T‑38/05. sz. ügy

Agroexpansión, SA

kontra

Európai Bizottság

„Verseny – Kartellek – A nyersdohány felvásárlásának és elsődleges feldolgozásának spanyol piaca – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat – Az árak rögzítése és a piac felosztása – Bírságok – A jogsértő magatartás betudhatósága – A forgalom 10%‑os felső határa – Elrettentő hatás – Egyenlő bánásmód – Enyhítő körülmények – Együttműködés”





Az ítélet összefoglalása

1. Verseny – Közösségi szabályok – Jogsértések – Betudhatóság – Anyavállalat és leányvállalatok – Gazdasági egység – Értékelési szempontok – A leányvállalataiban 100%‑os részesedéssel rendelkező anyavállalat által e leányvállalatokra gyakorolt meghatározó befolyás vélelme

(EK 81. cikk)

2. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Maximális összeg – Kiszámítás – Figyelembe veendő forgalom

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés, és 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés)

3. Verseny – Közösségi szabályok – Jogsértések – Betudhatóság – Anyavállalat és leányvállalatok – Gazdasági egység – Értékelési szempontok – Az egyenlő bánásmód elvének Bizottság általi tiszteletben tartása

(EK 81. cikk)

4. Verseny – Közösségi szabályok – Jogsértések – Betudhatóság – Anyavállalat és leányvállalatok – Gazdasági egység – Értékelési szempontok – A leányvállalat önállósága

(EK 81. cikk)

5. Megsemmisítés iránti kereset – Jogalapok – Az indokolás hiánya vagy elégtelensége

(EK 230. cikk és EK 253. cikk)

6. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A bírság elrettentő jellege

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés, és 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

7. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – Enyhítő körülmények – A jogsértésnek a Bizottság beavatkozását követően történő megszüntetése

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés, és 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont, harmadik bekezdés)

8. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A bírság összegének csökkentése az eljárás alá vont vállalkozás együttműködése miatt

(17. tanácsi rendelet és 1/2003 tanácsi rendelet; 96/C 207/04 bizottsági közlemény)

1. A versenyjog terén többek között akkor lehet az anyavállalatnak betudni a leányvállalat magatartását, ha a leányvállalat – jóllehet külön jogi személyiséggel rendelkezik – nem önállóan határozza meg magatartását a piacon, hanem lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat ad a számára, különös tekintettel az említett két jogi személy közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra.

Ilyen esetben ugyanis az anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi, és ily módon egyetlen vállalkozást alkot. Tehát nem a jogsértésre vonatkozó, az anyavállalat és a leányvállalat közötti felbujtói viszony, még kevésbé az anyavállalatnak a jogsértésben való részvétele teszi lehetővé a Bizottság számára, hogy bírság megfizetésére kötelező határozatot címezzen az anyavállalathoz, hanem az, hogy valamely anyavállalat és annak leányvállalata az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkot.

A Bizottság nem szorítkozhat annak puszta megállapítására, hogy az anyavállalat meghatározó befolyást tud gyakorolni e leányvállalat üzletpolitikájára, hanem azt is vizsgálnia kell, hogy e befolyást ténylegesen gyakorolta‑e.

Abban a különös esetben, ha az anyavállalat a versenyjog szabályait sértő magatartást folytató leányvállalatban 100%‑os részesedéssel rendelkezik, egyrészről ezen anyavállalat meghatározó befolyást gyakorolhat az említett leányvállalat magatartására, másrészről pedig fennáll azon egyszerű vélelem, miszerint az említett anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol leányvállalata magatartására.

E körülmények között elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy valamely leányvállalatnak az anyavállalata az egyedüli tulajdonosa, ahhoz hogy arra következtethessen, hogy ez utóbbi meghatározó befolyást gyakorol e leányvállalat üzletpolitikájára. A Bizottságnak ezt követően módjában áll az anyavállalat egyetemleges felelősségét megállapítani a leányvállalatával szemben kiszabott bírság megfizetését illetően, kivéve, ha a fenti vélelem megdöntésére köteles anyavállalat elegendő bizonyítékot terjeszt elő annak bizonyításához, hogy a leányvállalata önálló piaci magatartást követ.

A leányvállalatban fennálló 100%‑os részesedésen alapuló vélelmet nemcsak azon esetekben lehet alkalmazni, amikor közvetlen kapcsolat áll fenn az anyavállalat és a leányvállalat között, hanem olyan esetekben is, amikor e viszony egy köztes leányvállalat révén közvetetten áll fenn.

(vö. 102–106., 108. pont)

2. Az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése szerint a Bizottság határozattal bírságot szabhat ki az EK 81. cikk (1) bekezdését megsértő vállalkozásokkal szemben, amely nem haladhatja meg az egyes jogsértésben részt vevő vállalkozások által az előző üzleti évben elért forgalom 10%‑át. Ugyanez szerepelt a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében.

Az e rendelkezésekben hivatkozott forgalom az érintett vállalkozás teljes forgalmára vonatkozik, vagyis azon vállalkozás teljes forgalmára, amelynek a Bizottság a jogsértést betudta, és amelynek felelősségét ebből kifolyólag megállapította.

Az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében szereplő „előző üzleti év” fogalmát úgy kell értelmezni, hogy az a bizottsági határozat elfogadását megelőző üzleti évre vonatkozik, kivéve az olyan különös eseteket, amikor az nem ad semmiféle hasznos iránymutatást az érintett vállalkozás tényleges gazdasági helyzetére, valamint a vele szemben kiszabandó bírság arányos szintjére vonatkozóan.

Ezért amikor a Bizottság azt állapítja meg, hogy az anyavállalat és a leányvállalat gazdasági egységet képez, és ennélfogva az anyavállalatot a jogsértésért és a bírság megfizetéséért egyetemlegesen felelőssé teszi, illetve a határozata címzettjei között feltünteti, megalapozottan hivatkozhat az anyavállalat által a határozata elfogadását megelőző évben elért teljes forgalomra az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében meghatározott 10%‑os felső határ kiszámítása érdekében. E tekintetben teljesen közömbös, hogy az anyavállalat nem vonható egyetemlegesen felelősségre azon jogsértésért, amelyet a leányvállalata azelőtt követett el, mielőtt az anyavállalat felvásárolta volna.

(vö. 109–111., 174., 175., 195. pont)

3. Amikor egy olyan ügyben, amely különböző vállalkozásokat érintő uniós versenyjogi jogsértésre vonatkozik, a Bizottság az ítélkezési gyakorlat által rögzített kereteken belül egy adott módszert alkalmaz annak meghatározására, hogy meg kell‑e állapítani mind azoknak a leányvállalatoknak a felelősségét, amelyek ténylegesen elkövették e jogsértést, mind e leányvállalatok anyavállalatainak felelősségét, ennek érdekében – különös körülmények kivételével – minden vállalkozás esetében ugyanazon kritériumokra kell támaszkodnia. A Bizottság ugyanis köteles tiszteletben tartani az egyenlő bánásmód elvét, amely megköveteli, hogy hasonló helyzeteket ne kezeljenek eltérő módon, és hogy az eltérő helyzeteket ne kezeljék egyenlő módon, kivéve ha az ilyen bánásmód objektíven igazolható.

(vö. 133. pont)

4. Versenyjogi ügyekben a leányvállalat anyavállalattal szembeni önállóságát ugyanis nem kizárólag a jogsértéssel érintett termékek piacán kifejtett tevékenysége alapján kell értékelni. Annak megállapítása érdekében, hogy valamely leányvállalat önállóan határozza meg magatartását a piacon, a leányvállalat és az anyavállalat közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra vonatkozó releváns elemek összességét kell figyelembe venni, amelyek az egyes esetekben különbözőek lehetnek, és ezért azokat nem lehet taxatív módon felsorolni.

Az a tény tehát, hogy a vállalatcsoport egyik társasága sem gyakorol közvetlen vagy közvetett irányítást a leányvállalat tevékenységeire, nem elegendő annak bizonyításához, hogy a leányvállalat önállóan járt el a piacon. Ugyanez vonatkozik arra is, ha a leányvállalat nem konzultált sem az anyavállalattal, sem a vállalatcsoport más társaságával a jogsértés által érintett termékekkel kapcsolatos felvásárlási politikáját illetően.

(vö. 164., 168. pont)

5. Megsemmisítés iránti kereset keretében a valamely jogi aktus indokolásának hiányára vagy nem megfelelő voltára vonatkozó jogalap – az érdemi jogalapokkal ellentétben – eljárásgátló okokon alapuló jogalapot képez, és mint ilyet, azt az uniós bíróság hivatalból felhozhatja, sőt fel kell hoznia, és következésképpen azokra a felek az eljárás bármely szakaszában hivatkozhatnak.

(vö. 182. pont)

6. Az uniós versenyszabályokba ütköző jogsértés esetén az érintett vállalkozás mérete és gazdasági ereje olyan tényezők, amelyeket a bírság kiszámításánál, és így az elrettentési hatás biztosítását célzó szorzó megállapításánál figyelembe lehet venni. Az érintett vállalkozás méretének és összesített forrásainak annak érdekében való figyelembevétele, hogy a Bizottság a bírságnak megfelelő elrettentő hatást biztosíthasson, az említett vállalkozásra kifejteni kívánt hatásban áll, mivel a szankció különösen a vállalkozás pénzügyi kapacitására tekintettel nem lehet elhanyagolható.

E tekintetben, amikor a Bizottság az elrettentési szorzó alkalmazásáról való döntés érdekében az értékelés szempontjaként az érintett vállalkozás méretét és összesített forrásait használja fel, az utóbbi vállalkozással együtt csak akkor lehet a versenyszabályokat megsértő társaság anyavállalatának méretét és összesített forrásait is figyelembe venni, ha az ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol az említett vállalkozás magatartására.

Az a vállalkozás, amelynek méretét és összesített forrásait így veszik figyelembe, szükségszerűen egybeesik a vállalkozás EK 81. cikknek az ítélkezési gyakorlat által meghatározott fogalmával. E körülmények annak érdekében való figyelembevétele, hogy a Bizottság a bírságnak megfelelő elrettentő hatást biztosíthasson, az azon vállalkozásra kifejteni kívánt hatással magyarázható, amellyel szemben a bírságot kiszabták. Az elérni kívánt cél a bírság hatékonyságának oly módon való biztosítása, hogy a Bizottság annak összegét az említett vállalkozás összesített forrásainak és a bírság megfizetéséhez szükséges pénzeszközök mozgósítására való képességének figyelembevételével rögzíti. Márpedig ha feltételezzük, hogy a jogsértést elkövető társaság önálló módon lép fel a piacon, és így önmagában egyetlen vállalkozást alkot, e célkitűzés az említett önállóságra tekintettel logikusan csak az említett vállalkozásra vonatkozhat, nem pedig azon csoport egyéb társaságaira, amelyikhez tartozik. Ha egy ilyen feltételezett esetben a Bizottságnak figyelembe kellene vennie az említett csoport méretét és gazdasági erejét, amikor az elrettentési szorzó alkalmazásáról dönt, az elérni kívánt elrettentési hatás ténylegesen nem csupán a jogsértést elkövető vállalkozástól eltérő jogalanyt célozná, hanem ezenfelül – figyelemmel többek között a vállalkozás pénzügyi kapacitására – a bírság túlzottá válhatna, ami sérti az arányosság elvét.

(vö. 207., 208., 214., 215. pont)

7. Az uniós versenyszabályokba ütköző jogsértés esetén az a tény, hogy az érintett vállalkozás a Bizottság első beavatkozását követően megszüntette részvételét a jogsértésben, logikusan csak akkor képezhet enyhítő körülményt, ha alappal feltételezhető, hogy a szóban forgó beavatkozás késztette az érintett vállalkozásokat a kérdéses versenykorlátozó magatartás megszüntetésére, hiszen a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 3. pontjának harmadik francia bekezdése nem vonatkozik azon esetre, amelyben a jogsértés már a Bizottság első beavatkozása előtt véget ért.

Még ha a Bizottság úgy is véli, hogy a jogsértés ugyanazon a napon szűnt meg, amikor vizsgálatát megkezdte, teljes mértékben jogszerű, ha a jogsértés megszüntetését nem veszi enyhítő körülményként figyelembe. A bírság csökkentése ugyanis a jogsértésnek a Bizottság első beavatkozásakor történő beszüntetése címén nem lehet automatikus, hanem az adott eset körülményeinek a Bizottság által – a mérlegelési jogköre keretében – elvégzett értékeléstől függ. E tekintetben az iránymutatás 3. pontja harmadik francia bekezdésének valamely vállalkozás javára történő alkalmazása különösen olyan helyzetben helyénvaló, amikor a szóban forgó magatartás versenyellenes jellege nem nyilvánvaló. Ezzel ellentétben az alkalmazása elvileg kevésbé helyénvaló olyan helyzetben, amikor e magatartás – bizonyítottsága esetén – egyértelműen versenyellenes.

(vö. 229., 231. pont)

8. Az uniós versenyszabályokba ütköző jogsértés esetén a Bizottság széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik a bírság kiszámításának módszerét illetően, és e tekintetben lehetősége van számos elemet figyelembe venni, köztük az érintett vállalkozásoknak a Bizottság által folytatott eljárásban való együttműködését. E vonatkozásban a Bizottság széles mérlegelési mozgástérrel rendelkezik egy adott vállalkozás együttműködése minőségének és hasznosságának megítélése tekintetében, különösen a többi vállalkozás közreműködéséhez viszonyítva.

Ahhoz, hogy igazolt legyen az együttműködés miatt alkalmazott bírságcsökkentés, a vállalkozásnak a magatartásával elő kell segítenie a Bizottság feladatát, amely a versenyszabályok megsértésének megállapításában és büntetésében áll, és valódi együttműködési szándékról kell tanúbizonyságot tennie.

E tekintetben Bizottság számára a 17. rendelet 11. cikke alapján valamely információkérésre válaszul megküldött dokumentumokat jogszabályi kötelezettség alapján szolgáltatják, és azok nem vehetők figyelembe a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közlemény alapján, még abban az esetben sem, ha hozzájárulnak – akár az információkat szolgáltató vállalkozással, akár valamely másik vállalkozással szemben – a versenyellenes magatartás megállapításához.

(vö. 252., 253., 268. pont)

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (negyedik tanács)

2011. október 12.( )

„Verseny – Kartellek – A nyersdohány felvásárlásának és elsődleges feldolgozásának spanyol piaca – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat – Az árak rögzítése és a piac felosztása – Bírság – A jogsértő magatartás betudhatósága – A forgalom 10%‑os felső határa – Elrettentő hatás – Egyenlő bánásmód – Enyhítő körülmények – Együttműködés”

A T‑38/05. sz. ügyben,

az Agroexpansión, SA (székhelye: Madrid [Spanyolország], képviselik: J. Folguera Crespo és P. Vidal Martínez ügyvédek)

felperesnek

az Európai Bizottság (képviselik: F. Castillo de la Torre, É. Gippini Fournier és J. Bourke, meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen,

az [EK 81. cikk] (1) bekezdésének alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/C.38.238/B.2 „nyersdohány – Spanyolország”‑ügy) 2004. október 20‑án hozott C(2004) 4030 végleges bizottsági határozat részleges megsemmisítése iránti kérelem, valamint a felperessel szemben a határozatban kiszabott bírság összegének csökkentése iránti kérelme tárgyában,

A TÖRVÉNYSZÉK (negyedik tanács),

tagjai: Czúcz O. elnök, I. Labucka és K. O’Higgins (előadó) bírák,

hivatalvezető: J. Palacio González főtanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. szeptember 9‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

A jogvita előzményei

A – A felperes és a közigazgatási eljárás

1 A felperes Agroexpansión, SA a nyersdohány elsődleges feldolgozásával foglalkozó négy spanyolországi vállalkozás (a továbbiakban: feldolgozók) egyike.

2 A három másik feldolgozó a következő: a Compañia española de tabaco en rama, SA (a továbbiakban: Cetarsa), a Tabacos Españoles, SL (a továbbiakban: Taes) és a World Wide Tobacco España, SA (a továbbiakban: WWTE).

3 A felperes eredetileg családi vállalkozás volt. A társaságot 1988‑ban B. alapította, aki 2004 végéig annak vezérigazgatója volt. 1994 és 1997 között a társaság tőkéje egyenlő részekben oszlott meg B. felesége és egy spanyol társaság, a WW Marpetrol, SA között.

4 1997. november 18‑án az Intabex Netherlands BV (a továbbiakban: Intabex) felvásárolta a felperes valamennyi részvényét. Az Intabex ekkor az Intabex cégcsoport tagja volt, amelyet 1997 áprilisában megszerzett a Dimon Inc.

5 A Dimon egy virginiai (Egyesült Államok) székhelyű amerikai társaság. A Dimon nagyjából száz, a dohányágazatban tevékeny társaságból álló csoport anyavállalata (a továbbiakban: Dimon‑csoport). Fő tevékenysége a feldolgozott dohány cigarettagyártóknak történő értékesítése. Ennek érdekében többek között a felperestől vásárol fel feldolgozott dohányt.

6 2001. október 3‑án és 4‑én az Európai Közösségek Bizottsága – olyan információk birtokában, amelyek szerint a spanyol nyersdohány‑feldolgozók és ‑termelők az EK 81. cikk szerinti jogsértéseket követtek el – az [EK 81.] és az [EK 82.] cikk végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet (HL 1962. L 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 14. cikke alapján vizsgálatot folytatott e feldolgozók közül három társaság, a felperes, a Cetarsa, a WWTE, továbbá az Asociación Nacional de Empresas Transformadoras de Tabaco (a továbbiakban: Anetab) helyiségeiben.

7 A Bizottság a Maison des métiers du tabac és a Fédération européenne des transformateurs de tabac helyiségeiben, valamint a Federación nacional de cultivadores de tabaco (a továbbiakban: FNCT) helyiségeiben is folytatott vizsgálatokat 2001. október 3‑án, illetőleg 2001. október 5‑én.

8 2002. január 16‑i levelükben a feldolgozók és az Anetab a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közleményre (HL 1996. C 207., 4. o.; a továbbiakban: engedékenységi közlemény) hivatkozással tájékoztatták a Bizottságot együttműködési szándékukról.

9 2002. január 21‑i levelükben a feldolgozók és az Anetab információkat szolgáltattak a Bizottságnak.

10 A felperes, a Cetarsa és a WWTE 2002. február 15‑i levelével, valamint a Taes a 2002. február 18‑i levelével kiegészítő információkat szolgáltatott a Bizottságnak.

11 A Bizottság ezt követően a 17. rendelet 11. cikke alapján több információkérést intézett a feldolgozókhoz, az Anetabhoz és az FNCT‑hez. A Bizottság a spanyol földművelésügyi, halászati és élelmezésügyi minisztériumtól szintén kért információkat a mezőgazdasági termékekre vonatkozó spanyol szabályozást illetően.

12 2003. december 11‑én a Bizottság megindította a jelen ügyhöz vezető eljárást, és kifogásközlést bocsátott ki, amelyet húsz vállalkozáshoz, illetve egyesüléshez – köztük a feldolgozókhoz, a Dimonhoz, az Intabexhez, az Anetabhoz, az FNCT‑hez, és a Deltafina SpA‑hoz – címzett. A Deltafina egy olyan olasz társaság, amelynek fő tevékenysége a nyersdohány elsődleges feldolgozása Olaszországban és a feldolgozott dohány forgalmazása. Ugyanahhoz a vállalatcsoporthoz tartozik, mint a Taes, vagyis ahhoz, amelynek anyavállalata az amerikai Universal Corp. társaság.

13 A szóban forgó vállalkozások és egyesülések hozzáférhettek a Bizottság vizsgálati irataihoz a számukra megküldött CD‑ROM‑on található másolat formájában, és a Bizottság által felhozott kifogásokra válaszul benyújtották írásbeli észrevételeiket.

14 A Bizottság 2004. március 29‑én meghallgatást tartott.

15 A versenykorlátozó magatartásokkal és erőfölénnyel foglalkozó tanácsadó bizottsággal folytatott konzultációt követően és a meghallgatási tisztviselő zárójelentésére tekintettel a Bizottság 2004. október 20‑án elfogadta az [EK] 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/C.38.238/B.2 – „nyersdohány – Spanyolország”‑ügy) a C(2004) 4030 végleges határozatot (a továbbiakban: megtámadott határozat), amelynek összefoglalóját az Európai Unió Hivatalos Lapjában 2007. április 19‑én közzé tették (HL L 102., 14. o.).

B – A megtámadott határozat

16 A megtámadott határozat a spanyol nyersdohánypiacon létrehozott és megvalósított két horizontális kartellre vonatkozik.

17 Az első kartell – amelyben a feldolgozók és a Deltafina vettek részt – arra irányult, hogy az 1996 és 2001 közötti időszakban évente rögzítsék az egyes nyersdohányfajták minőségtől független átlagos szállítási árának felső határát, és felosszák az egyes nyersdohányfajták azon mennyiségét, amelyet az egyes feldolgozók felvásárolhattak a termelőktől (lásd többek között a megtámadott határozat (74)–(76) és (276) preambulumbekezdését). 1999‑től 2001‑ig a feldolgozók és a Deltafina megállapodtak az egyes nyersdohányfajták és minőségi osztályok „termeltetési szerződésekhez” mellékelt táblázatokban szereplő árkategóriáiban és „más feltételekben” – tudniillik a termelőnkénti és termelőcsoportonkénti átlagár alsó határában – is (lásd többek között a megtámadott határozat (77)–(83) és (276) preambulumbekezdését).

18 A fenti 17. pontban ismertetett kartell a továbbiakban: a feldolgozók kartellje.

19 A megtámadott határozatban meghatározott második kartellben a három spanyol mezőgazdasági szakszervezet, azaz az Asociación agraria de jóvenes agricultores (a továbbiakban: ASAJA), az Unión de pequeños agricultores (a továbbiakban: UPA) és a Coordinadora de organizaciones de agricultores y ganaderos (a továbbiakban: COAG), valamint a Confederación de cooperativas agrarias de España (a továbbiakban: CCAE) vett részt. E kartell keretében az 1996 és 2001 közötti időszakban évente megállapodtak az egyes nyersdohányfajták és minőségi osztályok „termeltetési szerződésekhez” mellékelt táblázatokban szereplő árkategóriáiban és „más feltételekben” (lásd többek között a megtámadott határozat (77)–(83) és (277) preambulumbekezdését).

20 A fenti 19. pontban ismertetett kartell a továbbiakban: a termelők képviselőinek kartellje.

21 A megtámadott határozatban a Bizottság úgy véli, hogy e kartellek külön‑külön az EK 81. cikk (1) bekezdésébe ütköző – egységes és folyamatos – jogsértést valósítanak meg (lásd többek között a megtámadott határozat (275)–(277) preambulumbekezdését).

22 A megtámadott határozat 1. cikkében a Bizottság a feldolgozók kartellje tekintetében megállapította a feldolgozók, a Deltafina, a Dimon és a WWTE anyavállalatai, vagyis a Standard Commercial Corp. (a továbbiakban: SCC), a Standard Commercial Tobacco Co., Inc. (a továbbiakban: SCTC) és a Trans‑Continental Leaf Tobacco Corp. Ltd (a továbbiakban: TCLT) felelősségét, a termelők képviselőinek kartellje tekintetében pedig az ASAJA, az UPA, a COAG és a CCAE (a továbbiakban együttesen: a termelők képviselői) felelősségét állapította meg.

23 A megtámadott határozat 2. cikkében a Bizottság arra kötelezte e vállalkozásokat és a termelők képviselőit, hogy azonnal vessenek véget az 1. cikkben említett jogsértéseknek, amennyiben ezt még nem tették meg, és a jövőben tartózkodjanak az olyan versenykorlátozó magatartás tanúsításától, amelynek célja vagy hatása e jogsértésekkel azonos vagy egyenértékű.

24 A megtámadott határozat 3. cikkében a Bizottság bírságokat szabott ki az említett vállalkozásokkal, valamint a termelők képviselőivel szemben, és megállapította a Dimon egyetemleges felelősségét a felperessel és az SCC‑vel szemben kiszabott bírságok megfizetése tekintetében, valamint az SCTC és a TCLT egyetemleges felelősségét a WWTE‑vel szemben kiszabott bírságok megfizetése tekintetében (lásd a lenti 67. és 68. pontot).

C – A megtámadott határozat címzettjei

25 A megtámadott határozat 2.4 pontja a címzettek kérdését taglalja (a megtámadott határozat (357)–(400) preambulumbekezdése).

26 Először is a Bizottság e pontban kifejtette, hogy nyilvánvaló, hogy a spanyol feldolgozók és a Deltafina a feldolgozók kartelljében, illetve a termelők képviselői a termelők képviselőinek kartelljében közvetlenül vettek részt, ezért e vállalkozások, illetve egyesülések mindegyike „köteles a jogsértésért való felelősséget viselni, és következésképpen a [megtámadott határozat] címzettje” (a megtámadott határozat (357) és (358) preambulumbekezdése). A megtámadott határozat (359)–(369) preambulumbekezdésében a Bizottság különösen a Deltafina feldolgozók kartelljében betöltött szerepét értékelte.

27 A Bizottság továbbá az egyes leányvállalatok jogsértő magatartásának az anyavállalatoknak való betudhatóságát vizsgálta, kijelentve, hogy a jelen ügyben e kérdés három esetben, vagyis a felperes, a WWTE és a Taes esetében merül fel (a megtámadott határozat (370)–(400) preambulumbekezdése).

28 Ezzel kapcsolatban a Bizottság elsősorban a szerinte ilyen esetekben alkalmazandó elvekre emlékeztetett (a megtámadott határozat (371)–(374) preambulumbekezdése).

29 Különösen a következőket fejtette ki:

– annak megállapításához, hogy az anyavállalatot felelősnek kell‑e tekinteni leányvállalata jogsértő magatartásáért, azt kell bizonyítani, hogy „a leányvállalat nem önálló módon határozza meg magatartását a piacon, hanem lényegében az anyavállalat által megszabott utasításokat követi” (a Bíróság 48/69. sz., Imperial Chemical Industries kontra Bizottság ügyben 1972. július 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1972., 619. o.] 132. és 133. pontja);

– az állandó ítélkezési gyakorlat szerint, amennyiben az anyavállalat a leányvállalatában 100%‑os részesedéssel rendelkezik, a Bizottság jogszerűen feltételezheti, hogy az anyavállalat a leányvállalata magatartása felett ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol (a Bíróság 107/82. sz., AEG‑Telefunken kontra Bizottság ügyben 1983. október 25‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 3151. o.] 50. pontja, a C‑286/98. P. sz., Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑9925. o.] 29. pontja, valamint a Törvényszék T‑305/94–T‑307/94., T‑313/94–T‑316/94., T‑318/94., T‑325/94., T‑328/94., T‑329/94. és T‑335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság, „PVC II” egyesített ügyekben 1999. április 20‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑931. o.] 961. és 984. pontja);

– ezt a feltételezést „az egyes ügyekre jellemző különös tényezők” megerősítik;

– azon leányvállalatok esetében, amelyek nem állnak az anyavállalat 100%‑os tulajdonában, a Bíróság álláspontja szerint az anyavállalat akkor gyakorol befolyást a leányvállalat politikájára, ha az utóbbi a jogsértés elkövetésének időpontjában a leányvállalat többségi tulajdonosa (a fent hivatkozott Imperial Chemical Industries kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 136. pontja), vagy ha „folyamatosan” tájékoztatást kap az adott leányvállalatról, és közvetlenül határozza meg annak piaci magatartását (a fent hivatkozott AEG‑Telefunken kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 52. pontja);

– az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében a vállalkozás fogalmát úgy kell értelmezni, mint amely a szóban forgó megállapodás szempontjából gazdasági egységet jelent, még akkor is, ha jogi szempontból ez az egység több természetes vagy jogi személyből áll (a Törvényszék T‑9/99. sz., HFB és társai kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1487. o.] 66. pontja, amely a Bíróság 170/83. sz. Hydrotherm Gerätebau ügyben 1984. július 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1984., 2999. o.] 11. pontjára hivatkozik).

30 Másodsorban, mielőtt a felperes és a WWTE esetét részletesebben megvizsgálta volna, a Bizottság a megtámadott határozat (375) preambulumbekezdésében a következőket jegyezte meg:

„A jelen ügyben a négy spanyol nyersdohány‑feldolgozó közül hármat amerikai multinacionális vállalkozások irányítanak (amelyeknek befolyása 100%‑os, illetve 90%‑os). Más fennálló ténybeli bizonyítékok is azt a vélelmet erősítik meg, miszerint [a felperes] és a WWTE piaci magatartása saját anyavállalatuknak tudható be. Ebben a helyzetben a két társaságot – vagyis az anyavállalatot és a leányvállalatot – a [megtámadott] határozatban […] megállapított jogsértésekért egyetemlegesen felelősnek kell tekinteni.”

31 A Bizottság a megtámadott határozat (376) preambulumbekezdésében kifejtette, hogy:

„[Ezzel szemben] a kifogásközlést és a felek meghallgatását követően kiderült, hogy az akta bizonyítékai nem alkalmasak ugyanezen állítás igazolására a Universal […] és a Universal Leaf [Tobacco Co. Inc.] Taesban és Deltafinában fennálló részesedései tekintetében. Ugyanis az anyavállalatok és leányvállalatok közötti társasági jogi viszony[tól eltekintve] az akta nem tartalmaz egyetlen utalást sem a Universalnak […], és a Universal Leafnek a [megtámadott határozatban] vizsgált eseményekben való tényleges részvételére. Ezért nem lehet e vállalkozásokat az ebben az ügyben hozandó határozat címzettjeinek tekinteni. Ez a megállapítás még inkább megállja a helyét az Intabex esetében, mivel annak [a felperesben] fennálló 100%‑os részesedése kizárólag pénzügyi hozzájárulásra korlátozódott.”

32 A Bizottság a megtámadott határozat (377)–(386) preambulumbekezdésében a felperes esetét vizsgálta.

33 A Bizottság többek között megjegyezte, hogy 1997 második féléve óta a felperes teljes mértékben – annak 100%‑os tulajdonú leányvállalata, az Intabex révén – a Dimon irányítása alatt állt (a megtámadott határozat (377) preambulumbekezdése). Ebből arra a következtetésre jutott, hogy jogszerűen vélelmezhető, hogy legalábbis a fenti időponttól kezdődően a Dimon a felperes magatartására ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt (a megtámadott határozat (378) preambulumbekezdésének első mondata). A Bizottság hozzáfűzte, hogy az akta egyéb elemei is – amelyeket a megtámadott határozat (379) preambulumbekezdésében fejtett ki – alátámasztják azt a „vélelmet, [amely szerint] a Dimon meghatározó befolyást tudott gyakorolni” (a megtámadott határozat (378) preambulumbekezdésének második mondata). A megtámadott határozat (380) preambulumbekezdésében a Bizottság rámutatott, hogy a fentiekből az következik, hogy „a Dimon tudomással bírt leányvállalata jelen határozat tárgyát képező magatartásairól, valamint azon összefüggésről, amelyben ezeket kifejtették, továbbá, mivel 1997 óta a Dimon 100%‑os tulajdonosa [volt] leányvállalatának, ténylegesen befolyást tudott gyakorolni a leányvállalat magatartására”. A határozat (382) preambulumbekezdésében a Bizottság kiemelte, hogy „[a felperes] leveleiben a Dimon tudomására hozott tényeknek azonnali reakciót kellett volna kiváltaniuk az utóbbiból, akár azáltal, hogy megfelelően elhatárolódik a versenyszabályok bármely esetleges megsértésétől, akár azáltal, hogy utasítja [a felperes] vezetőségét, hogy hagyjanak fel minden esetlegesen versenykorlátozó magatartással”, majd ezt követően megállapította, hogy „a Dimon semmi ilyesmit nem [tett]”.

34 Egyébiránt a Bizottság a megtámadott határozat (381) preambulumbekezdésében megalapozatlannak minősítette a Dimon által a kifogásközlésre adott válaszban annak bizonyítása érdekében előadott érveket, hogy a felperes önálló magatartást tanúsított a piacon.

35 Végül a Bizottság elutasította a Dimon azon állítását, amely szerint megsértette a hátrányos megkülönböztetés tilalmának elvét azzal, hogy felelősnek tartja leányvállalata jogsértő magatartásáért, miközben a Cetarsa anyavállalata, vagyis a Sociedad estatal de participaciones industriales (a továbbiakban: Sepi) esetében nem így járt el. A Bizottság ezen eltérő bánásmódot azzal a ténnyel igazolta, hogy a Dimon által állítottakkal ellentétben „az akt[áj]ában […] nem [szerepelt] a Cetarsa és a Sepi között a jelen ügy tárgyára vonatkozó közvetlen közlésre való utalás”, hogy „a Sepi Cetarsában való részesedése lényegében pénzügyi jellegűnek [tűnt], ugyanúgy, mint az Intabex és [a felperes] közötti viszonyban”, hogy „a Cetarsa ([a felperessel] ellentétben) a Sepi csoport mindennemű dohányfeldolgozási tevékenységét [foglalta] össze, és nyilvánvalóan [elkülönült] az irányítása”, és végül hogy „a Cetarsa a Sepinek nem 100%‑os tulajdonában álló leányvállalata [volt]” (a megtámadott határozat (384) preambulumbekezdése).

36 A Bizottság e különböző bizonyítékok alapján arra a következtetésre jutott, hogy a Dimont „[a felperessel] együttesen felelősségre kell vonni az utóbbinak a [megtámadott határozatban] megállapítottak szerint 1997 második félévétől 2001. augusztus 10‑ig tanúsított magatartása miatt” (a megtámadott határozat (386) preambulumbekezdése).

37 A Bizottság a megtámadott határozat (387)–(400) preambulumbekezdésében a WWTE esetét vizsgálta. Megállapította, hogy az 1995‑től 1998 májusáig tartó időszak alatt a WWTE‑t (az SCTC‑n és a TCLT‑n keresztül) az SCC, valamint a WWTE elnöke és annak családja közösen irányította, továbbá említ számos olyan bizonyítékot, amelyek azt támasztják alá, hogy ugyanezen időszak alatt az SCC „és/vagy leányvállalatai” tényleges befolyást gyakoroltak a WWTE Spanyolországban tanúsított magatartására (a megtámadott határozat (391) preambulumbekezdése). Az 1998 májusáig tartó időszakot illetően a Bizottság számos olyan bizonyítékra hivatkozott, amelyek azt bizonyítják, hogy az SCC akár közvetlenül, akár az SCTC‑n és a TCLT‑n keresztül egyedül irányította a WWTE‑t, és meghatározó befolyást gyakorolt annak üzletpolitikájára. A Bizottság ehhez hozzátette, hogy „[a]z SCC által a kifogásközlésre válaszul megfogalmazott érvek nem igazolnak egy ezzel kapcsolatos eltérő következtetést” (a megtámadott határozat (399) preambulumbekezdése). A Bizottság e különböző bizonyítékokra figyelemmel arra a következtetésre jutott, hogy legalább 1996 óta „az SCC és/vagy leányvállalatai, az SCTC és a TCLT” meghatározó befolyást gyakorolt a WWTE üzletpolitikájára, ezért az utóbbival szemben kifogásolt magatartás tekintetében egyetemlegesen kell őket felelősségre vonni, így következésképpen a megtámadott határozat címzettjei közé tartoznak (a megtámadott határozat (400) preambulumbekezdése).

D – A bírságok összegének meghatározása

38 A megtámadott határozat (404)–(458) preambulumbekezdésében a Bizottság megvizsgálta a címzettekkel szemben kiszabandó bírságok kérdését.

39 A bírságok összegét a Bizottság az [EK 81.] és [EK 82. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás, 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 23. cikkének (3) bekezdésében és a megtámadott határozat szerint a jogsértések időpontjában alkalmazandó 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében kifejezetten említett két szempont alapján, vagyis a szóban forgó jogsértések súlya és időtartama alapján határozta meg (a megtámadott határozat (404) és (405) preambulumbekezdése).

40 Az egyes címzettekre kiszabott bírság összegének megállapítása érdekében a Bizottság a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az [ESZAK 65. cikk] (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.) (a továbbiakban: iránymutatás) meghatározott módszert alkalmazta, noha arra kifejezetten nem hivatkozott. A Bizottság a megtámadott határozatban megvizsgálta továbbá, hogy a címzettek megfelelnek‑e – és ha igen, akkor mennyiben – az engedékenységi közleményben megállapított követelményeknek.

1. A bírságok kiindulási összege

41 Mindenekelőtt, miután a megtámadott határozat (408)–(413) preambulumbekezdésében megvizsgálta a jogsértések jellegét, a piacra gyakorolt tényleges hatásukat, az érintett földrajzi piac méretét, valamint a szóban forgó termékpiac nagyságát, a Bizottság a megtámadott határozat (414) preambulumbekezdésében a jogsértéseket „különösen súlyosnak” minősítette.

42 Ezt követően a Bizottság a megtámadott határozat (415) preambulumbekezdésében úgy vélte, hogy „az egyes vállalkozások egyedi súlyát, ennélfogva jogellenes magatartásuk versenyre gyakorolt tényleges hatását kell tekintetbe venni annak érdekében, hogy az adott vállalkozással szemben kiszabott bírság elrettentő hatása a szankcionálandó jogellenes magatartásban való részvételével arányos legyen”.

43 A Bizottság különbséget tett a feldolgozók kartellje (a megtámadott határozat (416)–(424) preambulumbekezdése), és a termelők képviselőinek kartellje (a megtámadott határozat (425)–(431) preambulumbekezdése) között.

44 Elsősorban, a Bizottság a feldolgozók kartelljét illetően úgy ítélte meg, hogy „a bírságokat a szóban forgó felek jogellenes magatartásban való részvételére és piaci helyzetére tekintettel lépcsőzetesen kell meghatározni” (a megtámadott határozat (416) preambulumbekezdése).

45 E tekintetben a Bizottság kijelentette, hogy „a Deltafinával szemben kell megállapítani a legmagasabb kiindulási bírságösszeget a spanyol feldolgozott dohány fő felvásárlójaként” (a megtámadott határozat (417) preambulumbekezdése).

46 A feldolgozókat illetően a Bizottság úgy vélte, hogy a jogellenes magatartásban való „részvételük nagyjából hasonlónak [volt] tekinthető” (a megtámadott határozat (418) preambulumbekezdése). Álláspontja szerint ugyanakkor figyelembe kellett venni a szóban forgó feldolgozók eltérő méretét, valamint piaci részesedéseiket, és ennek alapján három kategóriára osztotta azokat.

47 A Bizottság ennek megfelelően az első, „különleges” kategóriába sorolta a Cetarsát azzal az indokkal, hogy „messze [e társaság volt] a legjelentősebb spanyol elsődleges feldolgozó”, és ennélfogva a legmagasabb összegű bírságot kell kiszabni vele szemben (a megtámadott határozat (419) preambulumbekezdése). A második kategóriába sorolta a felperest és a WWTE‑t, megállapítva, hogy piaci részesedésük körülbelül 15‑15% volt, és ezért azonos kiindulási összeget kell kiszabni velük szemben (a megtámadott határozat (420) preambulumbekezdése). Végül a harmadik kategóriába sorolta a Taest azon az alapon, hogy piaci részesedése mindössze 1,6%, és ennélfogva a legalacsonyabb kiindulási összeget kell kiszabni vele szemben (a megtámadott határozat (421) preambulumbekezdése).

48 Másodsorban a bírság kellően elrettentő hatásának biztosítása érdekében a Bizottság szerint a WWTE‑vel szemben megállapított kiindulási összeg tekintetében 1,5‑es szorzót – amely 50%‑os növelést jelent –, míg a felperessel szemben megállapított kiindulási összeg tekintetében 2‑szeres szorzót – amely 100%‑os növelést jelent – kellett alkalmazni (a megtámadott határozat (423) preambulumbekezdése). Álláspontja szerint ugyanis figyelembe kellett venni azt a tényt, hogy e két feldolgozó – noha a nyersdohány felvásárlási piacán viszonylag csekély részesedéssel rendelkezett – jelentős gazdasági és pénzügyi erővel rendelkező nemzetközi vállalatokhoz tartozott, valamint, hogy „ezenfelül” „anyavállalatuk döntő befolyása alatt cselekedtek” (a megtámadott határozat (422) preambulumbekezdése).

49 E különböző tényekre tekintettel a Bizottság a következőképpen határozta meg a feldolgozókkal és a Deltafinával szemben kiszabott bírságok kiindulási összegét a megtámadott határozat (424) preambulumbekezdésében:

– Deltafina: 8 000 000 euró;

– Cetarsa: 8 000 000 euró;

– a felperes: 1 800 000 euró x 2 = 3 600 000 euró;

– WWTE: 1 800 000 euró x 1,5 = 2 700 000 euró;

– Taes: 200 000 euró.

50 Végül a termelők képviselőinek kartelljét illetően a Bizottság úgy vélte, hogy csupán jelképes – 1000 eurós – bírságot kell kiszabni rájuk külön‑külön (a megtámadott határozat (425) és (430) preambulumbekezdése). A megtámadott határozat (427) preambulumbekezdésében említett bizonyos körülmények alapján álláspontját azzal indokolja, hogy „a szabványszerződésekről folytatott közös tárgyalások jogszabályi kerete jelentős bizonytalanságot okozhatott a termelők képviselői és a feldolgozók magatartásának jogszerűségét illetően a szabvány‑megállapodásokról folytatott közös tárgyalások pontosan meghatározott keretei között” (a megtámadott határozat (428) preambulumbekezdése). Ezenfelül rámutatott, hogy „a szabványszerződésekről szóló tárgyalások és azok eredményei általában nyilvános jellegűek voltak, és […] a hatóságok a jelen eljárás megindítása előtt soha nem kérdőjelezték meg, hogy összeegyeztethetők‑e a közösségi vagy a spanyol joggal” (a megtámadott határozat (429) preambulumbekezdése).

2. A bírságok alapösszege

51 A megtámadott határozat (432) és (433) preambulumbekezdésében a Bizottság a feldolgozókkal és a Deltafinával szemben megállapított jogsértés időtartamát vizsgálta. Ezt az időtartamot öt év és négy hónapban határozta meg, ami hosszú időtartamú jogsértésnek felel meg. Következésképpen a feldolgozókkal külön‑külön és a Deltafinával szemben kiszabott bírság kiindulási összegét 50%‑kal növelte.

52 A Bizottság a megtámadott határozat címzettjeivel szemben kiszabott bírságok alapösszegét tehát az alábbiak szerint állapította meg:

– Deltafina: 12 000 000 euró;

– Cetarsa: 12 000 000 euró;

– a felperes: 5 400 000 euró;

– WWTE: 4 050 000 euró;

– Taes: 300 000 euró;

– ASAJA: 1 000 euró;

– UPA: 1 000 euró;

– COAG: 1 000 euró;

– CCAE: 1 000 euró (a megtámadott határozat (434) preambulumbekezdése).

3. Enyhítő és súlyosító körülmények

53 A Bizottság a Deltafinával szemben kiszabott bírság összegét súlyosító körülmények címén 50%‑kal növelte azon az alapon, hogy e vállalkozás irányítói szerepet töltött be a feldolgozók kartelljének keretében (a megtámadott határozat (435) és (436) preambulumbekezdése).

54 Enyhítő körülmények címén a Bizottság a megtámadott határozat (437) preambulumbekezdésében rámutatott, hogy „[a megtámadott határozat] (427)–(429) preambulumbekezdésében ismertetett tényezők alkalmazhatók a feldolgozók magatartására is, kizárólag a termelők képviselőivel folytatott nyilvános tárgyalások és megkötött szabványszerződések (többek között az árkategóriákról és más feltételekről szóló tárgyalások) tekintetében”.

55 A megtámadott határozat (438) preambulumbekezdésében a Bizottság a feldolgozók között kötött, a szállítási árak felső határáról és az egyes nyersdohány‑fajták mennyiségeinek elosztásáról szóló „titkos” megállapodások kapcsán ehhez hozzátette, hogy a feldolgozók magatartása „egyértelműen túllépte a hatályos jogi háttér és a termelők képviselőivel folytatott nyilvános tárgyalások és megállapodások által előírtakat”. Ugyanakkor elismerte, hogy „a termelők képviselői és a feldolgozók közötti nyilvános tárgyalások bizonyos mértékig meghatározták azon kereteket (különösen a közös álláspontról való megegyezésre és annak elfogadására vonatkozó alkalmakat), amelyek között a feldolgozók kidolgozhatták – a nyilvános tárgyalások során elfogadott közös állásponton kívül – az átlagos szállítási árak felső határára és a mennyiségekre vonatkozó titkos stratégiájukat”.

56 A Bizottság a fenti 54. és 55. pontban említett tényekre tekintettel úgy határozott, hogy 40%‑kal csökkenti a feldolgozókkal és a Deltafinával szemben kiszabott bírságok alapösszegét (a megtámadott határozat (438) preambulumbekezdése). A felperessel szemben kiszabott bírság alapösszege így 3 240 000 euró lett (a megtámadott határozat (439) preambulumbekezdése).

4. A bírság összegének az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében előírt felső korlátja

57 A megtámadott határozat (440)–(447) preambulumbekezdésében a Bizottság megvizsgálta, hogy a különböző címzettekkel szemben kiszámított alapösszegeket ki kell‑e igazítani annak érdekében, hogy ne haladják meg a forgalom 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében előírt 10%‑os felső korlátját.

58 A megtámadott határozat (441) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette, hogy amennyiben a szóban forgó társaságok egy csoporthoz tartoznak, és bizonyított, hogy e társaságok anyavállalatai meghatározó befolyást gyakoroltak leányvállalataikra, valamint ennek következtében a Bizottság megállapította az anyavállalatok egyetemleges felelősségét a leányvállalatukkal szemben kiszabott bírság megfizetése iránt, akkor a csoport világméretű forgalmát kell figyelembe venni a fent hivatkozott felső határ megállapításánál.

59 Miután a megtámadott határozat (442) preambulumbekezdésében emlékeztetett arra, hogy a Dimon egyetemlegesen volt a felelős a felperessel szemben kiszabott bírság megfizetése tekintetében, a Bizottság a megtámadott határozat (446) preambulumbekezdésében úgy ítélte meg, hogy az említett bírság összegét nem kell kiigazítani, ugyanis a Dimon összesített forgalma 2003‑ban 1 271 700 000 amerikai dollár (USD) volt. A felperes esetében kiszabott bírságnak az engedékenységi közlemény alkalmazása előtti összege tehát 3 240 000 euró maradt (a megtámadott határozat (447) preambulumbekezdése).

5. Az engedékenységi közlemény alkalmazása

60 A megtámadott határozat (448)–(456) preambulumbekezdésében a Bizottság állást foglalt az engedékenységi közleménynek a feldolgozók és a Deltafina esetében való alkalmazásáról.

61 Elsősorban kijelentette különösen, hogy utóbbiak a kifogásközlés kézhezvételét megelőzően igényt tartottak az e közleményből származó előnyökre (a megtámadott határozat (449) preambulumbekezdése).

62 Másodsorban rögzítette, hogy az engedékenységi közlemény D. szakasza alkalmazható volt a feldolgozókra. Megállapította, hogy jóllehet, már a birtokában voltak a jogsértés fennállását bizonyító lényeges adatok, az utóbbiak által szolgáltatott információ segített feltárni és megállapítani a jogsértést (a megtámadott határozat (450) és (451) preambulumbekezdése).

63 Harmadrészt a Bizottság úgy vélte, hogy a Taesnek – tekintettel az eljárás során tanúsított „különösen értékes” együttműködésére (különösen ami a Deltafina jogsértésben való részvételét illeti), és arra a tényre, hogy soha nem vitatta a kifogásközlésben megállapított tényeket – a bírság 40%‑os csökkentésében kell részesülnie az engedékenységi közlemény D. szakasza (2) bekezdésének első és második francia bekezdése alapján (a megtámadott határozat (452) preambulumbekezdése).

64 Negyedrészt a Bizottság úgy vélte, hogy a Cetarsa és a WWTE által szolgáltatott információk – bár jelentősek voltak – végül nem bizonyultak a vizsgálatok során olyan hasznosnak, mint a Taes által szolgáltatott információk (a megtámadott határozat (453) preambulumbekezdése). Ehhez hozzátette, hogy a kifogásközlésre adott válaszában a Cetarsa és a WWTE azt állította, hogy „egyrészt a feldolgozóknak az átlagos szállítási árak felső határára vonatkozó kartellje, másrészt a termelők és a feldolgozók között a termelőcsoportonkénti átlagárra vonatkozóan kötött különböző megállapodások azonosak voltak, és ennek következtében a feldolgozók és a termelők magatartásának lehetséges versenykorlátozó hatásai [semlegesítették] egymást”, majd rámutatott, hogy ez az állítás nem felel meg a tényeknek. E körülményekre figyelemmel a Bizottság úgy határozott, hogy az e két feldolgozóval szemben kiszabott bírságot 25%‑kal csökkenti az engedékenységi közlemény D. szakasza (2) bekezdésének első francia bekezdése alapján.

65 Ötödrészt, a felperest illetően a Bizottság megállapította, hogy utóbbi szintén szolgáltatott hasznos információkat, azonban a kifogásközlésre adott válaszában „a Cetarsával és a WWTE‑vel azonos módon” vitatta a tényeket (a megtámadott határozat (454) preambulumbekezdése). Arra is utalt, hogy a felperes tagadta a feldolgozók átlagos szállítási árak felső határára vonatkozó megállapodásainak titkosságát. E tényekre tekintettel a Bizottság az e társasággal szemben kiszabott bírságot 20%‑kal csökkentette.

66 Hatodrészt a Bizottság a Deltafinával szemben kiszabott bírságot 10%‑kal csökkentette (a megtámadott határozat (456) preambulumbekezdése).

6. A bírságok végösszege

67 Az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének megfelelően a Bizottság a megtámadott határozat által címzett vállalkozásokkal és vállalkozások társulásaival szemben kiszabott bírságok összegét a következőképpen állapította meg:

– Deltafina: 11 880 000 euró;

– Cetarsa: 3 631 500 euró;

– a felperes: 2 592 000 euró;

– WWTE: 1 822 500 euró;

– Taes: 108 000 euró;

– ASAJA: 1 000 euró;

– UPA: 1 000 euró;

– COAG: 1 000 euró;

– CCAE: 1 000 euró (a megtámadott határozat (458) preambulumbekezdése).

68 A Bizottság megállapította a Dimon egyetemleges felelősségét a felperessel szemben kiszabott bírság megfizetése tekintetében, valamint az SCC, az SCTC és a TCLT egyetemleges felelősségét a WWTE‑vel szemben kiszabott bírság megfizetése tekintetében (a megtámadott határozat (458) preambulumbekezdése és 3. cikke).

Az eljárás és a felek kérelmei

69 A Törvényszék Hivatalához 2005. január 22‑én benyújtott keresetlevelével a felperes megindította a jelen eljárást.

70 Az ezt megelőző napon az SCC, az SCTC és a TCLT a megtámadott határozat megsemmisítése iránt (T‑24/05. sz. ügy), a WWTE pedig az e határozatban vele szemben kiszabott bírság csökkentése iránt indított keresetet (T‑37/05. sz. ügy).

71 2005. január 28‑án a Dimon a megtámadott határozat részleges megsemmisítése iránt, illetve másodlagosan az e határozatban vele szemben kiszabott bírság csökkentése iránt indított keresetet (T‑41/05. sz. ügy).

72 A Törvényszék Hivatalához 2005. augusztus 17‑jén érkezett levelében a felperes a jelen ügynek a T‑24/05., T‑37/05. és T‑41/05. sz. üggyel való egyesítését kérte.

73 A Bizottság a Törvényszék Hivatalához 2005. szeptember 7‑én érkezett levelében kijelentette, hogy úgy véli, hogy a négy ügy egyesítése nem növeli jelentősen az eljárás hatékonyságát, és a Törvényszékre bízza annak eldöntését, hogy az egyesítés iránti kérelemnek helyt ad‑e, vagy sem.

74 A Törvényszék nem adott helyt az egyesítés iránti kérelemnek.

75 Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (negyedik tanács) úgy döntött, megnyitja a szóbeli szakaszt, és eljárási szabályzatának 64. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében felhívta a feleket, hogy bizonyos kérdésekre válaszoljanak. A felek az előírt határidőn belül eleget tettek e felhívásnak.

76 A Törvényszék a 2009. szeptember 9‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a Törvényszék által feltett kérdésekre adott válaszaikat.

77 A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:

– részlegesen semmisítse meg a megtámadott határozat 3. cikkét;

– csökkentse a vele szemben a Bizottság által kiszabott bírság összegét;

– a Bizottságot kötelezze az eljárási költségek viselésére.

78 A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

– utasítsa el a keresetet;

– a felperest kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről

79 Keresete alátámasztása érdekében a felperes négy jogalapra hivatkozik:

– az első jogalap az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének, az arányosság és az egyenlő bánásmód elvének megsértésére, valamint az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozik;

– a második jogalap az egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkozik;

– a harmadik jogalap a bizalomvédelem elvének megsértésére vonatkozik;

– a negyedik jogalap az engedékenységi közlemény megsértésére, valamint az arányosság, a bizalomvédelem és az egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkozik.

80 A felperes az első jogalapra lényegében a megtámadott határozat részleges megsemmisítése iránti kérelem alátámasztása érdekében hivatkozik. A másik három jogalapra az e határozat megváltoztatására irányuló kérelem alátámasztása érdekében hivatkozik.

A – Az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének, az arányosság és az egyenlő bánásmód elvének megsértésére, valamint az indokolási kötelezettség megsértésére alapított első jogalapról

81 Az első jogalap három részre bontható. Az első két rész az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének és az arányosság elvének megsértésére vonatkozik, azonban a felperes a második részre az elsőhöz képest másodlagosan hivatkozik. A harmadik, a válasz szakaszában az egyenlő bánásmód elvének megsértésére, valamint az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozik. A harmadik részt a másodikat megelőzően vizsgáljuk meg.

1. A bírság megfizetéséért való egyetemleges felelősség fennállása tekintetében az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének, az arányosság és az egyenlő bánásmód elvének megsértésére alapított első részről

a) A felek érvei

82 A felperes kifejti, hogy a Bizottság tévesen állapította meg a Dimonnak a jogsértésért fennálló egyetemleges felelősségét, és ennek következtében jogellenesen hivatkozott ennek összesített forgalmára az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésében megállapított, a forgalom 10%‑ának megfelelő felső korlát alkalmazása érdekében. Rámutat, hogy az általa a megtámadott határozat elfogadását megelőző üzleti évben elért forgalom 8 163 815 euró volt, és úgy véli ezért, hogy a vele szemben kiszabott bírság jelentősen meghaladja az említett felső korlátot.

83 Állításainak alátámasztása érdekében a felperes elsődlegesen arra hivatkozik, hogy a Bizottság által a Dimon felelősségének alátámasztása érdekében hivatkozott tények nem relevánsak, és a Bizottság nem bizonyította kellő mértékben, hogy utóbbi meghatározó befolyást gyakorolt rá a szóban forgó versenykorlátozó magatartásokban való részvétele tekintetében.

84 E tekintetben a felperes először – miután emlékeztetett arra, hogy „helyi vezetéssel” rendelkezett – a következő körülményekre hivatkozik, amelyek álláspontja szerint azt bizonyítják, hogy teljes önállósággal rendelkezett a nyersdohány vásárlására vonatkozó tevékenységét illetően:

– a Dimon‑csoport egyik társasága sem gyakorolt közvetlen vagy közvetett irányítást az említett tevékenységekre;

– amikor a felperest felvásárolta az Intabex, vezérigazgatójával, B.–vel „menedzsmentszerződést” (a továbbiakban: menedzsmentszerződés) kötött, amelyben az Intabex „teljes körben és kizárólagosan” az utóbbit ruházza fel a társaság vezetésével kapcsolatos jogkörökkel, és különösen a felvásárlások tervezésével és irányításával kapcsolatos jogkörökkel, beleértve az éves költségvetés kidolgozását, valamint a megállapodásoknak a termelőcsoportokkal való megkötését;

– igazgatótanácsa soha nem alakított ki olyan belső eljárásokat vagy rendszereket, amelyekhez B.‑nek alkalmazkodnia kellett volna, és a menedzsmentszerződésben semmi nem szerepel, amely alapján azt lehetne állítani, hogy a vezérigazgató tevékenységét az igazgatótanácsnak előzetesen jóvá kellett volna hagynia vagy utólagosan meg kellett volna erősítenie;

– B.‑n kívül az igazgatótanács egyetlen tagja, illetve alkalmazottai közül senki sem volt jogosult részt venni a nyersdohány vásárlására vonatkozó szerződések irányításában, megtárgyalásában és megkötésében, illetve beleavatkozni a termelőkkel fennálló szerződéses viszonyokba;

– amikor az Intabex felvásárolta a felperest, B. a felperes igazgatótanácsa elnöke maradt, és három másik tagot jelölt az igazgatótanácsba, akik közül kettő az Intabex társaságok csoportjától érkezett (T. és G.), a harmadik pedig „független szakember” volt;

– B. korábbi, a felvásárlások irányításáért és lebonyolításáért felelős munkatársai a helyükön maradtak a felperes Intabex általi felvásárlását követően is;

– a felperes igazgatótanácsának egyik tagja sem volt egyidejűleg az Intabex vagy a Dimon igazgatótanácsának, illetve vezető szerveinek tagja, vagy e társaságok alkalmazottja;

– a felperes nem konzultált felvásárlási politikájáról, illetve a szóban forgó versenykorlátozó magatartásokról sem a Dimonnal, sem a Dimon‑csoporthoz tartozó más társasággal;

– a felperes az említett magatartásokban való részvétellel összefüggésben nem kapott utasításokat sem a Dimontól, sem a Dimon‑csoporthoz tartozó más társaságtól;

– a bizottsági akta nem tartalmaz semmilyen bizonyítékot arra nézve, hogy a Dimon, vagy a Dimon‑csoporthoz tartozó más társaság közvetlenül részt vett volna a jogsértésben.

85 Másodszor a felperes vitatja, hogy a megtámadott határozat (379) preambulumbekezdésében említett „tevékenységről szóló beszámolókat”, illetve „helyi beszámolókat” küldött volna a Dimonnak. Kijelenti, hogy a Bizottság egyáltalán nem rendelkezik olyan bizonyítékkal, amely azt támasztaná alá, hogy a felperes e beszámolókat igazgatótanácsán, illetve vezető szervein kívüli külső személyeknek megküldte volna. Rámutat, hogy bár az említett beszámolókat rendszeresen lefordították angolra, erre annak érdekében került sor, hogy megkönnyítsék a spanyolul nem beszélő T. számára feladatköre gyakorlását, aki 1998‑ban a Dimon International Services Ltd.‑nél, a Dimon‑csoport Egyesült Királyságban működő, működtetési szolgáltatásokat nyújtó társaságánál dolgozott. Ehhez hozzáteszi, hogy a beszámolókat nem azért küldték meg az említett társaság székhelyére T. számára, mert T. e társaság igazgatótanácsának tagja volt, hanem kizárólag azért, mert e társaságban dolgozott, és oda érkezett meg hozzá minden felperestől származó levél.

86 Harmadszor a felperes előadja, hogy a megtámadott határozat (379) preambulumbekezdésében szereplő egyetlen levelet sem a Dimonnak címezték. A felperes e leveleket egyrészt T.‑vel, mint igazgatótanácsának tagjával, másrészt pedig S.‑sel váltotta, aki az európai tevékenységeket koordináló posztot töltötte be a Dimon International Services‑nél. Ehhez hozzáteszi, hogy az említett levelek többsége egyáltalán nem a nyersdohány‑vásárlási stratégiájára, illetve a kifogásolt magatartásokra vonatkozott. Rámutat, hogy az általa S. részére 2000. október 30‑án és 2001. május 9‑én küldött elektronikus levelében B. csupán homályos és általános módon tájékoztatta S.‑t egyes nyilvános és közismert tényekről, mégpedig arról, hogy kollektív ártárgyalások folynak egyfelől a feldolgozók, másfelől a termelőcsoportok és a mezőgazdasági szövetkezetek között. B. 1998. december 14‑i faxát a Dimon International Inc.‑nek, nem pedig a Dimonnak küldte, amely csak a felperes és Deltafina között utóbbi Dimon‑csoporthoz való csatlakozása előtt kötött, nyersdohány eladására vonatkozó szerződéssel kapcsolatos kérdéseket érintette.

87 A válaszban a felperes vitatja a Bizottság által T.‑nek és S.‑nek tulajdonított szerepet és feladatköröket, kifejtve a következő körülményeket:

– az iratok egyik eleméből sem tűnik ki, hogy T. átadta volna a Dimonnak azokat az információkat, amelyeket a felperes igazgatótanácsának tagjaként kapott, vagy hogy a felperes vásárlási politikáját irányította volna annak érdekében, hogy arról a Dimont tájékoztassa;

– T. nem gyakorolt fontos feladatköröket a Dimon‑csoporton belül, és nem volt feladata, hogy a felperes tevékenységeit a Dimonba integrálja;

– 1998 augusztusában egy, a Dimon és T. családja közötti jogvita eredményeként T. tagsága megszűnt a Dimon International Services igazgatótanácsában;

– T. pusztán átmeneti jelleggel volt a Dimon‑csoporthoz tartozó, „igen csekély jelentőségű” egyéb társaságok igazgatótanácsának tagja;

– S. a Dimon International Services alkalmazottja, és nem a Dimon‑csoporthoz tartozó valamely társaság igazgatótanácsának tagja volt, amikor megkapta azt a két levelet, amelyek egyedüliként a jogvita tárgyát képező versenykorlátozó magatartásokra vonatkoznak;

– S. soha nem végzett a felperes nyersdohány‑felvásárlási politikájával összefüggő tevékenységet, és soha nem volt a Dimon alkalmazottja, illetve igazgatótanácsának tagja.

88 Másodsorban a felperes arra hivatkozik, hogy a Bizottság által a megtámadott határozat (371)–(374) preambulumbekezdésében hivatkozott ítélkezési gyakorlatból, és különösen a fenti 29. pontban hivatkozott Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 28. és 29. pontjából egyértelműen kitűnik, hogy az a tény, hogy egy anyavállalat a leányvállalata 100%‑os tulajdonosa, önmagában nem elegendő annak vélelmezéséhez, hogy meghatározó befolyást gyakorol az utóbbira. Ahhoz, hogy leányvállalatának jogsértő magatartása egy anyavállalatnak betudható legyen, a társasági részesedésen túl további bizonyítékok szükségesek, különösen akkor, ha – mint a jelen ügyben is – az érintett társaságok a közigazgatási eljárás során vitatják e vélelem alkalmazását.

89 A felperes azt állítja, hogy a jelen ügyben ezek a bizonyítékok hiányoznak. Konkrétabban hangsúlyozza, hogy a Dimon nem irányította a nyersdohány‑felvásárlási politikáját, és hogy nem nyert bizonyítást, hogy utóbbi közvetlenül részt vett volna a jogsértésben, vagy hogy utasítást adott volna a felperesnek annak elkövetésére. A felperes állítása szerint azt, hogy egy anyavállalat pontos vagy pontatlan információkat kapott az egyes, leányvállalata által tanúsított versenykorlátozó magatartásokról, soha nem tekintették „önmagában, elszigetelt módon” elegendőnek ahhoz, hogy a Bizottság megállapíthassa az anyavállalat felelősségét a leányvállalat jogsértő magatartásáért. Az ítélkezési gyakorlat szerint ehhez elengedhetetlen, hogy az anyavállalat folyamatosan tájékoztatást kapjon a kartell tevékenységéről, és hogy ennélfogva képes legyen nagyon részletesen megismerni a leányvállalata által kifejtett versenykorlátozó magatartásokat. Márpedig a felperes soha nem közölt a felvásárlási politikájára, még kevésbé a kifogásolt magatartásokra vonatkozó információkat a Dimonnal.

90 A Bizottság úgy véli, hogy az első jogalap első részét mint megalapozatlant el kell utasítani.

91 Elsősorban a Bizottság több megfontolásra hivatkozik a vállalkozás versenyjogi fogalmát, illetve azon feltételeket illetően, amelyek mellett megállapítható az anyavállalat leányvállalata jogsértő magatartásáért fennálló felelőssége. Az utóbbi kérdés tekintetében a fenti 29. pontban hivatkozott AEG‑Telefunken kontra Bizottság ügyben hozott ítéletre hivatkozva kijelenti, hogy nem csupán az szükséges, hogy az anyavállalat képes legyen meghatározó befolyást gyakorolni leányvállalata magatartására, hanem az is, hogy ténylegesen gyakorolja ezt a befolyást.

92 Konkrétabban a fenti 91. pontban hivatkozott második feltételt illetően a Bizottság vitatja, hogy e feltétel azt követeli meg, hogy az anyavállalat arra utasítsa leányvállalatát, hogy sértse meg az EK 81. cikket. Kijelenti, hogy az ítélkezési gyakorlat e feltétel meghatározásakor állandó jelleggel hivatkozik a leányvállalat önállóságának hiányára az általános piaci magatartása meghatározását illetően, anélkül hogy az érintett jogsértéssel fennálló kapcsolat külön bizonyításra szorulna.

93 A Bizottság arra hivatkozik, hogy a leányvállalat [üzlet]politikája feletti tényleges irányítást alátámasztó bizonyítékok között szerepel az a tény, hogy az anyavállalat képviselve van a szóban forgó leányvállalat igazgatótanácsában. Hozzáteszi, hogy egy leányvállalat kevésbé lehet önálló, ha ugyanazon vagy egy ahhoz szorosan kapcsolódó piacon végzi tevékenységét, mint anyavállalata. Az általános tényezőkön felül egyes különös tényezők is segíthetik annak bizonyítását, hogy az anyavállalat részt vesz leányvállalata üzletpolitikájában, vagy hogy olyan mechanizmusokat hozott létre, amelyek lehetővé teszik a leányvállalat tevékenységének ellenőrzését.

94 A Bizottság hozzáteszi még, hogy az ítélkezési gyakorlat elismerte, hogy amikor az anyavállalat 100%‑os részesedéssel rendelkezik a leányvállalatában, vélelmezhető, hogy befolyást gyakorol leányvállalata magatartására. Az anyavállalat ezt a vélelmet úgy döntheti meg, hogy olyan bizonyítékokat szolgáltat, amelyek alkalmasak annak bizonyítására, hogy a szóban forgó leányvállalat valóban önállóan végzi tevékenységét a piacon.

95 Másodsorban a Bizottság emlékeztet azokra az indokokra, amelyek alapján a megtámadott határozatban úgy vélte, hogy meg kell állapítani a Dimon felelősségét a felperes által elkövetett jogsértésért.

96 Először a Bizottság utal arra, hogy 1997 második féléve óta az Intabex közvetítésével a Dimon a felperes 100%‑os tulajdonosa, így vélelmezhető, hogy ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol annak magatartására.

97 Másodszor a Bizottság azt állítja, hogy ezt a vélelmet egyéb, az eljárás aktájában szereplő bizonyítékok is megerősítik. E tekintetben a Bizottság először is rámutat, hogy a dohány felvásárlása és eladása jelenti a Dimon‑csoport tevékenységének a lényegét, hogy 1999 óta a Dimon vásárolja fel a felperes feldolgozott dohányának nagy részét, valamint hogy a Dimon több, alvállalkozásról és a felperes dohányának értékesítéséről szóló szerződést kötött a Cetarsával és a Deltafinával. Ezt követően a Bizottság kifejti, hogy a felperes „tevékenységről szóló beszámolókat”, illetve „helyi beszámolókat” készített, amelyek részletesen leírták tevékenységét, és különösen a feldolgozók között kötött megállapodásokat, valamint a termelőkkel folytatott kollektív tárgyalásokat. Hangsúlyozza, hogy T. mint a felperes és a Dimon‑csoport más társaságai igazgatótanácsának tagja és így a Dimon nevében fellépő közvetítő megkapta e beszámolók másolatát. Végül a Bizottság a megtámadott határozat (379) preambulumbekezdésében említett levelekre hivatkozik, kiemelve többek között, hogy ezek közül bizonyos levelek a szóban forgó versenykorlátozó magatartásokra vonatkoznak, és azokat T.‑nek vagy S.‑nek címezték, akik a Dimon nevében léptek fel, mások pedig a Dimon által a Cetarsával és a Deltafinával kötött, dohány feldolgozására vagy eladására vonatkozó szerződéseket érintették.

98 Harmadszor a Bizottság kifejti, hogy a kifogásközlésre adott válaszaikban sem a felperesnek, sem a Dimonnak nem sikerült megdöntenie a fenti 94. pontban említett vélelmet. Álláspontja szerint az, hogy a felperes saját helyi vezetéssel rendelkezett, önmagában nem elegendő annak bizonyítására, hogy önálló módon járt el, és rámutatott, hogy a menedzsmentszerződés azt tartalmazza, hogy B. a felperes igazgatótanácsa által kialakított „rendszerek” és „eljárások” hatálya alá tartozik.

b) A Törvényszék álláspontja

99 Emlékeztetni kell, hogy a versenyjog a vállalkozások tevékenységeire vonatkozik (a Bíróság C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P, C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑123. o.] 59. pontja), és hogy a vállalkozás fogalma minden gazdasági tevékenységet folytató jogalanyra kiterjed, függetlenül azok jogállásától és finanszírozási módjától (a Bíróság C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P.–C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑5425. o.] 112. pontja).

100 A Bíróság azt is megállapította, hogy ugyanebben az összefüggésben a vállalkozás fogalmát úgy kell értelmezni, mint amely a szóban forgó megállapodás szempontjából gazdasági egységet jelent, még akkor is, ha jogi szempontból ez az egység több természetes vagy jogi személyből áll (a Bíróság C‑217/05. sz. Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio ügyben 2006. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑11987. o.] 40. pontja és a Törvényszék T‑325/01. sz., DaimlerChrysler kontra Bizottság ügyben 2005. szeptember 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑3319. o.] 85. pontja).

101 Ha ilyen gazdasági egység sérti meg a versenyszabályokat, a személyes felelősség elve szerint neki kell felelnie ezért a jogsértésért (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑49/92. P. sz., Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben 1999. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑4125. o.] 145. pontját, C‑279/98. P. sz., Cascades kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑9693. o.] 78. pontját, valamint C‑280/06. sz., ETI és társai ügyben 2007. december 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑10893. o.] 39. pontját).

102 Ami azt a kérdést illeti, hogy milyen körülmények között lehet egy, a jogsértés elkövetőjének nem minősülő jogi személyt mégis joghátrányban részesíteni, az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy többek között akkor lehet az anyavállalatnak betudni a leányvállalat magatartását, ha a leányvállalat – jóllehet külön jogi személyiséggel rendelkezik – nem önállóan határozza meg magatartását a piacon, hanem lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat ad a számára (a Bíróság fenti 29. pontban hivatkozott Imperial Chemical Industries kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 132. és 133. pontja, 52/69. sz., Geigy kontra Bizottság ügyben 1972. július 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1972., 787. o.] 44. pontja és 6/72. sz., Europemballage és Continental Can kontra Bizottság ügyben 1973. február 21‑én hozott ítéletének [EBHT 1973., 215. o.] 15. pontja), különös tekintettel az említett két jogi személy közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra (lásd analógia útján a fenti 99. pontban hivatkozott Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 117. pontját, valamint a fenti 101. pontban hivatkozott ETI és társai ügyben hozott ítélet 49. pontját).

103 Hasonló esetben ugyanis az anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi, és ily módon a fenti 99. és 100. pontban említett ítélkezési gyakorlat értelmében egyetlen vállalkozást alkot. Ilyen esetben tehát nem a jogsértésre vonatkozó, az anyavállalat és a leányvállalat közötti felbujtói viszony, még kevésbé az anyavállalatnak a jogsértésben való részvétele teszi lehetővé a Bizottság számára, hogy bírság megfizetésére kötelező határozatot címezzen az anyavállalathoz, hanem az, hogy valamely anyavállalat és annak leányvállalata az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkot (a Törvényszék T‑112/05. sz., Akzo Nobel és társai kontra Bizottság ügyben 2007. december 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑5049. o.] 58. pontja).

104 Az ítélkezési gyakorlatból továbbá kitűnik, hogy a Bizottság nem szorítkozhat annak puszta megállapítására, hogy az anyavállalat meghatározó befolyást tud gyakorolni e leányvállalat üzletpolitikájára, hanem azt is vizsgálnia kell, hogy e befolyást ténylegesen gyakorolta‑e (lásd ebben az értelemben a fenti 29. pontban hivatkozott Imperial Chemical Industries kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 137. pontját, valamint a fenti 29. pontban hivatkozott AEG‑Telefunken kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 50. pontját).

105 Abban a különös esetben, ha az anyavállalat a versenyjog szabályait sértő magatartást folytató leányvállalatban 100%‑os részesedéssel rendelkezik, egyrészről ezen anyavállalat meghatározó befolyást gyakorolhat az említett leányvállalat magatartására (lásd ebben az értelemben a fenti 29 pontban hivatkozott Imperial Chemical Industries kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 136. és 137. pontját), másrészről pedig fennáll azon egyszerű vélelem, amely szerint az említett anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol leányvállalata magatartására (lásd ebben az értelemben a fenti 29 pontban hivatkozott AEG‑Telefunken kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 50. pontját és a fenti 29. pontban hivatkozott „PVC II”‑ügyben hozott ítélet 961. és 984. pontját).

106 E körülmények között elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy valamely leányvállalatnak az anyavállalata az egyedüli tulajdonosa, ahhoz hogy arra következtethessen, hogy ez utóbbi meghatározó befolyást gyakorol e leányvállalat üzletpolitikájára. A Bizottságnak ezt követően módjában áll az anyavállalat egyetemleges felelősségét megállapítani a leányvállalatára kirótt bírság megfizetését illetően, kivéve, ha a fenti vélelem megdöntésére köteles anyavállalat elegendő bizonyítékot terjeszt elő annak bizonyításához, hogy a leányvállalata önálló piaci magatartást követ (lásd ebben az értelemben a fenti 29. pontban hivatkozott Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 29. pontját).

107 Igaz ugyan, hogy a Bíróság a fenti 29. pontban hivatkozott Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 28. és 29. pontjában a leányvállalatban való 100%‑os részesedésen kívül további körülményekre is hivatkozott, például arra a tényre, hogy nem vitatták az anyavállalatnak a leányvállalata üzletpolitikájára gyakorolt befolyását, és a két vállalkozásnak közös volt a képviselete a közigazgatási eljárás során, e körülményeket azonban a Bíróság csupán azért említette meg, hogy ismertesse azon elemek összességét, amelyekre a Törvényszék az érvelését alapozta, és nem annak érdekében, hogy a jelen ítélet 105. pontjában említett vélelem alkalmazását az anyavállalat által ténylegesen gyakorolt befolyásra vonatkozó további ténykörülmények előterjesztésétől tegye függővé (a Törvényszék T‑69/04. sz., Schunk és Schunk Kohlenstoff‑Technik kontra Bizottság ügyben 2008. október 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑2567. o.] 57. pontja).

108 Végül meg kell még jegyezni, hogy a leányvállalatban fennálló 100%‑os részesedés vélelmét nemcsak azon esetekben lehet alkalmazni, amikor közvetlen kapcsolat áll fenn az anyavállalat és a leányvállalat között, hanem olyan esetekben is – mint például a jelen ügyben –, amikor e viszony egy köztes leányvállalat révén közvetetten áll fenn.

109 Emellett emlékeztetni kell arra, hogy az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése szerint a Bizottság határozattal bírságot szabhat ki az EK 81. cikk (1) bekezdését megsértő vállalkozásokra, amely nem haladhatja meg az egyes jogsértésben részt vevő vállalkozások által az előző üzleti évben elért forgalom 10%‑át. Ugyanez szerepelt a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében.

110 Az e rendelkezésekben hivatkozott forgalom a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésére vonatkozó állandó ítélkezési gyakorlat szerint az érintett vállalkozás teljes forgalmára vonatkozik (a Bíróság 100/80–103/80. sz., Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 1825. o.] 119. pontja, a Törvényszék T‑236/01., T‑239/01., T‑244/01–T‑246/01., T‑251/01. és T‑252/01. sz., Tokai Carbon és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. április 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑1181. o.] 367. pontja, valamint T‑67/00., T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz., JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2501. o.] 533. pontja), vagyis azon vállalkozás teljes forgalmára, amelynek a jogsértést betudták, és amelynek felelősségét ebből kifolyólag megállapították (a Törvényszék T‑31/99. sz., ABB Asea Brown Boveri kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1881. o.] 181. pontja, valamint T‑304/02. sz., Hoek Loos kontra Bizottság ügyben 2006. július 4‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑1887. o.] 116. pontja).

111 Ami az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében szereplő „előző üzleti év” fogalmát illeti, azt úgy kell érteni, hogy a bizottsági határozat elfogadását megelőző üzleti évre vonatkozik, kivéve az olyan különös eseteket, amikor az nem ad semmiféle hasznos iránymutatást az érintett vállalkozás tényleges gazdasági helyzetére, valamint a vele szemben kiszabandó bírság arányos szintjére vonatkozóan (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑76/06. P. sz., Britannia Alloys & Chemicals kontra Bizottság ügyben 2007. június 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑4405. o.] 25., 29. és 30. pontját), ami a jelen ügyben nem áll fenn.

112 Ebből következően a jelen résszel összefüggésben az a kérdés merül fel, hogy a Bizottság megalapozottan tekintette‑e úgy a jelen ügyben, hogy az érintett vállalkozást a felperes és az azon csoport élén álló társaság, vagyis a Dimon alkotja, amelyhez a felperes tartozik. Amennyiben a kérdésre a válasz igenlő, a fenti 109–111. pontban hivatkozott elvekre tekintettel azt kell megállapítani, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (442) és (446) preambulumbekezdésében helyesen vette figyelembe a Dimon által 2003‑ban elért összesített forgalmat a fent hivatkozott 10%‑os forgalomra vonatkozó felső korlát alkalmazása szempontjából.

113 Az említett kérdés vizsgálata során mindenekelőtt meg kell határozni, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság milyen kritériumokat alkalmazott annak érdekében, hogy megállapítsa az anyavállalat felelősségét a leányvállalata által elkövetett jogsértésért, illetve, hogy ezek a kritériumok megfelelnek‑e az e területen az ítélkezési gyakorlatban kialakított elveknek, majd ezt követően azt kell megvizsgálni, hogy a Bizottság helyesen alkalmazta‑e ezeket a kritériumokat annak megállapításához, hogy a felperes és a Dimon egyetlen gazdasági egységet alkot.

A Bizottság által a megtámadott határozatban az anyavállalatnak a leányvállalata által elkövetett jogsértésért fennálló felelőssége megállapításának érdekében alkalmazott kritériumokról

114 A megtámadott határozatból kitűnik, hogy annak érdekében, hogy a Bizottság az anyavállalatnak a leányvállalata által elkövetett jogsértésért fennálló felelősségét megállapítsa, és ezt követően e határozat címzettjei között az anyavállalatot feltüntesse, továbbá annak a szóban forgó leányvállalattal szemben kiszabott bírság megfizetéséért való egyetemleges felelősségét megállapítsa, a következő érvelést alkalmazta.

115 A Bizottság azon előfeltételezésből indult ki, miszerint az anyavállalat fentiekben ismertetett felelősségre vonására akkor kerülhet sor, ha az anyavállalat és leányvállalata gazdasági egységet, és következésképpen az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkot (lásd a megtámadott határozat (374) preambulumbekezdését).

116 A Bizottság központi elemként a leányvállalat piacon tanúsított magatartásával kapcsolatos önállóságának hiányára támaszkodott annak megállapítása érdekében, hogy valamely anyavállalat és leányvállalata ilyen helyzetben van (lásd a megtámadott határozat (371) preambulumbekezdését), mivel az önállóság hiánya az anyavállalatnak a leányvállalat magatartására gyakorolt „meghatározó befolyásának” velejárója (lásd a megtámadott határozat (18), (372), (373), (378), (380), (381), (383), (391), (392), (397), (399), (400), (422) és (441) preambulumbekezdését).

117 Ezzel kapcsolatosan a Bizottság úgy ítélte meg, nem szorítkozhat annak puszta megállapítására, hogy az anyavállalat meghatározó befolyást tud gyakorolni e leányvállalat üzletpolitikájára, hanem azt is vizsgálnia kell, hogy e befolyást ténylegesen gyakorolta‑e (lásd többek között a megtámadott határozat (18), (376), (384), (391), (392), (397), (399) és (400) preambulumbekezdését).

118 Így többek között az tűnik ki a megtámadott határozat (384) preambulumbekezdéséből, hogy ugyan a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a Sepi nem volt felelősségre vonható a Cetarsa által elkövetett jogsértésért – amelyben pedig majdnem 80%‑os részesedéssel rendelkezett –, ennek oka az volt, hogy az aktájában egyáltalán nem álltak rendelkezésre azt bizonyító tényezők, hogy a Cetarsa ne önállóan határozta volna meg magatartását a piacon.

119 A megtámadott határozat (18) preambulumbekezdéséből kitűnik továbbá, hogy annak indoka, hogy nem vonta felelősségre sem a Universalt, sem a 100%‑os tulajdonában lévő leányvállalatát, a Universal Leafet a Taesnek – vagyis utóbbi leányvállalatának, amelyben 90%‑os részesedéssel rendelkezett – a jogsértő magatartásáért, az volt, hogy nem rendelkezett elegendő bizonyítékkal annak bizonyításához, hogy ténylegesen meghatározó befolyást gyakoroltak volna e leányvállalatra.

120 A Bizottság ugyanezen elveket alkalmazta a WWTE anyavállalatai esetében az 1998 májusát megelőző időszakra nézve. Így először azt kívánta bizonyítani, hogy ezek az anyavállalatok a WWTE elnökével és annak két családtagjával közösen irányították a WWTE‑t, és ezzel arra célzott, hogy ezek az anyavállalatok meghatározó befolyást tudtak gyakorolni az utóbbi társaság magatartására (lásd a megtámadott határozat (388)–(391) preambulumbekezdését). Másodszor a Bizottság több, a megtámadott határozat (391) preambulumbekezdésében szereplő bizonyíték alapján azt próbálta bizonyítani, hogy az említett anyavállalatok ténylegesen befolyást gyakoroltak a WWTE magatartására (lásd a megtámadott határozat (391), (392) és (400) preambulumbekezdését).

121 Egyébiránt a Bizottság megjegyezte, hogy azon különös esetben, amikor valamely társaság a leányvállalatában 100%‑os részesedéssel rendelkezik, a Bizottság az ítélkezési gyakorlat értelmében jogszerűen vélelmezheti, hogy az anyavállalat a leányvállalata magatartása felett ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol (lásd a megtámadott határozat (372) preambulumbekezdését).

122 Mindazonáltal a jelen ügyben annak érdekében, hogy az ilyen helyzetben lévő anyavállalatokat felelősségre vonja a leányvállalatuk által elkövetett jogsértésért, a Bizottság úgy döntött, hogy nem elégszik meg azzal, hogy e vélelemmel éljen, hanem olyan további tényelemekre is támaszkodik, amelyek bizonyítják, hogy az anyavállalatok ténylegesen meghatározó befolyást gyakoroltak leányvállalatukra, és amelyek ennélfogva megerősítik a szóban forgó vélelmet (lásd különösen a megtámadott határozat (372), (375), (376) és (378) preambulumbekezdését).

123 A megtámadott határozat (18) preambulumbekezdéséből ugyanis világosan kitűnik, hogy a Bizottság a Deltafina jogsértő magatartásáért azért nem vonta felelősségre sem vállalatcsoportja vezető társaságát, sem a közöttük lévő köztes leányvállalatot – vagyis sem a Universalt, sem a Universal Leafet – annak ellenére, hogy abban 100%‑os befolyásuk volt, mert nem rendelkezett elegendő bizonyítékkal annak bizonyításához, hogy ténylegesen meghatározó befolyást gyakoroltak e leányvállalatra. Ugyanebben az értelemben kell értelmezni a megtámadott határozat (376) preambulumbekezdését, még ha valóban némileg kétértelműen van is megfogalmazva. Konkrétabban, bár igaz, hogy a Bizottság ebben a preambulumbekezdésben kijelenti, hogy az akta nem tartalmaz „egyetlen utalást sem a Universalnak […], és a Universal Leafnek a [megtámadott határozatban] vizsgált eseményekben való tényleges részvételére”, mindazonáltal e határozat (18) preambulumbekezdésével együttesen olvasva és azzal összefüggésben e szöveg nem értelmezhető oly módon, hogy azt jelentené, hogy a Bizottság azért nem vonta felelősségre a két anyavállalatot – vagy bármely más anyavállalatot –, mert nem vettek részt a jogsértésben.

124 Továbbá a megtámadott határozat (18) preambulumbekezdéséből az is kifejezetten kiderül, hogy a Bizottság azért nem vonta felelősségre az Intabexet a felperes jogsértő magatartásáért – miközben az e társaságban 100%‑os befolyással rendelkezett –, mert nem rendelkezett elegendő bizonyítékkal annak bizonyításához, hogy az előbbi ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt volna az utóbbira, mivel az utóbbi társaságban való részvétele kizárólag pénzügyi jellegű volt (lásd továbbá a megtámadott határozat (376) preambulumbekezdését).

125 Ezzel szemben pontosan az a körülmény késztette arra a Bizottságot, hogy az anyavállalatoknak tudja be a jogsértésért való felelősséget, hogy az 1998 májusát követő időszak tekintetében állítólagosan léteztek ilyen bizonyítékok a WWTE anyavállalatainak vonatkozásában azon felül, hogy 100%‑os részesedéssel, illetve pár hónapig csak majdnem 100%‑os részesedéssel rendelkeztek a WWTE‑ben (lásd többek között a megtámadott határozat (375), (393), (396) és (398) preambulumbekezdését).

126 A Bizottság a Dimon esetében ugyanezt a módszert alkalmazta. Annak érdekében ugyanis, hogy megállapítsa annak felelősségét a felperes jogsértő magatartásáért 1997 második félévétől kezdődően, nem elégedett meg pusztán azzal, hogy az abból eredő vélelemre támaszkodjon, hogy a Dimon a felperes 100%‑os tulajdonosa volt (lásd a megtámadott határozat (375), (377) és (378) preambulumbekezdését), hanem egyes további olyan elemeket is figyelembe vett, amelyek azt bizonyították, hogy ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt az utóbbi társaság magatartására (lásd a megtámadott határozat (375) és (378)–(380) preambulumbekezdését).

127 Erre lehet következtetni különösen a megtámadott határozat (378) preambulumbekezdésének második mondatából, még ha abban az is szerepel, hogy az említett további bizonyítékok azt erősítik meg, hogy a Dimon ilyen befolyást „tudott” gyakorolni (lásd a fenti 33. pontot). Igaz – amint azt maga a Bizottság is elismeri a Törvényszék egy írásbeli kérdésére adott válaszában –, hogy e mondatot „egyértelműbben [is meg lehetett volna] fogalmazni”. Ugyanakkor a megtámadott határozat (372) és (377) preambulumbekezdésével, illetve e határozat (378) preambulumbekezdésének első mondatával együttesen értelmezve e mondat csak a fenti 126. pontban leírtak szerint értelmezhető.

128 Végül a Bizottság megvizsgálta, hogy az érintett leányvállalatok (és/vagy anyavállalataik) által a kifogásközlésre adott válaszaikban annak bizonyítása érdekében kifejtett érvek, hogy önállóan léptek fel a piacon, elfogadhatók‑e (lásd különösen a megtámadott határozat (381) és (399) preambulumbekezdését). Ennek megfelelően a Dimon által hivatkozott érveket mint nem meggyőzőeket elutasította, rámutatva különösen arra, hogy „az a tény, hogy a spanyol leányvállalatot helyi vezetés irányította, nem [zárta] ki annak lehetőségét, hogy a Dimon meghatározó befolyást gyakoroljon erre a leányvállalatra” (a megtámadott határozat (381) preambulumbekezdése).

129 Meg kell jegyezni, hogy a Bizottság a fenti 115–117., 121. és 122. pontban kifejtett módszert nemcsak a vállalatcsoportok irányító társaságai esetében alkalmazta, hanem a köztes anyavállalatokéban is, amint azt a Universal Leaf, az Intabex, az SCTC és a TCLT esete is bizonyítja.

130 Hozzá kell tenni, hogy e módszer – függetlenül attól, hogy azt a Bizottság a felperes esetében megfelelően alkalmazta‑e, amely kérdés az alábbiakban kerül megvizsgálásra – teljes mértékben megfelel az ítélkezési gyakorlat által a jelen jogterületen meghatározott és a fenti 99–108. pontban említett elveknek.

131 Ugyan igaz, hogy az a különös eset áll fenn, hogy az anyavállalat a versenyjog szabályait sértő magatartást folytató leányvállalatban 100%‑os részesedéssel rendelkezik, a Bizottság mégsem kizárólag az ítélkezési gyakorlat által kidolgozott vélelemre támaszkodott (lásd a fenti 105. és 106. pontot) annak bizonyítására, hogy az anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt a leányvállalat üzletpolitikájára, hanem más, olyan tényelemeket is figyelembe vett, amelyek ezt a tényt megerősítették. A tárgyaláson a Bizottság ezzel összefüggésben megjegyezte, hogy a megtámadott határozat elfogadásának idején fennálló releváns ítélkezési gyakorlatra figyelemmel körültekintően kívánt eljárni.

132 Mindazonáltal azzal, hogy így járt el, a Bizottság csupán növelte a meghatározó befolyás tényleges gyakorlására vonatkozó feltétel teljesülésével kapcsolatos bizonyítás megkívánt szintjét, miközben teljes mértékben tiszteletben tartotta az ugyanazon vállalkozást képező jogi személyek jogsértésekért fennálló felelősségének betudhatóságát alátámasztó gazdasági egység alapvető fogalmát.

133 Meg kell jegyezni, hogy egy olyan ügyben, amely egy, különböző vállalkozásokat érintő jogsértésre vonatkozik, a Bizottság az ítélkezési gyakorlat által rögzített kereteken belül egy adott módszert alkalmaz annak meghatározására, hogy meg kell‑e állapítani mind azoknak a leányvállalatoknak a felelősségét, amelyek ténylegesen elkövették e jogsértést, mind e leányvállalatok anyavállalatának felelősségét, és ennek érdekében – különös körülmények kivételével – minden vállalkozás esetében ugyanazon kritériumokra kell támaszkodnia. A Bizottság köteles ugyanis tiszteletben tartani az egyenlő bánásmód elvét, amely az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében megköveteli, hogy hasonló helyzeteket ne kezeljenek eltérő módon, és hogy az eltérő helyzeteket ne kezeljék egyenlő módon, kivéve ha az ilyen bánásmód objektíven igazolható (a Bíróság 106/83. sz. Sermide‑ügyben 1984. december 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1984., 4209. o.] 28. pontja és a Törvényszék T‑311/94. sz., BPB de Eendracht kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1129. o.] 309. pontja). Megjegyzendő, hogy a Bizottság egyébiránt osztja e véleményt, amikor a megtámadott határozat (384) preambulumbekezdésében kijelenti, hogy „ugyan a konkrét körülmények, amelyek alapján úgy vélhet[i], hogy valamely anyavállalat felelős a leányvállalata magatartásáért, egyes esetekben különbözőek lehetnek, ám mindaddig nincs szó a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértéséről, amíg a felelősségre vonatkozó elvek koherensen kerülnek alkalmazásra”.

A felperes és a Dimon közötti gazdasági egység létezéséről

134 Meg kell vizsgálni, hogy a Bizottság megfelelően alkalmazta‑e a fenti 115–117., 121. és 122. pontban meghatározott kritériumokat a felperes és a Dimon között az 1997. év második félévétől fennálló gazdasági egység létezése, és ennélfogva a Dimon jogsértésért és a bírság megfizetéséért fennálló egyetemleges felelőssége megállapítása érdekében, és helyesen tüntette‑e fel azt a megtámadott határozat címzettjei között.

135 Nem vitatott, hogy az 1997. november 18‑tól a megtámadott határozat elfogadásáig terjedő időszakban a Dimon az Intabex közvetítésével a felperes 100%‑os tulajdonosa volt. Az sem vitatható tehát, hogy ezen időszak során a Dimon meghatározó befolyást tudott gyakorolni utóbbi magatartására (lásd a fenti 105. pontot).

136 Ennélfogva azt kell megvizsgálni, hogy ugyanezen időszak tekintetében a meghatározó befolyás Dimon általi tényleges gyakorlásának feltétele is megvalósult‑e, amint azt a Bizottság állítja.

137 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozatban az anyavállalatuk 100%‑os tulajdonában álló leányvállalatok tekintetében a Bizottság úgy döntött, hogy nem elégszik meg azzal, hogy a fenti 105., 106. és 121. pontban hivatkozott vélelem alapján tudja be utóbbiaknak az említett leányvállalatok által elkövetett jogsértésért való felelősséget, hanem olyan további tényezőket is figyelembe vett, amelyek bizonyítják, hogy az anyavállalatok ténylegesen meghatározó befolyást gyakoroltak (lásd a fenti 122–127. pontot).

138 Azt kell tehát megvizsgálni, hogy azon felül, hogy a Dimon a felperes 100%‑os tulajdonosa volt, a Bizottság által a megtámadott határozatban hivatkozott elemek jogilag megkövetelt módon bizonyítják‑e, hogy a szóban forgó időszakban előbbi meghatározó befolyást gyakorolt utóbbi magatartására. Ezeket az elemeket a megtámadott határozat (379) preambulumbekezdése, valamint e határozat 303–305. lábjegyzete tartalmazza. Lényegében a felperestől származó és a Bizottság szerint a Dimonnak szánt különböző beszámolókról és levelekről van szó.

139 Igenlő válasz esetén meg kell vizsgálni, hogy a felperesnek a fenti 84. pontban ismertetett állításai lehetővé teszik‑e ezen megállapítás megcáfolását.

– A „tevékenységről szóló beszámolókról” és a „helyi beszámolókról”

140 A Bizottság több, a felperes által készített „tevékenységről szóló beszámolóra” és „helyi beszámolóra” hivatkozik, rámutatva többek között, hogy azok gyakran tanúsítják a szóban forgó jogellenes magatartásokat. E tizennégy, az 1998 decembere és 2001 májusa közötti időszakra vonatkozó beszámolót a megtámadott határozat 303. lábjegyzete sorolja fel.

141 Mindenekelőtt rá kell mutatni, hogy az említett beszámolók nemcsak a felperes üzleti tevékenységének különböző vetületeiről – mint például a nyersdohány‑vásárlási kampányok lebonyolítása (felvásárolt mennyiségek, felvásárlási árak stb.), a feldolgozott nyersdohány mennyisége és a Cetarsával a dohánya egy részének cséplésére kötött szerződések –, a dohányágazatban történt szabályozási fejleményekről és az Anetab keretében, valamint a mezőgazdasági szövetkezetekkel és termelőcsoportokkal tartott találkozókról tartalmaznak részletes információkat, hanem – amint azt a megtámadott határozat (379) preambulumbekezdése hangsúlyozza – a szóban forgó jogellenes magatartásokról is.

142 Továbbá meg kell állapítani, hogy az aktából kitűnik, hogy a szóban forgó beszámolókat B. készítette, valamint hogy a felperes a saját közlései szerint azokat igazgatótanácsa tagjainak címezte.

143 Az utóbbi ponttal kapcsolatban rá kell mutatni, hogy ugyanazon a napon, amikor felvásárolta a felperes valamennyi részvényét, a Dimon – 100%‑os leányvállalata, az Intabex révén, amelynek a felperes tevékenységében való részvétele pusztán pénzügyi jellegű volt – a felperes igazgatótanácsának négy tagja közül hármat leváltott, kinevezve többek között két olyan személyt (G.‑t és T.‑t), akik a Dimon‑csoporthoz tartozó egyéb társaságoknál is láttak már el feladatokat. Ebben az időszakban tehát G. volt az Intabex spanyolországi székhelyű, a feketedohány‑ termesztéssel foglalkozó leányvállalata, a Compañia de Filipinas, SA igazgatója, míg T. szintén a Dimon International Services alkalmazottja és (1998 augusztusáig) e társaság igazgatótanácsának tagja volt.

144 Ebben az összefüggésben különösen hangsúlyozni kell a T. által a Dimon‑csoportban betöltött feladatkör jelentőségét. Amellett ugyanis, hogy T. a jogsértéssel érintett teljes időszakban a felperes igazgatótanácsának tagja, valamint 1998 augusztusáig a Dimon International Services igazgatótanácsának tagja volt, a Dimon‑csoport két másik társasága, (1998‑tól 1999‑ig) az Intabex Holding Worldwide, SA és (2000 novemberéig) az LRH Travel Ltd igazgatótanácsának is tagja volt. Ezenkívül – amint azt a felperes is kijelentette a kifogásközlésre adott válaszában – „az Intabex csoport Dimon‑csoportba való tényleges integrációjának biztosítása” is az ő feladata volt. Ehhez hozzájön az a tény – amint az a lenti 160. pontban részletesebben kifejtve szerepel –, hogy több, az aktában szereplő levélből kitűnik, hogy a felperes konzultált T.‑vel az üzleti tevékenységére vonatkozó kérdésekben, illetve egyes fontos határozatok elfogadása előtt a jóváhagyását kérte. E körülményekre figyelemmel a Bizottság megalapozottan vélte úgy, hogy T. a Dimon‑csoport élén álló társaság, vagyis a Dimon nevében járt el, és közvetítő szerepet játszott az utóbbi és a felperes között. Az, hogy T. később vitában állt a Dimonnal, amelynek eredményeként 1998 augusztusában utóbbi megszüntette T.‑nek a Dimon International Services igazgatótanácsában fennálló tagságát, nem alkalmas e megállapítás megcáfolására. Ezen időpontot követően ugyanis T. amellett, hogy e társaság alkalmazottja maradt, továbbra is tagja volt a felperes, az Intabex Holding Worldwide és az LRH Travel igazgatótanácsának.

145 A fenti 142–144. pontban kifejtett körülmények azt bizonyítják, hogy a Dimon az általa a felperes igazgatótanácsába kinevezett tagok és különösen T. közvetítésével irányítani kívánta a felperes tevékenységét annak érdekében, hogy az a Dimon‑csoport üzletpolitikájának megfelelően alakuljon. Ennélfogva, még ha a szóban forgó „tevékenységről szóló beszámolókat” és „helyi beszámolókat” formálisan az említett tagoknak is küldték meg, és nem közvetlenül magának a Dimonnak, a Bizottság a megtámadott határozat (380) preambulumbekezdésében megalapozottan vélte úgy, hogy e társaságot tájékoztatták e beszámolók tartalmáról, és különösen a szóban forgó jogellenes magatartásokról. E megállapítást megerősíti az a megtámadott határozat (379) preambulumbekezdésében szereplő tény, hogy az említett beszámolókat rendszeresen lefordították spanyolról angolra, amely a Dimon munkanyelve.

146 Végül rá kell mutatni, hogy nem vitatott, hogy a Dimon – amely vitathatatlanul meghatározó befolyást tudott gyakorolni a felperes magatartására (lásd a fenti 105. és 135. pontot) – soha nem nyilvánította ki ellenvetését azon jogellenes magatartásokkal szemben, amelyekről ilyen módon tudomással bírt, továbbá nem tett leányvállalatával szemben semmilyen olyan intézkedést, amelynek célja az lett volna, hogy megakadályozza annak további részvételét a jogsértésben a büntetőjogi, illetve versenyjogi eljárás, illetve a harmadik személyek által indítandó kártérítési perek kockázata ellenére, amelynek az e magatartással kitette magát (lásd a megtámadott határozat (382) preambulumbekezdését is). A Bizottság ebből jogszerűen következtethetett arra, hogy a Dimon hallgatólagosan jóváhagyta e részvételt, illetve ítélhette úgy, hogy ez a magatartás további bizonyítékul szolgál arra, hogy ez a társaság meghatározó befolyást gyakorolt leányvállalata magatartására.

– A felperes és a Dimon között váltott levelekről

147 A Bizottság számos, a felperes és a Dimon között váltott levélre is hivatkozik, rámutatva, hogy ezek közül egyesek bizonyítják a szóban forgó magatartásokat, mások olyan, a dohány feldolgozására vagy eladására vonatkozó szerződésekre vonatkoznak, amelyeket a Dimon a Cetarsával és a Deltafinával kötött, más levelek pedig általánosabb módon a nyersdohány felvásárlásának feltételeire, illetve a Spanyolországban alkalmazandó szabályozási háttérre vonatkoznak.

148 A fenti 147. pontban említett első kategóriába tartozó leveleket illetően a Bizottság a megtámadott határozat (379) preambulumbekezdésében e határozat (168) és (179) preambulumbekezdésére, valamint 217. és 229. lábjegyzetére hivatkozik példaként.

149 E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy e levelek ténylegesen utalnak a szóban forgó jogellenes magatartásokra.

150 Ennek megfelelően – a felperes állításával ellentétben – a B. által 1998. december 14‑én (a Dimon‑csoport egy egyesült államokbeli leányvállalatánál, a Dimon Internationalnál dolgozó) D.‑nek küldött, a megtámadott határozat (168) preambulumbekezdésében említett fax tárgya nem kizárólag egy, a felperes és a Deltafina között a feldolgozott dohány vásárlására kötött szerződés volt, hanem az az említett magatartásokra is vonatkozott. Ez egyértelműen kitűnik a fax harmadik bekezdéséből, amelyben B. a következőket jelenti ki:

„Amint megkapom a négy társaság árait, tájékoztatom Önt. Ugyanakkor már most jelezhetem, hogy a spanyolországi látogatása során olyan súlyosnak tűnő problémák megszűntek, mivel valamennyi társaság a megállapodás szerinti 87 [spanyol peseta (ESP)] körüli árat állapított meg ([kilogrammonként] 2–3 ESP eltéréssel), ugyanis ezek a hivatalos árak, még ha fel is tételezzük, hogy a Cetarsa hozzánk hasonlóan más kifizetéseket is eszközölt a termelőknek.”

151 A megtámadott határozat (179) preambulumbekezdése B. T.‑nek címzett 1998. május 5‑i keltezésű jelentésére hivatkozik, amelynek B. egy másolatát faxban előző nap elküldte a felperes igazgatótanácsa másik két tagjának. Meg kell állapítani, hogy ebben a jelentésben – amely az 1998. évi dohányvásárlási idény lefolytatását írja le –, többek között az szerepel, hogy „[a felperes] jelentős módon hozzájárult ahhoz, hogy a vállalkozások megállapodásokat kössenek [az előző] év árháborújának elkerülése érdekében”, hogy „az árakat megtárgyalták a szövetkezetekkel és [a dohánytermelői csoportokkal]”, hogy „első alkalommal [sikerült elkerülni] a vállalkozások közötti háborút, és mindegyik megvásárolhatta az általa kívánt mennyiséget”, hogy „[az e csoportokkal] folytatott tárgyalások nehezek voltak, azonban valamennyi vállalkozás komolyan, együttműködő szellemben tartotta magát az közös állásponthoz”. Emellett az említett jelentésben az is szerepel, hogy a felperes és a WWTE vállalta, hogy ugyanakkora mennyiségben vásárol fel dohányt, mint az előző évben, és a feldolgozók megállapodtak abban, hogy a termelőcsoportoknak 35 ESP/kg előleget fizetnek a Virginia fajta és 45 ESP/kg előleget a Burley fajta után. Végül a jelentés rögzíti „a feldolgozók közötti más jövőbeli megállapodások lehetőségét”. E körülményekre figyelemmel nem vitatható, hogy az 1998. május 5‑i jelentés utalt a szóban forgó jogellenes magatartásokra.

152 Ugyanez a helyzet a 2000. október 30‑án B. által S.‑nek küldött elektronikus levél esetében is, amelyre a megtámadott határozat 217. lábjegyzete utal. Ebben a levélben ugyanis B. először arra emlékeztet, hogy egy, az Anetab keretében szervezett találkozó során a feldolgozók megvitatták az áraknak a termelőcsoportok és a szövetkezetek által kért emelését, és egyhangúlag úgy döntöttek, hogy nem fogadják el azt. Ezt követően a levélből kitűnik, hogy egy, az e csoportokkal és a szövetkezetekkel tartott találkozón a feldolgozók fenntartották álláspontjukat, és egyértelműen jelezték az előbbieknek, hogy elutasítják az általuk benyújtott, 20%‑os növelésre irányuló javaslatot.

153 A B. által 2001. május 9‑én S.–nek küldött, a megtámadott határozat 229. lábjegyzetében hivatkozott elektronikus levélben az szerepel, hogy a feldolgozók találkozót tartottak az Anetab székhelyén „annak érdekében, hogy előkészítsék a termelőkkel tartandó ártárgyalásokat”, és így egyértelműen utal arra a tényre, hogy az előbbiek megegyeztek a nyersdohány felvásárlási áraiban.

154 Ezt követően a fent hivatkozott „tevékenységről szóló beszámolók” és „helyi beszámolók” esetéhez hasonlóan úgy kell tekinteni, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (380) preambulumbekezdésében megalapozottan vélte úgy, hogy a felperes tájékoztatta a Dimont a fenti 150–153. pontban hivatkozott dokumentumok tartalmáról, és ennek következtében a szóban forgó jogellenes magatartásokról, még ha azokat formálisan nem is n