizonyíték nem erősíti meg, az, hogy a felperes – a fenti 103. pontban kifejtetteknek megfelelően – elismerte, hogy ellenőrzést gyakorolt leányvállalata legfontosabb kötelezettségvállalásait illetően, ellentmond ennek az érvnek.

105 Ötödször, amennyiben a felperes előadja, hogy soha nem vett részt a jogsértésben, arról nem volt tudomása és nem lépett fel a nátrium‑klorát upstream vagy downstream piacain, sem az említett piacon, amely számára kis jelentőségű volt, meg kell állapítani, hogy ezek a körülmények nem alkalmasak az Arkema France önállóságának bizonyítására. Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, ahogy az az ítélkezési gyakorlatból is kitűnik, hogy nem a jogsértésre vonatkozó, az anyavállalat és a leányvállalat közötti felbujtói viszony, még kevésbé az anyavállalatnak a jogsértésben való részvétele hatalmazza fel a Bizottságot arra, hogy a bírságokat kiszabó határozatot a vállalkozáscsoport anyavállalatának címezze, hanem az, hogy valamely anyavállalat és annak leányvállalata az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkot (a fenti 55. pontban hivatkozott Michelin kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 290. pontja). Emellett abból sem vonható le semmilyen következtetés, hogy a felperes és az Arkema France elkülönült piacokon működtek, vagy hogy a nátrium‑klorát piaca kis jelentőségű volt a felperes számára. Úgy kell ugyanis tekinteni, hogy egy olyan csoportban, mint amelynek az élén a felperes található, a feladatok megosztása szokásos jelenség, amely nem teszi lehetővé azon vélelem megdöntését, amely szerint a felperes és az Arkema France az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkotnak. Ennélfogva ezeket az érveket mint hatástalanokat el kell utasítani.

106 Hatodszor a felperes azon érvét illetően, amely szerint a Bizottság de facto megtagadta tőle a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem megdöntésére vonatkozó jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a felperes által benyújtott bizonyítékok nem teszik lehetővé az Arkema France önállóságának bizonyítását, azt mint megalapozatlant el kell utasítani. A megtámadott határozatban ugyanis a Bizottság nem vitatta a felperes azon jogát, hogy olyan bizonyítékokat terjesszen elő, amelyek alkalmasak a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem megdöntésére, hanem miután megvizsgálta a felperes által számára benyújtott bizonyítékok csoportját, megalapozottan arra a következtésre jutott, ahogy az a fenti 95–105. pontban is szerepel, hogy e bizonyítékok nem teszik lehetővé az említett vélelem megdöntését.

107 A fenti megfontolások összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy a Bizottság megalapozottan tekintette úgy, hogy a felperes nem terjesztett elő olyan bizonyítékokat, amelyek alkalmasak voltak a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem megdöntésére.

108 Következésképpen az első jogalap negyedik részét részben mint megalapozatlant, részben mint hatástalant el kell utasítani.

A meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem megdönthetetlen vélelemmé alakítására alapított ötödik részről

– A felek érvei

109 A felperes azt állítja, hogy az általa a Bizottságnak szolgáltatott bizonyítékcsoport elutasításával utóbbi átalakította a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet, amelynek megdönthető vélelemnek kellene lennie, megdönthetetlen vélelemmé.

110 Elsődlegesen a felperes úgy érvel, hogy egy megdönthető vélelem megdönthetetlen vélelemmé alakítása sérti az ártatlanság vélelmének elvét. Mindenekelőtt ez az átalakítás egy probatio diabolicát eredményez, vagyis olyan bizonyítékot, amelyet nem lehet vitatni, és amely ennélfogva az ítélkezési gyakorlatra tekintettel elfogadhatatlan bizonyíték. Ezt követően a tárgyalás során a felperes rámutatott, hogy egy ilyen vélelem ellentétes lenne az ártatlanság vélelmének elvével, amely szerepel egyrészt az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt európai egyezményben (a továbbiakban: EJEE), ahogy azt az Emberi Jogok Európai Bírósága 1988. október 7‑i, Salabiaku kontra Franciaország ítéletében (A. sorozat, 141‑A. szám, 28. §) értelmezte, másrészt pedig a 2000. december 7‑én Nizzában kihirdetett, az Európai Unió Alapjogi Chartájában (HL C 364., 1. o.) is, amely az EUSZ 6. cikk (1) bekezdése alapján ugyanolyan jogi kötőerővel bír, mint a Szerződések. Végül a Törvényszék által a tárgyaláson feltett kérdésekre válaszolva a felperes rámutatott, hogy úgy véli, hogy a fenti 45. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet összeegyeztethetetlen az említett rendelkezésekkel.

111 Másodlagosan a felperes azt állítja, hogy a Bizottság lehetetlenné tette a megtámadott határozatban alkalmazott, a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem megdöntését.

112 Először is a megtámadott határozat (396) és (412) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság elismeri, hogy a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem megdöntése gyakorlatilag lehetetlen, mivel itt utal arra, hogy „e vélelem szinte minden esetben beigazolódik”.

113 Másodszor a Bizottság elutasította, hogy figyelembe vegye a felperes által annak érdekében előterjesztett bizonyítékokat, hogy megdöntse a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet, annak ellenére, hogy az ilyen bizonyítékok, amikor a Bizottság hivatkozik rájuk, lehetővé teszik számára, hogy alátámassza az említett vélelmet.

114 Harmadszor a megtámadott határozat (401) preambulumbekezdésének végéből kitűnik, hogy a Bizottság tévesen tekintette úgy, hogy egy anyavállalatot felelősségre kell vonni a jogsértésért, függetlenül attól, hogy beavatkozott‑e leányvállalata tevékenységébe, hogy azt hagyta‑e szabadon fellépni, illetve hogy tudomása volt‑e a leányvállalat által elkövetett jogsértésekről.

115 Negyedszer a Bizottság nem vonta le a megfelelő következtetéseket az Arkema France által a Bizottság 2004. szeptember 10‑én küldött információkérésre 2004. október 18‑án tett észrevételekre vonatkozó értelmezési hibájából, amelyet elismert a meghallgatási tisztviselő előtt tartott meghallgatás során is, és amelyekben összekeverte az Elf Atochemet és a felperest.

116 Ötödször a Bizottság a megtámadott határozatban nemcsak az azt bizonyító konkrét bizonyítékokra támaszkodott, hogy a felperes ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt az Arkema France kereskedelmi irányítására, hanem egyszerű, alá nem támasztott állításokra is, amelyek további, általa soha nem igazolt vélelmeket és feltételezéseket képeztek.

117 Hatodszor a bizonyítékok felperes által előterjesztett csoportjában szereplő bizonyítékok összességéből azt kell levonni, hogy a Bizottság negatív okirati bizonyítékokat igényel arról, hogy az anyavállalat nem avatkozott bele a leányvállalata kereskedelmi politikájába.

118 A Bizottság vitatja a felperes érveit.

– A Törvényszék álláspontja

119 A felperes lényegében úgy érvel, hogy amikor elutasította az általa benyújtott bizonyítékokat, a Bizottság a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelmet megdönthetetlen vélelemmé alakította. Márpedig egy ilyen vélelem jogellenes mind az EJEE mint az Európai Unió Alapjogi Chartája, mind pedig az Európai Unió bíróságai, illetve az Emberi Jogok Európai Bírósága ítélkezési gyakorlatának szempontjából.

120 E tekintetben rá kell mutatni, hogy a fenti 52. pontban ismertetett ítélkezési gyakorlatnak megfelelően nem igényelték azt a felperestől, hogy szolgáltasson bizonyítékot arra, hogy nem avatkozott bele leányvállalata irányításába, csak azt, hogy elegendő bizonyítékot szolgáltasson annak alátámasztására, hogy leányvállalata önállóan lépett fel a szóban forgó piacon.

121 Márpedig az a körülmény, hogy a felperes a jelen ügyben nem nyújtott be olyan bizonyítékokat, amelyek alkalmasak a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem megdöntésére, ahogy az az első jogalap negyedik részének vizsgálatából is kitűnik (lásd a fenti 95–106. pontot), nem jelenti azt, hogy az említett vélelmet semmiképpen sem lehet megdönteni.

122 Ezen oknál fogva először, mint hatástalant el kell utasítani a felperes fenti 110. pontban ismertetett érvét, amely szerint lényegében a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem, amelyet a Bizottság a megtámadott határozatban alkalmazott, és amelynek jogszerűségét a Bíróság elismerte a fenti 45. pontban hivatkozott Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben, ellentétes az ártatlanság vélelmének elvével, ahogy azt egyrészt elismerik az Európai Unió Alapjogi Chartájában és az EJEE‑ben, másrészt pedig ahogy azt az Emberi Jogok Európai Bírósága, illetve az uniós bíróságok értelmezik. Másodszor mint megalapozatlanokat el kell utasítani azokat a fenti 111–117. pontban ismertetett érveket, amelyek szerint lényegében a Bizottság tévesen tekintette úgy, hogy a felperes által neki benyújtott bizonyítékok alátámasztották azt, hogy a felperes nem gyakorolt meghatározó befolyást az Arkema France‑ra, mivel, ahogy az az első jogalap negyedik részének vizsgálata során megállapítást nyert (lásd a fenti 95–106. pontot), a Bizottság a megtámadott határozatban azért tudta be a jogsértésért való felelősséget a felperesnek, mert a felperes által benyújtott bizonyítékok alapján a jelen ügyben nem lehetett az Arkema France önállóságára vonatkozó következtetést levonni.

123 Ennélfogva az első jogalap ötödik részét részben mint megalapozatlant, részben mint hatástalant, és ennek következtében az egész első jogalapot el kell utasítani.

Az azon hat alapvető elv megsértésére alapított második jogalapról, amelyek a szóban forgó jogsértő magatartásért való felelősség felperesnek való betudhatóságából következnek

124 A felperes lényegében azt állítja, hogy a Bizottság megsértett hat alapvető elvet, amikor neki tudta be az Arkema France jogsértő magatartását. A jelen jogalap tehát hat részre oszlik.

A felperes védelemhez való jogának megsértésre alapított első részről

– A felek érvei

125 A felperes lényegében úgy véli, hogy megsértették a védelemhez való jogát a kifogásközlés kézbesítését megelőzően és azt követően.

126 Először a felperes mindenekelőtt kifejti, hogy a Bizottságnak a megtámadott határozat (406) preambulumbekezdésében szereplő értékelését, amely szerint nem volt köteles a felperessel szemben különös gondosságot tanúsítani a kifogásközlésről való értesítést megelőzően, cáfolja az ítélkezési gyakorlat, ahogy az a Bíróság C‑194/99. P. sz., Thyssen Stahl kontra Bizottság ügyben hozott 2003. október 2‑án hozott ítéletéből (EBHT 2003., I‑10821. o.) és C‑105/04. P. sz., Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 21‑én hozott ítéletéből (EBHT 2006., I‑8725. o.) kitűnik. Úgy véli ugyanis, hogy a Bizottságnak a kifogásközlés megküldését megelőzően élnie kellett volna vizsgálati jogkörével, annak érdekében, hogy összegyűjtse a meghatározó befolyás gyakorlására irányuló bizonyítékokat a felperestől ahelyett, hogy beérte az Arkema France által nyújtott bizonyítékokkal. A tárgyaláson a felperes jelezte, hogy ilyen kötelezettség a Törvényszék T‑99/04. sz., AC‑Treuhand kontra Bizottság ügyben 2008. július 8‑án hozott ítéletéből (EBHT 2008., II‑1501. o.), valamint az EUMSZ 101. cikk és EUMSZ 102. cikk alkalmazására vonatkozó bizottsági eljárások lefolytatására alkalmazott megfelelő gyakorlatról szóló kézikönyvből (a továbbiakban: a megfelelő gyakorlatokról szóló kézikönyv) is következik, amely a tárgyalás időpontjában elérhető volt a Bizottság weblapján.

127 Ezt követően, a vele szemben foganatosított vizsgálati intézkedések hiányában a felperest megfosztották attól a jogától, hogy a kifogásközlés elfogadása előtt ismertesse az Elf Aquitaine csoport működési módját, kapcsolatait az Arkema France‑szal és az általa a nátrium‑klorátra vonatkozó tevékenysége irányításában játszott tisztán passzív szerepet. Emellett nem volt lehetősége ellenőrizni az Arkema France által szolgáltatott információk helyességét, amelyek tekintetében utóbbi bizalmas kezelést kért, mint például a felperes forgalma tekintetében, amelyet az Arkema France egy információkérésre válaszul adott meg a Bizottságnak.

128 Emellett, mivel a vizsgálat az azt követő időszakot érintette, hogy az Arkema France kilépett az Elf Aquitaine csoportból 2006. május 18‑án, a Bizottság nem kaphatott teljes válaszokat az általa az Arkema France‑nak feltett kérdésekre. A felperes tehát elveszített egy esélyt egyrészt arra, hogy elérje a vele szemben felhozott kifogások módosítását, azáltal hogy már a vizsgálat szakaszában bizonyítja, hogy nem lehet neki betudni az Arkema France által elkövetett jogsértést, másrészt pedig arra, hogy elkerülje, hogy vele szemben két külön bírságot szabjanak ki. A tárgyaláson ehhez hozzátette, hogy mivel a kifogásközlést olyan időpontban kapta meg, amikor az Arkema France már nem volt az Elf Aquitaine csoport tagja, és négy év eltelt a vizsgálat megkezdése óta, már nem rendelkezett olyan bizonyítékokkal, amelyek lehetővé tették volna számára, hogy hatékonyan védekezzen a kifogásközlésről való értesítés időpontjában.

129 Végül a felperes védekezési képességének lerontását súlyosította a Bizottság által a „monoklórecetsav”‑határozatban, az [EK 81. cikk] és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban 2006. május 31‑én hozott C (2006) 2098 végleges határozatban (COMP/F/38.645 – „metakrilátok”‑ügy) (HL 2006. L 322., 20. o.; a továbbiakban: „metakrilátok”‑határozat), a „hidrogén‑peroxid”‑határozatban és a megtámadott határozatban elfogadott összefüggéstelen és ellentmondásos álláspont.

130 Emellett a tárgyaláson a felperes megjegyezte egyrészt, hogy a Bíróság elismerte a versenyjogi bírságok büntető jellegét a C‑199/92. P. sz., Hüls kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott ítéletében (EBHT 1999., I‑4287. o.), a C‑266/06. P. sz., Evonik Degussa kontra Bizottság és Tanács ügyben 2008. május 22‑én hozott ítéletében (az EBHT‑ban nem tették közzé), valamint a C‑45/08. sz., Spector Photo Group és Van Raemdonck ügyben 2009. december 23‑án hozott ítéletében (az EBHT‑ban még nem tették közzé), másrészt, hogy az Európai Unió Alapjogi Chartája, amely 2009. december 1‑jén lépett hatályba, azonnal alkalmazandó a Törvényszék előtt folyamatban lévő jogvitákban. Ebben az összefüggésben előadja, hogy megsértették alapvető jogait, mivel a Bizottság tévesen ítélte meg úgy, hogy „a vállalkozás, nem pedig elkülönülten az egyes jogi személyek hivatkozhatnak az alapvető jogokra”.

131 Másodszor a felperes azt állítja, hogy a megtámadott határozat (402)–(406) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság az ítélkezési gyakorlat által előírtakat megsértve elmulasztotta gondosan megvizsgálni az általa a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem megdöntése érdekében benyújtott bizonyítékcsoport egészét, amennyiben pusztán elutasította ezeket a bizonyítékokat meg nem indokolt, tisztán elméleti jellegű állítások, feltevések és vélelmek alapján, amelyek nem tükrözték az Elf Aquitaine csoport valós működését a tényállás időpontjában.

132 A Bizottság vitatja a felperes érveit.

– A Törvényszék álláspontja

133 A felperes arra hivatkozik, hogy a Bizottság megsértette védelemhez való jogát, egyrészt, mivel nem foganatosított vele szemben semmilyen vizsgálati intézkedést a kifogásközlésről való értesítését megelőzően, másrészt pedig azzal, hogy az értesítést követően elmulasztotta gondosan megvizsgálni az általa a meghatározó befolyás gyakorlására vonatkozó vélelem megdöntése érdekében benyújtott bizonyítékcsoport egészét.

134 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a védelemhez való jog tiszteletben tartása megköveteli, hogy a k