ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

A 2011/7 irányelv (2), (3), (8), (9), (11), (19) és (22) preambulumbekezdése a következőket mondja ki: „(2) A belső piacon a gazdasági szereplők a legtöbb árut és szolgáltatást halasztott fizetés mellett értékesítik, illetve nyújtják a többi gazdasági szereplőnek és hatóságnak, amelynek értelmében az eladó vagy a szolgáltatást nyújtó a felek közötti megállapodásban, a szállítói számlán szereplő előírásban, illetve a törvényben meghatározott időt biztosít ügyfelének a számla kifizetésére. (3) A gazdasági szereplők vagy a gazdasági szereplők és a hatóságok közötti kereskedelmi ügyletekben a fizetésre gyakran csak a szerződésben szereplő vagy az általános kereskedelmi feltételekben megállapított határidő után kerül sor. Annak ellenére, hogy az árukat leszállították, illetve a szolgáltatásokat teljesítették, számos vonatkozó számlát csak jóval a határidő után egyenlítenek ki. A késedelmes fizetés hátrányosan érinti a vállalkozások likviditását, és bonyolultabbá teszi pénzügyi gazdálkodásukat. Versenyképességüket és nyereségességüket is érinti, ha a hitelezőnek a késedelmes fizetés miatt külső finanszírozást kell igénybe vennie. […] […] (8) Ezen irányelv hatálya kizárólag a kereskedelmi ügyletek ellenértékének kiegyenlítésére vonatkozik. Ezen irányelvnek nem kell szabályoznia a fogyasztókkal kötött ügyleteket, illetve a más ügyletekkel kapcsolatos kamatfizetést, például a csekkekre és váltókra vonatkozó törvényes kifizetéseket, valamint a kártérítéseket, ideértve a biztosító társaságok kifizetéseit is. Ezenkívül a tagállamoknak ki kell tudniuk zárni a felszámolási eljárás hatálya alá tartozó tartozásokat, ideértve az adósságátütemezési eljárásra irányuló eljárásokat is. (9) Ezen irányelv valamennyi kereskedelmi ügyletre vonatkozik függetlenül attól, hogy az adott ügylet magán‑ vagy közvállalkozások, illetve vállalkozások és hatóságok között megy‑e végbe […] Ezért ezen irányelv a fővállalkozók és szállítóik, valamint alvállalkozóik között lebonyolódó valamennyi kereskedelmi ügyletet is szabályozza. […] (11) Az ezen irányelv hatálya alá tartozó fizetés ellenében történő áruszállításnak vagy szolgáltatásnyújtásnak magában kell foglalnia a középületek tervezését és kivitelezését, valamint magas‑ és mélyépítési munkákat. […] (19) A késedelmes fizetés előnytelenné tétele érdekében a késedelmes fizetés következtében felmerült behajtási költségekért a hitelezőknek nyújtott méltányos kártérítést kell biztosítani. A behajtási költségeknek a késedelmes fizetés következtében felmerülő adminisztratív költségek megtérítését, valamint a felmerülő belső költségekért fizetendő kártérítést is fedezniük kell, amelynek érdekében ennek ezen irányelvnek egy rögzített minimumösszeget kell meghatároznia, amelyhez a késedelmi kamatot hozzá kell adni. […] […] (22) Ez az irányelv nem akadályozza meg a részletfizetéseket, illetve a szakaszos fizetéseket. Azonban mindegyik részletet vagy kifizetést a megállapított feltételek szerint kell megfizetni és azokra az ezen irányelvben meghatározott késedelmes fizetésre vonatkozó szabályok alkalmazandók.”
26

Másrészt a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az adólevonási jog főszabály szerint továbbra is fennmarad, még ha az adóalany a levonás alapját képező említett eszközöket és szolgáltatásokat később akaratán kívül álló okokból nem is használta fel adóköteles tevékenységei keretében (2018. február 28‑iImofloresmira – Investimentos Imobiliários ítélet, C‑672/16, EU:C:2018:134, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). E tekintetben a Bíróság pontosította, hogy ilyen körülménynek között annak megállapítása, hogy az említett irányelv 185. cikke értelmében vett módosulások fennállásának megállapításához elegendő, hogy valamely ingatlan az arra vonatkozó bérleti szerződés felmondását követően a tulajdonosának szándékán kívül álló körülmények miatt üresen álljon, holott bizonyították, hogy ez utóbbinak továbbra is szándékában áll annak adóköteles tevékenységéhez való felhasználása, és e célból megteszi a szükséges lépéséket, a korrekciók területén alkalmazandó rendelkezéseken keresztül a levonási jog korlátozásához vezet (2018. február 28‑iImofloresmira – Investimentos Imobiliários ítélet, C‑672/16, EU:C:2018:134, 47. pont).
60

E tekintetben a fellebbező érvelése nem állja meg a helyét a módosított 2013/255 határozat 27. és 28. cikkének puszta szövegével szemben, amennyiben e cikkek (2) bekezdése immár a személyek hét kategóriája tekintetében vezeti be az említett jegyzékbe való felvétel önálló kritériumát, amely kategóriák körében szerepel a Szíriában tevékenykedő vezető üzletemberek kategóriája, továbbá amennyiben e cikkek (3) bekezdése három olyan esetet vezet be, amelyekben annak ellenére, hogy egy személy e hét kategória valamelyikébe tartozik, nem kell őt felvenni a korlátozó intézkedések hatálya alá tartozó személyek és szervezetek jegyzékébe, illetve nem kell azon fenntartani. A Bizottság szerint az e cikkek (2) és (3) bekezdése közötti kölcsönhatás bizonyítja, hogy létezik egyfajta megdönthető vélelem, amely egyáltalán nem sérti az ártatlanság vélelmét, és amely nem is képezi a bizonyítási teher elfogadhatatlan megfordítását.
12

2017. március 23‑án NG és OH keresetet indított a Tribunalul Specializat Cluj (Kolozs megyei különös hatáskörű törvényszék, Románia) előtt többek között a refinanszírozási szerződés általános feltételei 4. szakasza 1. pontja tisztességtelen jellegének megállapítása iránt. NG és OH azt is állították, hogy a Banca Transilvania nem tett eleget tájékoztatási kötelezettségének, tekintve, hogy e szerződés megtárgyalása és megkötése során nem figyelmeztette őket az eredeti szerződés külföldi pénznemre való átváltásával járó kockázatra. Közelebbről, mivel a hitelfelvevők csak román lejben szerzett jövedelemmel rendelkeznek, a Banca Transilvaniának fel kellett volna hívnia a figyelmüket e pénznem azon külföldi devizához viszonyított leértékelődésének hatásaira, amelyben a kölcsönt vissza kellett fizetni. Ezenkívül a devizában történő visszafizetésre vonatkozó feltétel egyenlőtlenséget idéz elő a hitelfelvevők kárára, mivel egyedül ők viselik az árfolyamkockázatot. Következésképpen NG és OH a Tribunalul Specializat Clujtól (Kolozs megyei különös hatáskörű törvényszék) a refinanszírozási szerződés megkötésének időpontjában érvényes CHF/RON átváltási árfolyam befagyasztását, valamint a kevésbé kedvező árfolyam alapján kifizetett összegek visszatérítését kérték.
18

E körülmények között a Juzgado de lo Mercantil no 9 de Barcelona (barcelonai 9. sz. kereskedelmi bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé: „A poggyász elveszítésének bizonyítottsága esetén a légitársaság köteles‑e minden esetben az 1999. május 28‑án Montrealban kötött egyezmény 17. cikkének (2) bekezdésében és 22. cikkének (2) bekezdésében foglalt legsúlyosabb esetre előírt, 1131 különleges lehívási jog (SDR) összegű felső kártérítési összeghatárnak megfelelő összegű kártérítést fizetni az utas részére, vagy olyan felső kártérítési összeghatárról van szó, amelyet a bíróság mérsékelhet, többek között a poggyász elvesztésének esetében is, az ügy összes körülményére figyelemmel, oly módon, hogy az 1131 különleges lehívási jog (SDR) csak akkor ítélhető meg, ha az utas a jog által elfogadott bármely bizonyítási eszköz útján bizonyítja, hogy az ellenőrzött poggyászban szállított tárgyak és személyes holmik értéke, valamint az azok pótlása érdekében beszerzett tárgyak értéke elérte ezt az összeghatárt, vagy ennek hiányában a bíróság figyelembe vehet más paramétereket is, például a poggyász kilogrammban mért súlyát, vagy hogy a poggyász az oda‑ vagy a visszaút során veszett‑e el, annak érdekében, hogy értékelje a poggyász elveszítéséből fakadó kellemetlenségek által okozott nem vagyoni kárt?”
19

2016. május 3‑i ítéletével a Landgericht Frankfurt am Main (Frankfurt am Main‑i regionális bíróság, Németország) elutasította a Constantin Film Verleih keresetét. Az utóbbi fellebbezése alapján viszont az Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Frankfurt am Main‑i regionális felsőbíróság, Németország) 2018. augusztus 22‑i ítéletével részben helyt adott a Constantin Film Verleih kérelmének, és kötelezte a YouTube‑ot és a Google‑t arra, hogy bocsássa rendelkezésére a szóban forgó felhasználók e‑mail‑címét, a fellebbezést ezt meghaladó részében azonban elutasította.
35

Írország elöljáróban emlékeztet először is a kereskedelmi hajózásról szóló törvény 8. és 17. cikkének szövegére, amelyek előírják az MCIB függetlenségét, és e szerv tagjai számára összeférhetetlenségi szabályokat állapítanak meg. Hozzáteszi, hogy e szerv az Ethics in Public Office Act 1995 (a közszolgálati etikáról szóló 1995. évi törvény) és a Standards in Public Office Act 2001 (a közszolgálati standardokról szóló 2001. évi törvény) hatálya alá tartozik, amelyek előírják, hogy a közszolgálatban bizonyos feladatokat ellátó személyeknek be kell jelenteniük azokat az érdekeket, amelyek lényegesen befolyásolhatják feladataik ellátását. Írország a törvény által létrehozott Standards in Public Office Commissionre (közszolgálati standardokkal foglalkozó bizottság, Írország) is hivatkozik, amelynek célja, hogy a panaszokat kivizsgálja, és részletes iránymutatásokat nyújtson a tisztviselők számára a jogszabályok tiszteletben tartásának módjáról.
26

A kérdést előterjesztő bíróság konkrétan arra keresi a választ, hogy először is a „gazdálkodás” fogalmát úgy kell‑e értelmezni, hogy az kizárólag a mezőgazdasági műveleteknek felel meg, vagy az magában foglalja a mezőgazdasági területek öntözését és víztelenítését célzó szivattyútelep üzemeltetését is, másodszor a gazdálkodás „normális” jellegét kizárólag az élőhely‑nyilvántartás vagy a céldokumentumok alapján kell‑e értékelni, vagy az értékelhető a nemzeti jog más általános elvei alapján is, mint például a BNatSchG 5. §‑ának (2) bekezdésében előírt helyes szakmai gyakorlatok, harmadszor a tulajdonosok vagy a gazdasági szereplők által végzett gazdálkodás korábbi jellege kizárólag azt feltételezi‑e, hogy az ilyen gazdálkodásra a 2004/35 irányelv átültetési időpontja, azaz 2007. április 30. előtt bármikor kellett, hogy sor kerüljön, vagy annak az ezen időpontban való végrehajtást követően folytatódnia is kellett, és negyedszer az ilyen korábbi gazdálkodásnak az élőhely‑nyilvántartástól és a céldokumentumoktól függetlenül kellett‑e megvalósulnia.
17

WM e határozattal szemben fellebbezést nyújtott be a Landgericht Frankfurt am Main (frankfurt am maini regionális bíróság, Németország) előtt, amely 2017. augusztus 24‑i határozatával azt elutasította. WM ezen utóbbi határozattal szemben felülvizsgálati kérelmet terjesztett elő a Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország) előtt a 2017. augusztus 18. és 2017. október 23. közötti őrizetére vonatkozó határozat jogellenességének megállapítása iránt.
2

A kérelmet a Friends of the Irish Environment Ltd és az An Bord Peanála (területrendezési hivatal, Írország; a továbbiakban: Hivatal) között, ez utóbbi azon határozata tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amely egy korábbi határozatban eredetileg meghatározott tízéves határidőn túl további ötéves határidőt biztosított egy cseppfolyósított földgáz gázzá történő visszaalakítására szolgáló terminál megépítésére.
2

E kérelmet a Recorded Artists Actors Performers Ltd (a továbbiakban: RAAP) és a Phonographic Performance (Ireland) Ltd (a továbbiakban: PPI), valamint a Minister for Jobs, Enterprise and Innovation (foglalkoztatásügyi, vállalkozásügyi és innovációs miniszter, Írország), Ireland (Írország) és az Attorney General között folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, a harmadik országok állampolgárai részére olyan esetben járó egyszeri méltányos díjazáshoz való jog tárgyában, amikor e személyek közreműködtek valamely, Írországban felhasznált hangfelvétel elkészítésében.
30

Végül, amint arra a kérdést előterjesztő bíróság is rámutat, jóllehet az utasok védelmére irányuló célkitűzésre figyelemmel tágabban is lehetne értelmezni a légi fuvarozókat terhelő azon ellátási kötelezettséget, miszerint azok maguk kötelesek gondoskodni utasaik szállodában történő elhelyezésének megszervezéséről, mivel ez utóbbiaknak a nemzeti jogban a jogellenes károkozásért való felelősséget szabályozó feltételek és eljárási szabályoktól függően lehetőségük van arra, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben keresetet nyújtsanak be légi fuvarozójukkal szemben, meg kell állapítani, hogy a 261/2004 rendelet e védelmet egy egységesített és azonnali segítségnyújtási rendszer bevezetésével korlátozottabban valósította meg, amint az a jelen ítélet 26. pontjában is említésre került.
29

E bíróság először is kifejti, hogy a Supreme társaságok által Belgiumban foganatosított, zárolást elrendelő biztosítási intézkedést már megszüntették, miután egy belga bíróság a Belga Királyság és a Holland Királyság között létrejött, joghatóságról, a csődről, valamint a bírósági határozatok, választottbírósági határozatok és közokiratok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 1925. március 28‑án Brüsszelben kelt egyezmény (a továbbiakban: az 1925. évi kétoldalú egyezmény) alapján engedélyezte a rechtbank Limburg (limburgi bíróság) 2017. június 12‑i határozatának, illetve a Gerechtshof ‘s‑Hertogenbosch (’s‑hertogenboschi fellebbviteli bíróság) 2017. június 27‑i határozatának végrehajtását. Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy a Supreme társaságok eljáráshoz fűződő érdeke továbbra is fennáll, mivel a rechtbank Limburg (limburgi bíróság) nemcsak engedélyezte a zárolás megszüntetését, hanem azt is megtiltotta, hogy a Supreme társaságok további zárolást foganatosítsanak a letéti számlán.
23

Egyfelől ugyanis e rendelkezés első albekezdése értelmében a barangolásszolgáltatók „kínálhatnak”, a barangolást végző ügyfelek pedig „önszántukból választhatnak a 6a., 6b., 6c. cikkben […] foglaltaktól eltérő barangolási díjszabást is, aminek eredményeként […] más díjat fizetnek, mint amit e döntés hiányában fizetnének”. Az 531/2012 rendelet 6e. cikkének (3) bekezdése tehát egy olyan eltérési rendszert (opt‑out) vezet be, amely szerint – lényegében –, ha egy ügyfél nem kíván élni a BDB lehetőségével, azt kifejezetten ki kell nyilvánítania. Ezt az értelmezést e rendelkezés első albekezdésének utolsó mondata is megerősíti, amely előírja, hogy „[a] barangolásszolgáltató ezeket a barangolást végző ügyfeleket köteles emlékeztetni arra, hogy ezáltal a barangoláshoz kapcsolódó mely előnyöket veszítik el[, ha ezen utóbbiaknak az e rendelet 6a., 6b. és 6c. cikkének megfelelően rögzített díjszabástól eltérő díjszabást kellene választaniuk].” Egyébiránt ugyanezen rendelkezés szövege nem rögzíti az alkalmazására vonatkozó időbeli keretet, amiből az a következtetés vonható le, hogy egy ilyen opt‑out választásra a 2017. június 15‑i határidő előtt is sor kerülhetett. Ennek megfelelően annak érdekében, hogy erre a választásra már ezen időpont előtt is sor kerülhessen, illetve hogy a másik díjszabást ezen időpontot követően meg lehessen tartani, a barangolásszolgáltatóknak ezen időpont előtt fel kellett venniük a kapcsolatot az érintett ügyfelekkel a célból, hogy megkérdezzék, meg akarják‑e tartani a másik díjszabást, emlékeztetve őket arra, hogy „a barangoláshoz kapcsolódó mely előnyöket veszítik el” ezzel a választással. E szabály értelmében, ha egy ügyfél nemleges választ adott, vagy nem válaszolt, automatikusan a BDB díjszabás alá sorolták.
24

E körülmények között a C‑503/19. sz. ügyben kérdést előterjesztő bíróság, a Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 17 de Barcelona (barcelonai 17. sz. közigazgatási bíróság, Spanyolország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Összhangban áll‑e a 2003/109 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésével és 17. cikkével a nemzeti bíróságok általi azon értelmezés, amely szerint bármely jellegű büntetett előélet elegendő ok a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező jogállás elismerésének megtagadására? 2) A nemzeti bíróságnak a büntetett előélet mellett figyelembe kell‑e vennie egyéb tényezőket is, mint a büntetés súlyosságát és időtartamát, a kérelmező által a társadalomra jelentett veszélyt, korábbi jogszerű tartózkodásának időtartamát és az országgal kialakított kapcsolatát, mindezen tényezők együttes értékelése útján? 3) Úgy kell‑e értelmezni a [2003/109] irányelv 6. cikkének (1) bekezdését, hogy azzal ellentétes az a nemzeti jogszabály, amely – a [2003/109 irányelv] 6. cikk[ének] (1) bekezdésében és […] 17. cikk[é]ben foglalt értékelési szempontok megállapítása nélkül – lehetővé teszi közrendi vagy közbiztonsági okokból a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező jogállás elismerésének megtagadását a 4. cikk alapján? 4) Úgy kell‑e értelmezni a 2003/109 irányelv 6. cikkének (1) bekezdését és 17. cikkét, hogy a nemzeti bíróságnak – a Bíróságnak az irányelvek vertikális hatályára vonatkozó ítélkezési gyakorlatával összhangban – jogában áll és lehetősége nyílik arra, hogy a büntetett előélet értékelése céljából közvetlenül alkalmazza a[z ezen irányelv 6. cikk[ének] (1) bekezdésében és […] 17. cikk[é]ben foglaltakat, figyelembe véve a büntetés súlyosságát és időtartamát, valamint a kérelmező által a társadalomra jelentett veszélyt? 5) Úgy kell‑e értelmezni az uniós jogot, különösen a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező jogállás elismeréséhez való jogot, valamint az egyértelműség, az átláthatóság és az érthetőség elvét, hogy azokkal ellentétes [a 4/2000. sz. sarkalatos törvény végrehajtási rendelete] 147–149. cikkének és a 4/2000. sz. sarkalatos törvény 32. cikkének a spanyol bíróságok általi azon értelmezése, amely szerint a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező jogállás megtagadásának lehetnek közrendi és közbiztonsági okai, annak ellenére, hogy a megtagadás okaként szolgáló szabályokat nem állapítják meg egyértelműen és átláthatóan? 6) Összhangban áll‑e a 2003/109 irányelv, és különösen 6. cikke (1) bekezdése hatékony érvényesülésének elvével az a nemzeti szabályozás és annak a bíróságok általi azon értelmezése, amely akadályozza a huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező jogállás megszerzését és az ideiglenes tartózkodási engedéllyel rendelkező jogállás megszerzését segíti elő?”
5

Ezen irányelv 4. cikke a következőket írja elő: „(1) A tagállamok – ezen irányelv alapján és a IV. fejezetben, valamint a 16. cikkben megállapított feltételeknek való megfelelésre is figyelemmel – a következő családtagok beutazását és tartózkodását engedélyezik: a) a családegyesítő házastársa; b) a családegyesítő és házastársa kiskorú gyermekei, beleértve azokat a gyermekeket is, akiket vagy az érintett tagállam illetékes hatóságai által hozott határozattal, vagy az illető tagállam nemzetközi kötelezettségei miatt automatikusan végrehajtható határozattal, vagy olyan határozattal összhangban fogadtak örökbe, amelyet a nemzetközi kötelezettségekkel összhangban el kell ismerni; c) a családegyesítő kiskorú gyermekei, beleértve örökbe fogadott gyermekeit is, ha a családegyesítő szülői felügyeleti joggal rendelkezik, és a kiskorú gyermekek az ő eltartottjai. A tagállamok engedélyezhetik az olyan gyermekekkel kapcsolatos családegyesítést, akik felett a szülői felügyeleti jogot megosztották, feltéve hogy ebbe a szülői felügyeleti jogot gyakorló másik fél beleegyezett; d) a házastárs kiskorú gyermekei, beleértve örökbe fogadott gyermekeit is, ha a házastárs szülői felügyeleti joggal rendelkezik, és a kiskorú gyermekek az ő eltartottjai. A tagállamok engedélyezhetik az olyan gyermekekkel kapcsolatos családegyesítést, akik felett a szülői felügyeleti jogot megosztották, feltéve hogy ebbe a szülői felügyeleti jogot gyakorló másik fél beleegyezett. Az e cikkben említett kiskorú gyermekek életkora nem haladhatja meg az érintett tagállam joga által megállapított nagykorúsági életkort, és nem lehetnek házasok. […]”
50

Először is a Vámkódex 74. cikkének (1) bekezdése pontosítja, hogy a vámtartozást a szóban forgó áru kiadása előtt kell megfizetni, vagy az előtt kell arra biztosítékot nyújtani. Mivel e kódex 78. cikkét az áru kiadását, következésképpen a vámtartozás megfizetését vagy az arra való biztosíték nyújtását követően kell alkalmazni, a nyilatkozattevő személyére vonatkozó információk módosítása nem befolyásolja a vámtartozás meg nem fizetése kockázatának fennállását. Annál is inkább, mivel – amint az e kódex 4. cikke 18. pontjának, 5. cikke (2) bekezdésének és 201. cikke (3) bekezdése első albekezdésének együttes olvasatából kitűnik – ezen információknak a közvetett képviseleti viszony fennállásának megállapítása céljából történő módosítása azzal a hatással járna, hogy nemcsak azon személy, aki a vámáru‑nyilatkozatot saját nevében és saját érdekében eredetileg megtette, hanem a közvetetten képviselt személy is e tartozás adósa lesz.
50

Amint az a 2006/54 irányelv (30) preambulumbekezdéséből is következik, a nemzeti bíróság feladata azoknak a tényeknek a nemzeti joggal vagy gyakorlattal összhangban történő megítélése, amelyek alapján közvetett hátrányos megkülönböztetés fennállását lehet vélelmezni, és amelyek rendelkezhetnek úgy is, hogy a közvetett hátrányos megkülönböztetés minden eszközzel, akár statisztikai adatok alapján is megállapítható (2019. október 3‑iSchuch‑Ghannadan ítélet, C‑274/18, EU:C:2019:828, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
18

E beszedési megbízást e társaság megtámadta a tribunal administratif de Rennes (rennes‑i közigazgatási bíróság, Franciaország) előtt, amely a 2015. június 25‑i ítéletével megsemmisítette azt. A ministre de l’Environnent, de l’Énergie et de la Mer, chargé des relations internationales sur le climat (a nemzetközi éghajlatpolitikai tárgyalásokkal is megbízott környezetvédelmi, energiaügyi és tengerügyi miniszter, Franciaország) által ezen ítélettel szemben benyújtott fellebbezést a cour administrative d’appel de Nantes (nantes‑i közigazgatási fellebbviteli bíróság, Franciaország) 2017. április 14‑én elutasította. A ministre de l'agriculture et de l’alimentation (mezőgazdasági és élelmezésügyi miniszter, Franciaország) ezen ítélettel szemben a Conseil d’État (államtanács, Franciaország) előtt felülvizsgálati kérelmet nyújtott be, amelyben többek között azt állította, hogy a fellebbviteli bíróság egyfelől tévesen alkalmazta a jogot, amikor megállapította, hogy a munkavállalói járulékok alóli mentességek nem jelentettek előnyt a halászati és haltenyésztő vállalkozások számára, holott azokat az Európai Bizottság a közös piaccal összeegyeztethetetlen állami támogatásnak minősítette, másfelől pedig elferdítette az elé terjesztett iratok tartalmát, amikor úgy ítélte meg, hogy a vizsgálat alapján kiderült, hogy a munkavállalói járulékok csökkentése automatikusan a munkavállalók részére biztosított nettó munkabér összegének növekedésével járt.
39

A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében, a Bíróság és a nemzeti bíróságok között az EUMSZ 267. cikk alapján létrehozott együttműködés keretében kizárólag az alapügyben eljáró és a meghozandó bírósági határozatért felelős nemzeti bíróság feladata, hogy az ügy sajátosságaira tekintettel megítélje mind az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szükségességét az ügydöntő határozat meghozatala szempontjából, mind a Bíróság elé terjesztett kérdések relevanciáját. Következésképpen, amennyiben az előterjesztett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság főszabály szerint köteles határozatot hozni (2018. december 4‑iMinister for Justice and Equality és Commissioner of An Garda Síochána ítélet, C‑378/17, EU:C:2018:979, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
–

az SC Romenergo SA és az Aris Capital SA képviseletében C. C. Vasile, C. Secrieru és M. Strîmbei avocați,