Keywords

Summary



Keywords

1. Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – A Bíróság hatásköre – Korlátok – Az uniós joggal összhangban lévő nemzeti szabályozás elfogadása esetében az uniós jog alkalmazási körén kívül eső tényállás vonatkozásában kért értelmezés

(EU 35. cikk)

2. Európai Unió – Büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés – A sértett jogállása a büntetőeljárásban – 2001/220 kerethatározat – Sértett – Fogalom – Jogi személyek – Kizártság

(2001/220 tanácsi kerethatározat, 1. cikk a) pont és 10. cikk (1) bekezdés)

3. Európai Unió – Büntetőügyekben folytatott rendőrségi és igazságügyi együttműködés – A sértett jogállása a büntetőeljárásban – 2001/220 kerethatározat – A nemzeti szabályozás által bizonyos bűncselekmények vonatkozásában kifejezetten biztosított közvetítői eljárás

(2001/220 tanácsi kerethatározat, 10. cikk)

Summary

1. A Bíróság akkor is hatáskörrel rendelkezik az előzetes döntéshozatal céljából az EU 35. cikk keretében előterjesztett kérdés megválaszolására, ha az alapeljárás tényállása kívül esik az uniós jog alkalmazási körén, amennyiben a nemzeti szabályozás az uniós jog által nem érintett valamely helyzet rendezése érdekében az uniós jogban alkalmazottnak megfelelő megoldást választ. Nyilvánvaló uniós jogi érdek fűződik ugyanis ahhoz, hogy a jövőbeli értelmezési eltérések elkerülése érdekében az uniós jog minden rendelkezését egységesen értelmezzék, függetlenül attól, hogy milyen körülmények között alkalmazzák azokat.

(vö. 33. pont)

2. A büntetőeljárásban a sértett jogállásáról szóló 2001/220 kerethatározat 1. cikkének a) pontját és 10. cikkét akként kell értelmezni, hogy a büntetőügyekben lefolytatott közvetítésnek az említett 10. cikk (1) bekezdése szerinti elősegítése szempontjából a „sértett” fogalmába nem tartoznak bele a jogi személyek.

A kerethatározat 1. cikke a) pontjának – amely úgy határozza meg a kerethatározat alkalmazásában a sértett fogalmát, mint „természetes személy”, aki olyan károsodást szenvedett, ideértve testi vagy szellemi épségének sérelmét, érzelmi szenvedését vagy gazdasági veszteségét is, amelynek közvetlen oka olyan cselekmény vagy mulasztás, amely valamely tagállam büntetőjogi szabályainak megsértésével valósult meg – már a megfogalmazásából kitűnik, hogy a kerethatározat e rendelkezése csak azokra a természetes személyekre vonatkozik, akiket ilyen kár ért.

Az a körülmény, hogy egyes tagállamok arra az esetre is biztosítják a büntetőügyekben történő közvetítés lefolytatását, ha a sértett jogi személy, nem vonja kétségbe e következtetést. Mivel ugyanis a kerethatározat nem törekszik a szóban forgó terület teljes körű harmonizációjára, nem kötelezi a tagállamokat arra, de nem is akadályozza meg őket abban, hogy e kerethatározat rendelkezéseit akkor is alkalmazzák, ha a sértett jogi személy. A kerethatározat akként értelmezése, hogy az csak a természetes személyekre vonatkozik, a jogi személyekkel szembeni hátrányos megkülönböztetést sem jelent, mivel az uniós jogalkotó megalapozottan alakíthatott ki olyan jogvédelmi rendszert, amely csak a természetes személyekre vonatkozik, mivel ez utóbbiak a jogi személyekhez képest objektíve eltérő helyzetben vannak, mégpedig nagyobb fokú kiszolgáltatottságuk, valamint azon érdekek jellege miatt, amelyeket csak a természetes személyek elleni bűncselekmények sérthetnek, így például a sértett élete vagy testi épsége.

(vö. 26., 28–31. pont és a rendelkező rész 1. pontja)

3. A büntetőeljárásban a sértett jogállásáról szóló 2001/220 kerethatározat 10. cikkét akként kell értelmezni, hogy az nem követeli meg a tagállamoktól, hogy a közvetítői eljárás lehetőségét minden olyan bűncselekmény vonatkozásában biztosítsák, amelyeknek a nemzeti szabályozás által meghatározott törvényi tényállása lényegében megfelel azon bűncselekmények törvényi tényállásának, amelyek vonatkozásában e szabályozás kifejezetten rendelkezik a közvetítői eljárásról.

E rendelkezés ugyanis arra szorítkozik, hogy azon bűncselekmények vonatkozásában követelje meg a tagállamoktól a közvetítés elősegítését, amelyeknél ezt megfelelőnek tartják, vagyis a tagállamok mérlegelésétől függ azon bűncselekmények megválasztása, amelyek esetében közvetítői eljárásra van mód. Ebből következik, hogy a nemzeti jogalkotó nem lépi túl az őt megillető mérlegelési jogkör kereteit, amikor úgy dönt, hogy a közvetítői eljárás alkalmazását csak a személy elleni, a közlekedési, illetőleg a vagyon elleni bűncselekmények esetében teszi lehetővé, amely döntés alapvetően jogpolitikai indokokhoz kapcsolódik.

(vö. 37–38., 40. pont és a rendelkező rész 2. pontja)