T‑113/07. sz. ügy

Toshiba Corp.

kontra

Európai Bizottság

„Verseny – Kartellek – A gázszigetelt kapcsolóberendezésekre vonatkozó projektek piaca – Az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértését megállapító határozat – A piac felosztása – Védelemhez való jog – A jogsértés bizonyítása – Egységes és folyamatos jogsértés – Bírságok – A jogsértés súlya és időtartama – Indokolás – Kiindulási összeg – Referenciaév”

Az ítélet összefoglalása

1. Verseny – Közigazgatási eljárás – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – Iratbetekintés – Terjedelem – Dokumentum közlésének hiánya – Következmények

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; EGT‑Megállapodás, 53. cikk, (1) bekezdés)

2. Verseny – Közigazgatási eljárás – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – A valamely kifogásközlésre adott válaszok közlése – Feltételek – Korlátok

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; EGT‑Megállapodás, 53. cikk, (1) bekezdés)

3. Verseny – Kartellek – Vállalkozások közötti megállapodások – A jogsértés bizonyítéka – A jogsértésben részt vevő társaság alkalmazottainak írásbeli tanúvallomásai – Bizonyító erő – Értékelés

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

4. Közösségi jog – Elvek – Alapvető jogok – Az ártatlanság vélelme – Versenyfelügyeleti eljárás

(EU 6. cikk, (2) bekezdés; EK 81. cikk, (1) bekezdés; EGT‑Megállapodás, 53. cikk, (1) bekezdés)

5. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – Bizonyítási mód – Bizonyítékok csoportjának igénybevétele

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

6. Verseny – Kartellek – Vállalkozások közötti megállapodások – A jogsértés bizonyítéka – A különböző bizonyítékok bizonyító erejének értékelése – Szempontok

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; EGT‑Megállapodás, 53. cikk)

7. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – A jogsértésnek és a jogsértés időtartamának a Bizottságra háruló bizonyítása

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 2002/C 45/03 bizottsági közlemény)

8. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – A bírság alóli mentesítés vagy a bírság csökkentése az eljárás alá vont vállalkozás együttműködése miatt

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 2002/C 45/03 bizottsági közlemény, 21. pont)

9. Verseny – Kartellek – Egységes jogsértést megvalósító megállapodások és összehangolt magatartások – Fogalom – A jogsértést közösen elkövető vállalkozásoknak a jogsértés egészéért való személyes felelőssége – Feltételek

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; EGT‑Megállapodás, 53. cikk, (1) bekezdés)

10. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – A jogsértésnek és a jogsértés időtartamának a Bizottságra háruló bizonyítása – A bizonyítási teher terjedelme

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; EGT‑Megállapodás, 53. cikk, (1) bekezdés)

11. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Több vállalkozás által elkövetett jogsértés

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; EGT‑Megállapodás, 53. cikk, (1) bekezdés; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés)

12. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya és időtartama – A Bizottság mérlegelési jogköre

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) és (3) bekezdés)

13. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Az egyenlő bánásmód elvének tiszteletben tartása

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1. A. pont)

1. A védelemhez való jog tiszteletben tartásának elvéből következő iratbetekintési jog magában foglalja, hogy a versenyszabályok alkalmazására vonatkozó közigazgatási eljárásban a Bizottság lehetőséget biztosít az érintett vállalkozás számára a vizsgálat iratai között található valamennyi olyan dokumentum vizsgálatára, amely releváns lehet a védelme szempontjából. Ezek magukban foglalják mind a terhelő, mind a mentő okiratokat, kivéve más vállalkozások üzleti titkait, a Bizottság belső iratait és egyéb bizalmas információkat.

Olyan dokumentum közlésének hiánya, amelyre a Bizottság egy vállalkozással szemben támaszkodott, csak akkor jelenti a védelemhez való jog megsértését, ha az érintett vállalkozás bizonyítja, hogy a Bizottság a határozatában eltérő eredményre jutott volna, ha a nem közölt dokumentumot nem vették volna terhelő bizonyítékként figyelembe.

Ha a Bizottság nem közöl mentő dokumentumot, az érintett vállalkozásnak csak azt kell bizonyítania, hogy e dokumentum hozzáférhetővé tételének megtagadása a hátrányára befolyásolhatta az eljárás lefolyását és a Bizottság határozatának tartalmát. Elegendő, ha a vállalkozás bizonyítja, hogy az említett mentő dokumentumot fel tudta volna használni a védekezéséhez abban az értelemben, hogy amennyiben a közigazgatási eljárás során ebbe betekinthetett volna, olyan tényezőkre tudott volna hivatkozni, amelyek nem egyeztek a Bizottság által e szakaszban levont következtetésekkel, tehát bármilyen módon befolyásolhatta volna a Bizottság által a határozatban elfogadott értékelést, legalábbis az e vállalkozásnak felrótt magatartás súlyát és időtartamát, és ebből következően a bírság szintjét illetően.

(vö. 41., 46–47. pont)

2. A versenyszabályok megsértése miatt indított eljárás keretében az érintett vállalkozás csak a közigazgatási kontradiktórius szakasz elején – a kifogásközlés révén – szerez tudomást mindazokról a lényeges bizonyítékokról, amelyekre a Bizottság az eljárás e szakaszában támaszkodik, és e vállalkozásnak jogában áll az ügy irataiba betekinteni a védelemhez való joga hatékony gyakorlásának biztosítása érdekében. Következésképpen a kartellben részt vevő többi vállalkozás kifogásközlésre adott válasza főszabály szerint nem szerepel a vizsgálati akta azon iratai között, amelyekbe betekinthetnek a felek.

Mindazonáltal, ha a Bizottság az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazására vonatkozó eljárásban a jogsértés megállapítása érdekében a kifogásközlésre adott válasz valamely szakaszára vagy az e válaszhoz mellékelt dokumentumra kíván támaszkodni, az ezen eljárásban érintett többi vállalkozásnak is lehetőséget kell biztosítani, hogy az ezen bizonyítékkal kapcsolatos álláspontjukat kifejthessék. E körülmények között a kifogásközlésre adott válasz kérdéses szakasza, illetve az e válaszhoz mellékelt dokumentum ugyanis a jogsértésben részt vevő különböző vállalkozásokat terhelő bizonyítéknak minősül.

Analógia útján, ha a kifogásközlésre adott válasz valamely szakasza vagy az ezen válaszhoz mellékelt dokumentum jelentőséggel bírhat valamely vállalkozás védelme szempontjából, mivel lehetővé teszi számára, hogy olyan bizonyítékokra hivatkozzon, amelyek ellentmondanak a Bizottság által e szakaszban levont következtetéseknek, akkor az mentő bizonyítékot képez. Ebben az esetben az érintett vállalkozás számára lehetőséget kell biztosítani a szóban forgó szakasz vagy dokumentum vizsgálatára, és az azzal kapcsolatos álláspontjának a kifejtésére.

(vö. 42–44. pont)

3. Egy társaság alkalmazottainak a társaság ellenőrzése alatt készített és az utóbbi által a Bizottság előtt a versenyszabályok megsértése miatt folyamatban lévő közigazgatási eljárás keretében a védelme érdekében előterjesztett írásbeli tanúvallomásai főszabály szerint nem minősíthetők ugyanezen társaság nyilatkozataitól eltérő és független elemeknek. Általában ugyanis egy társaságnak a Bizottság által neki felrótt tények valóságtartalmára vonatkozó álláspontja elsősorban az alkalmazottai és vezetői ismeretein és véleményén alapul.

(vö. 58. pont)

4. A bíróságban felmerülő bármely kételynek annak a vállalkozásnak a javát kell szolgálnia, amely az EK 81. cikk (1) bekezdésébe ütköző jogsértést megállapító határozat címzettje. A bíróság tehát nem állapíthatja meg, hogy a Bizottság jogilag megkövetelt módon bizonyította a kérdéses jogsértés fennállását, amennyiben – különösen egy bírságot kiszabó határozat megsemmisítése iránti kereset elbírálása keretében – még kételye áll fenn e kérdéssel kapcsolatosan.

Az utóbbi esetben ugyanis tekintettel kell lenni az ártatlanság vélelmének elvére, amely különösen az emberi jogok európai egyezménye 6. cikkének (2) bekezdéséből következik, és amely a közösségi jog általános elvei közé tartozó alapvető jogok részét képezi. Tekintettel a kérdéses jogsértések jellegére, valamint a hozzájuk kapcsolódó szankciók természetére és súlyára, az ártatlanság vélelmének elve irányadó többek között a vállalkozásokra alkalmazandó versenyszabályok megsértésével kapcsolatos olyan eljárásokra, amelyek bírság vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezethetnek.

(vö. 79–80. pont)

5. Versenyügyben a Bizottságnak pontos és egybehangzó bizonyítékokra kell hivatkoznia annak bizonyítására, hogy a jogsértés megtörtént. Ugyanakkor nem szükséges a Bizottság által előterjesztett minden egyes bizonyítéknak a jogsértés összes elemét tekintve eleget tennie e feltételeknek. Elegendő, ha az intézmény által hivatkozott bizonyítékok csoportja összességében értékelve megfelel e követelménynek. A versenyellenes magatartás vagy megállapodás létezésére tehát bizonyos egybeesésekből és ténykörülményekből lehet következtetni, amelyek együtt figyelembe véve, más összefüggő magyarázat hiányában a versenyszabályok megsértésének bizonyítékául szolgálhatnak.

Egyébiránt, amennyiben a Bizottság kizárólag az érintett vállalkozások piaci magatartására támaszkodik az EK 81. cikk (1) bekezdésébe ütköző jogsértés fennállásának megállapításakor, elegendő, ha ez utóbbiak bizonyítják olyan körülmények fennállását, amelyek más megvilágításba helyezik a Bizottság által a versenyszabályok megsértésének megállapítása érdekében leírt tényeket, és így a bizottsági érvelést helyettesítő hihető magyarázatát adják azoknak. E szabály alkalmazandó akkor is, amikor azok a bizonyítékok, amelyekre a Bizottság támaszkodik, nem elégségesek. Ilyen esetben ugyanis ezen bizonyítékok alapján nem állapítható meg egyértelműen a jogsértés fennállása további értelmezés szükségessége nélkül.

Ezzel szemben az említett szabály nem alkalmazható minden olyan esetben, ahol a jogsértés más tényekből levont következtetések, közvetlen vagy nem okirati bizonyítékok alapján nyert megállapítást. Az EK 81. cikk megsértésének megállapítása érdekében felhozható bizonyítékokat illetően a közösségi jogban érvényesülő elv ugyanis a bizonyítékok szabad mérlegelésének elve.

(vö. 81–82., 85–87. pont)

6. Az EK 81. cikk (1) bekezdésébe ütköző jogsértéssel kapcsolatos eljárás keretében a különböző bizonyítékoknak tulajdonítandó bizonyító erőt illetően az egyetlen fontos tényező, amelyet meg kell vizsgálni, a bizonyítékok hitelessége. A bizonyítás általános szabályai szerint valamely dokumentum hitelessége és ennélfogva bizonyító ereje az eredetétől, készítésének körülményeitől, címzettjétől és tartalmától függ.

Ami a vállalkozások által tett nyilatkozatokat illeti, egyébiránt különösen jelentős bizonyító erőt lehet azoknak tulajdonítani, amelyek először is megbízhatók, másodszor egy vállalkozás nevében tették őket, harmadszor olyan személytől származnak, akinek szakmai kötelessége e vállalkozás érdekei alapján eljárni, negyedszer a nyilatkozó érdekeit sértik, ötödször a körülmények közvetlen tanújától származnak, és hatodszor írásban, megfontoltan és jól átgondolva teszik őket.

Ugyanakkor valamely, kartellben való részvétellel vádolt vállalkozás vallomása, amelynek pontosságát több más érintett vállalkozás vitatja, nem tekinthető az utóbbiak által elkövetett jogsértés megfelelő bizonyítékának, ha más bizonyíték azt nem támasztja alá, jóllehet a megerősítés elvárt mértéke a szóban forgó nyilatkozatok megbízhatósága okán alacsonyabb lehet.

(vö. 90–93. pont)

7. Bár általánosan elfogadott, hogy a jogsértő kartell fő résztvevői által önkéntesen szolgáltatott bizonyítékok bizonyos fenntartással kezelendők – tekintettel annak a lehetőségére, hogy e résztvevők hajlamosak a lehető legtöbb terhelő bizonyítékot szolgáltatni versenytársaik tevékenységét illetően –, az a tény, hogy valaki a bírság alóli mentesítés vagy a bírság csökkentése érdekében el kívánja érni a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közlemény alkalmazását, nem jelent szükségszerűen indítékot arra, hogy a kartell többi tagjának részvételére vonatkozóan elferdített bizonyítékokat terjesszen elő. A Bizottság félrevezetésére irányuló szándék ugyanis megkérdőjelezhetné a kérelmező együttműködésének őszinteségét és teljességét, következésképpen veszélyeztethetné az engedékenységi közlemény kedvezményében teljes mértékben való részesülés lehetőségét.

Ami konkrétan a tanúvallomásokat illeti, valóban lehetséges, hogy a bírságmentességet kérelmező vállalkozás alkalmazottai, akik e vállalkozás érdekében kötelesek eljárni, a lehető legtöbb terhelő bizonyítékot kívánják előterjeszteni, hiszen az eljárás folyamán tanúsított együttműködésük kedvezően befolyásolhatja szakmai jövőjüket. Ugyanakkor, ha ez a helyzet áll is fenn, a szóban forgó alkalmazottak tisztában vannak a pontatlan bizonyítékok előterjesztésének lehetséges negatív következményeivel is, amelyeket a más bizonyítékok általi megerősítés követelménye még inkább érezhetővé tesz.

(vö. 94., 111. pont)

8. Annak érdekében, hogy a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közlemény 21. pontja alapján a Bizottság csökkentse a bírságot, az érintett bizonyítékoknak jelentős bizonyító erőt kell képviselniük a már a Bizottság rendelkezésére álló bizonyítékokhoz képest. Következésképpen a kifogásközlésre adott válasz megküldését követően benyújtott engedékenység iránti kérelemben a bírságcsökkentést elérni kívánó vállalkozás jogosan összpontosít azon elemekre, amelyek szerinte addig nem nyertek jogilag megkövetelt módon bizonyítást, annak érdekében, hogy jelentős hozzáadott értéket nyújtson. Márpedig e körülménnyel magyarázható, hogy az érintett vállalkozás nem említi azon elemeket, amelyeket szerinte a korábban benyújtott bizonyítékok már kétségtelenül alátámasztottak.

Ehhez hasonlóan, az engedékenységi közlemény 21. pontjának szövegére tekintettel nem zárható ki, hogy bizonyos bizonyító erővel rendelkező, azonban már más bizonyítékok által bizonyított tényekre vonatkozó bizonyítékok előterjesztése nem eredményez semmilyen csökkentést.

(vö. 146–147. pont)

9. Az EK 81. cikk (1) bekezdésében és az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodás 53. cikkének (1) bekezdésében hivatkozott megállapodások és összehangolt magatartások szükségszerűen több vállalkozás közreműködésének az eredményei, akik mindnyájan társtettesek a jogsértésben, de a részvételük többek között az érintett piac jellemzőitől, az egyes vállalkozások e piacon betöltött pozíciójától, az elérendő céloktól és a választott vagy tervbe vett végrehajtási módoktól függően különböző formát ölthet. Mindazonáltal önmagában az a körülmény, hogy az egyes vállalkozások a rájuk jellemző sajátos formában vesznek részt a jogsértésben, nem elegendő ahhoz, hogy a jogsértés egészéért való felelősségüket kizárják, beleértve azokat a magatartásokat, amelyeket gyakorlatilag más részt vevő vállalkozások hajtottak végre, de amelyeknek ugyanaz a versenyellenes célja vagy hatása.

Ekképpen az a vállalkozás, amely egy jogsértésben saját magatartása révén vett részt, amely magatartás az EK 81. cikk (1) bekezdése vagy az EGT‑Megállapodás 53. cikkének (1) bekezdése értelmében vett versenyellenes célú megállapodás vagy összehangolt magatartás fogalmába tartozik, és amelynek célja a jogsértés egészének megvalósításához való hozzájárulás volt, az említett jogsértésben való részvételének teljes időtartama vonatkozásában felelősséggel tartozik azon magatartásokért is, amelyeket ugyanezen jogsértés keretében más vállalkozások tanúsítottak, amennyiben bizonyított, hogy a szóban forgó vállalkozás ismerte a többi résztvevő jogsértő magatartását, vagy ésszerűen előre láthatta azt, és kész volt annak kockázatát elfogadni.

Erről van szó olyan harmadik országbeli vállalkozás esetében, amely az EGT‑ben meghatározott projektek elosztását az európai gyártóknak fenntartó közös megállapodás keretében csak passzív szerepet játszott, ugyanis e vállalkozás kötelezettséget vállalt arra, hogy nem nyújt be ajánlatot ilyen projektekre vonatkozóan, mivel tudott az érintett megállapodásról, és passzív szerepe nem a választásának eredménye, hanem az EGT piacára vonatkozó megállapodásban való részvételének formája volt, ugyanis a részvétele előfeltétele volt annak, hogy az európai gyártók az EGT‑ben eloszthassák egymás között a projekteket.

(vö. 218–222. pont)

10. A gazdasági szereplőket megillető jogbiztonság követelménye feltételezi, hogy amennyiben a versenyszabályokba ütköző jogsértés megvalósulásával kapcsolatban jogvita merül fel, a Bizottság, amelyre az általa megállapított jogsértések tekintetében a bizonyítási teher hárul, benyújtja azon bizonyítékokat, amelyek a jogsértés tényállási elemei megvalósulásának jogilag megkövetelt módon történő alátámasztására alkalmasak. A jogsértés állítólagos időtartamára vonatkozóan a jogbiztonság ugyanezen elve megköveteli, hogy a jogsértés időtartamának megállapítására közvetlenül alkalmas bizonyítékok hiányában a Bizottság legalább olyan bizonyítékokra hivatkozzon, amelyek időben kellően közel álló tényekre vonatkoznak oly módon, hogy ésszerűen elfogadható legyen, hogy e jogsértés két meghatározott időpont között megszakítás nélkül folytatódott.

Ezenkívül az a tény, hogy a folyamatos jogsértés fennállására vonatkozóan nem terjesztettek elő bizonyítékot egyes meghatározott időszakok tekintetében, nem akadályozza annak megállapítását, hogy a jogsértés a hivatkozott időszakoknál összességében hosszabb időszakban állt fenn, amennyiben ezt objektív és egybehangzó ténykörülmények megalapozzák. Egy több éven át tartó jogsértés esetén az a tény, hogy a kartell megjelenési formái különböző időszakokban érvényesülnek, és azokat hosszabb‑rövidebb időszakok választják el egymástól, nem befolyásolja e kartell fennállását annyiban, amennyiben az e jogsértés részét képező különböző magatartások azonos célt szolgálnak, továbbá egységes és folyamatos jogsértés keretébe illeszkednek.

(vö. 235–236. pont)

11. Amennyiben az EK 81. cikk (1) bekezdésébe ütköző jogsértést több vállalkozás követte el, meg kell vizsgálni az egyes vállalkozások jogsértésben való részvételének viszonylagos súlyát. Így azon tényt, miszerint valamely vállalkozás nem vett részt a kartell valamennyi alkotóelemében, illetve csekély szerepet játszott azokban, amelyekben részt vett, figyelembe kell venni a jogsértés súlyának mérlegelése és a bírság meghatározása során.

Közelebbről, ami az olyan megállapodást illeti, amelyben harmadik országbeli vállalkozások arra vállaltak kötelezettséget, hogy nem lépnek be az Európai Gazdasági Térség (EGT) piacára, amíg az európai vállalkozások ugyanezen a piacon összejátszásra irányuló tevőleges magatartás révén elosztották egymás között a különböző projekteket, a harmadik országbeli vállalkozások magatartásának súlya hasonló az európai vállalkozások magatartásának súlyához, mivel az EGT‑n belüli projektek elosztásában való részvételük hiánya nem a választásuk eredménye, hanem az érintett megállapodásban való részvételük jellegének egyszerű következménye volt.

(vö. 258., 260–262. pont)

12. Az EK 81. cikk (1) bekezdésébe ütköző jogsértéssel kapcsolatos eljárás keretében a Bizottság széles mérlegelési mozgástérrel rendelkezik a bírságok összegének megállapítása során annak érdekében, hogy a vállalkozások magatartását a versenyszabályok tiszteletben tartásának irányába terelje.

A bírság összegét a Bizottság a jogsértés súlya, valamint – ha ennek helye van – időtartama alapján állapítja meg. A jogsértés súlyát olyan szempontok alapján kell megállapítani, mint az ügy sajátos körülményei, háttere és a bírságok elrettentő hatása. Az olyan objektív körülményeket, mint a versenyellenes magatartások tartalma és időtartama, azok száma és intenzitása, az érintett piac terjedelme, valamint a gazdasági rend károsodása, szintén figyelembe kell venni. Az elemzésnek figyelembe kell vennie a felelős vállalkozások viszonylagos jelentőségét és piaci részesedését, valamint az esetleges visszaesést is.

(vö. 280–281. pont)

13. Amikor a Bizottság a versenyjog alapján bírságok kiszabásáról határoz, minden esetben köteles tiszteletben tartani a jog általános elveit, köztük az egyenlő bánásmód elvét a közösségi bíróságok általi értelmezésnek megfelelően. Ezen elv megköveteli, hogy az összehasonlítható helyzeteket ne kezeljék eltérő módon, és a különböző helyzeteket ne kezeljék azonos módon, hacsak ez a bánásmód objektíve nem igazolt.

Így, amennyiben a kiszabandó bírságok közötti viszony meghatározása érdekében az azonos jogsértésben részt vevő vállalkozások forgalmára kell alapozni, meg kell határozni a figyelembe veendő időszakot annak érdekében, hogy a kapott adatok a lehető legösszehasonlíthatóbbak legyenek. E tekintetben, amikor a Bizottság bizonyos vállalkozások világszintű értékesítései értékének meghatározása során különböző éveket vesz alapul, és a kartellben egyedi vállalkozásként való részvételük időszakára velük szemben kiszabandó bírságok kiindulási összegét a különböző években elért forgalmuk alapján számítja ki, nem részesíti e vállalkozásokat egyenlő bánásmódban. Noha jogszerű a Bizottság által hivatkozott cél, amely lehetővé teszi egy közös vállalat részvényesei azon képességének összehasonlítását, hogy kárt okozzanak a versenyben a közös vállalat létrehozását megelőző időszakban, e cél nem igazolhatja az ilyen egyenlőtlen bánásmódot, amennyiben kitűnik, hogy a Bizottság más módszereket is alkalmazhatott volna az általa követett cél elérésére, anélkül hogy a vállalkozásokat a referenciaév kiválasztása szempontjából egyenlőtlen bánásmódban részesítette volna.

(vö. 282–283., 286–287., 290–292. pont)

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (második tanács)

2011. július 12.( )

„Verseny – Kartellek – A gázszigetelt kapcsolóberendezésekre vonatkozó projektek piaca – Az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének megsértését megállapító határozat – A piac felosztása – Védelemhez való jog – A jogsértés bizonyítása – Egységes és folyamatos jogsértés – Bírságok – A jogsértés súlya és időtartama – Indokolás – Kiindulási összeg – Referenciaév”

A T‑113/07. sz. ügyben,

a Toshiba Corp. (székhelye: Tokió [Japán], képviselik kezdetben: J. MacLennan solicitor, A. Schulz és J. Borum ügyvédek, később: J. MacLennan és A. Schulz)

felperesnek

az Európai Bizottság (képviselik kezdetben: F. Arbault és J. Samnadda, később: X. Lewis, majd: J. Bourke és F. Ronkes Agerbeek, végül: F. Ronkes Agerbeek és N. Khan, meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen

elsődlegesen az [EK] 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/F/38.899 – „gázszigetelt kapcsolóberendezések”‑ügy) 2007. január 24‑én hozott C (2006) 6762 végleges bizottsági határozat felperest érintő részében történő megsemmisítése iránt előterjesztett kérelme, illetve másodlagosan a felperessel szemben kiszabott bírság törlése vagy csökkentése érdekében az említett határozat 1. és 2. cikkének módosítása iránt előterjesztett kérelme tárgyában,

A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács),

tagjai: I. Pelikánová elnök (előadó), K. Jürimäe és S. Soldevila Fragoso bírák,

hivatalvezető: C. Kantza, tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. december 11‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

A jogvita előzményei

1. A felperes

1 A felperes, a Toshiba Corp. különböző ágazatokban – beleértve a gázszigetelt kapcsolóberendezések (a továbbiakban: GIS) ágazatát is – tevékenykedő japán társaság. 2002 októbere és 2005 áprilisa között a GIS területén folytatott tevékenységét egy közös vállalat, a TM T & D Corp. gyakorolta, amelynek egyenlő részben volt tulajdonosa a Mitsubishi Electric Corp.‑pal (a továbbiakban: Melco), és amely 2005‑ben megszűnt.

2. A termékek

2 A GIS‑t a villamosenergia‑hálózatokon áramló energia ellenőrzésére használják. Olyan erősáramú berendezésekről van szó, amelyeket a villamossági alállomások fő alkotórészeként használnak. A GIS‑t az egész világon értékesítik a kulcsrakész villamossági alállomások integrált részeként, illetve ilyen alállomásokba integrálandó alkatrészekként.

3. A közigazgatási eljárás

3 2004. március 3‑án az ABB Ltd a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló, 2002. február 19‑i bizottsági közlemény (HL 2002. C 45., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. o.; a továbbiakban: engedékenységi közlemény) értelmében bírságmentesség iránti szóbeli kérelem keretében értesítette az Európai Közösségek Bizottságát a GIS‑ágazatban fennálló versenyellenes magatartásokról.

4 Az ABB a bírságmentesség iránti kérelmét szóbeli észrevételekkel és okirati bizonyítékokkal egészítette ki. Ezek alapján 2004. április 25‑én a Bizottság határozatot hozott, amelyben feltételes mentességet adott az ABB‑nek.

5 Az ABB nyilatkozatai alapján a Bizottság vizsgálatot indított, valamint 2004. május 11‑én és 12‑én ellenőrzéseket végzett GIS‑ágazatban tevékenykedő számos társaság helyiségeiben.

6 2006. április 20‑án a Bizottság kifogásközlést fogadott el, amelyet 20 társaságnak, többek között a felperesnek is megküldött. A Bizottság 2006. július 18‑án és 19‑én meghallgatta azokat a társaságokat, amelyeknek elküldte a kifogásközlést.

4. A megtámadott határozat

7 2007. január 24‑én a Bizottság az [EK] 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/F/38.899 – „gázszigetelt kapcsolóberendezések”‑ügy) elfogadta a C (2006) 6762 végleges határozatot (a továbbiakban: megtámadott határozat).

8 A Bizottság a megtámadott határozat (113)–(123) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a kartellben részt vevő különböző vállalkozások – néhány piac kivételével – világszinten összehangolták a GIS‑projektek elosztását azon szabályok szerint, amelyekben különösen a becsült történeti piaci részesedéseiket nagyban tükröző kvóták fenntartása érdekében állapodtak meg. A Bizottság kifejtette, hogy a GIS‑projekteket egy közös „japán” és egy közös „európai” kvóta alapján osztották el, amelyeket aztán a japán, illetve európai gyártóknak maguk között kellett elosztaniuk. Egy 1988. április 15‑én Bécsben aláírt megállapodás (a továbbiakban: GQ‑megállapodás) állapította meg azokat a szabályokat, amelyek lehetővé tették a GIS‑projekteknek vagy a japán gyártóknak, vagy az európai gyártóknak való elosztását, és azok értékének a megfelelő kvótába való beszámítását. Továbbá a megtámadott határozat (124)–(132) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette, hogy a kartellben részt vevő különböző vállalkozások íratlan megállapodást kötöttek (a továbbiakban: közös megállapodás), amelynek értelmében a GIS‑projektek egyrészt Japánban, másrészt a kartell európai tagországaiban – együttesen a GIS‑projektek „anyaországai” – a kartell japán, illetve európai tagjai részére voltak fenntartva. A GIS‑projektek az „anyaországokban” nem voltak a két csoport közötti információcsere tárgyai, és azok nem kerültek a csoportok kvótáiba beszámításra.

9 A GQ‑megállapodás tartalmazott továbbá a két gyártói csoport közötti, a kartell működéséhez szükséges – többek között az említett csoportok titkárai által biztosított – információcserére, az érintett közbeszerzések manipulálására, valamint az el nem osztható GIS‑projektekkel kapcsolatos árak rögzítésére vonatkozó szabályokat is. A GQ‑megállapodás 2. melléklete értelmében e megállapodás – az Egyesült Államok, Kanada, Japán és 17 nyugat‑európai ország kivételével – az egész világra kiterjedt. Ezenkívül a közös megállapodás értelmében az anyaországokon kívüli európai országokban létező GIS‑projektek is az európai csoportnak voltak fenntartva, mivel a japán gyártók kötelezettséget vállaltak arra, hogy Európában nem nyújtanak be GIS‑projektekre vonatkozó ajánlatokat.

10 A Bizottság szerint a GIS‑projektek európai gyártók közötti elosztását egy ugyancsak Bécsben 1988. április 15‑én aláírt, „E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” című megállapodás (a továbbiakban: EQ‑megállapodás) szabályozta. A Bizottság megjegyezte, hogy a GIS‑projektek elosztására Európában ugyanazok a szabályok és eljárások vonatkoztak, mint a többi országban. Konkrétan az Európában létező GIS‑projekteket ugyanúgy be kellett jelenteni, nyilvántartásba kellett venni, el kellett osztani, azokban meg kellett állapodni, vagy azokra minimál árszintet kellett kijelölni.

11 A Bizottság a megtámadott határozatban megállapított tények és jogi értékelés alapján megállapította, hogy az érintett vállalkozások megsértették az EK 81. cikket és az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás (a továbbiakban: EGT‑Megállapodás) 53. cikkét, és bírságokat szabott ki velük szemben, melyek összegét a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: bírságkiszabási iránymutatás), valamint az engedékenységi közleményben foglalt módszernek megfelelően számította ki.

12 A megtámadott határozat 1. cikkében a Bizottság megállapította, hogy a felperes az 1988. április 15. és 2004. május 11. közötti időszakban vett részt a jogsértésben.

13 A megtámadott határozat 1. cikkében megállapított jogsértés tekintetében a Bizottság a felperessel szemben a megtámadott határozat 2. cikkében 90 900 000 euró összegű bírságot szabott ki, amelyből a TM T & D által elkövetett jogsértésnek megfelelő 4 650 000 euró megfizetéséért a Melcóval egyetemlegesen felelős.

Az eljárás és a felek kérelmei

14 A Törvényszék Hivatalához 2007. április 18‑án benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet. A válasz, illetve viszonválasz benyújtására 2007. augusztus 27‑én, illetve október 22‑én került sor.

15 A Törvényszék Hivatalához 2007. november 29‑én benyújtott beadványában a felperes kérte, hogy kérelmeinek a Törvényszék eljárási szabályzatának 122. cikke alapján mulasztás címén adjanak helyt. E kérelmet a Törvényszék második tanácsa 2007. december 11‑i határozatával elutasította.

16 Az írásbeli szakasz 2007. december 17‑én fejeződött be a viszonválasz benyújtásával.

17 Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (második tanács) 2009. szeptember 22‑én a szóbeli szakasz megnyitása mellett döntött. A Törvényszék az eljárási szabályzat 64. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében felhívta a Bizottságot bizonyos iratok benyújtására, és felhívta a feleket, hogy nyilatkozzanak ugyanezen iratok relevanciájáról az iratbetekintési jog megsértésére alapított érveket illetően. A Törvényszék továbbá írásban két kérdést intézett a Bizottsághoz azzal, hogy azt a tárgyaláson válaszolja meg.

18 A Törvényszék felhívására válaszul a Bizottság 2009. október 26‑án benyújtotta a szóban forgó dokumentumokat. A felperes e dokumentumokkal kapcsolatos észrevételeit 2009. november 19‑én nyújtotta be. A Bizottság 2009. december 2‑án válaszolt a felperes észrevételeire.

19 A Törvényszék a 2009. december 11‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait, valamint a Törvényszék írásbeli és szóbeli kérdéseire adott válaszaikat.

20 A Törvényszék 2010. június 11‑i végzésével elrendelte a szóbeli szakasz újbóli megnyitását, elrendelte, hogy a Bizottság az eljárási szabályzat 65. cikke szerinti bizonyításfelvétel keretében nyújtson be bizonyos iratokat, és rendelkezett a felperes ezen iratokba való betekintésének módjairól.

21 A Bizottság e bizonyításfelvételnek az előírt határidőn belül eleget tett.

22 A szóbeli szakaszt 2010. július 28‑án lezárták.

23 Keresetlevelében a felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:

– semmisítse meg a megtámadott határozatot;

– másodlagosan, semmisítse meg a megtámadott határozatot a felperesre vonatkozó részében;

– harmadlagosan, a felperessel szemben kiszabott bírság törlése vagy jelentős csökkentése érdekében módosítsa a megtámadott határozat 1. és 2. cikkét;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére, beleértve a bankgaranciával kapcsolatban felmerült költségeket is.

24 A tárgyalás során a felperes elállt első kereseti kérelmétől, amely a megtámadott határozat egészének megsemmisítésére irányult.

25 A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

– utasítsa el a keresetet mint megalapozatlant;

– a felperest kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről

26 Keresete alátámasztására a felperes négy jogalapra hivatkozik. Az első arra vonatkozik, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban nem bizonyította jogilag megkövetelt módon a közös megállapodás fennállását. A második jogalap arra vonatkozik, hogy a Bizottság nem bizonyította egységes és folyamatos jogsértés fennállását. A harmadik jogalap arra vonatkozik, hogy megsértették a felperes védelemhez való jogát. A negyedik jogalap arra vonatkozik, hogy a Bizottság tévesen szabott ki bírságot vele szemben.

27 A Bizottság vitatja a felperes által előterjesztett jogalapok megalapozottságát.

28 Először is meg kell jegyezni, hogy a felperes nem fejtette ki, hogy a különböző kérelmeinek alátámasztására a jogalapok közül melyekre hivatkozik. E tekintetben úgy kell tekinteni egyrészt, hogy az első, második és harmadik jogalapra a felperes a megtámadott határozat rá vonatkozó részében való megsemmisítésére irányuló kérelme alátámasztásaként hivatkozott. Ugyanis, amennyiben e jogalapok valamelyikének a Törvényszék helyt ad, főszabály szerint meg kell semmisíteni a megtámadott határozatot a felperest érintő részében. Másrészt, a negyedik jogalap a felperessel szemben kiszabott bírság összegének meghatározására vonatkozik, és ennek következtében arra a felperes a vele szemben kiszabott bírság törlésére vagy összegének jelentős csökkentésére irányuló kérelme alátámasztásaként hivatkozik.

1. A megtámadott határozat 1. és 2. cikkének a felperest érintő részében való megsemmisítésére irányuló kérelemről

29 Mivel a megtámadott határozatnak a felperes védelemhez való jogának megsértése miatti megsemmisítése feleslegessé tenné az említett határozat érdemi vizsgálatát, először a harmadik jogalapot kell megvizsgálni. Ezt követően kerülhet sor az első és a második jogalap vizsgálatára.

A felperes védelemhez való jogának Bizottság általi megsértésére alapított, harmadik jogalapról

30 A felperes úgy véli, hogy megsértették védelemhez való jogát. A jogalap első részében alapvető eljárási hibára hivatkozik, amely a jogsértés megállapítását érinti a megtámadott határozat rendelkező részében. A második részben azt állítja, hogy megsértették az iratbetekintési jogot. A harmadik részben előadja, hogy a Bizottság elferdítette az iratokban szereplő bizonyítékokat.

31 A Bizottság vitatja a felperes érveinek megalapozottságát.

A megtámadott határozat rendelkező részében a jogsértés nem megfelelő megállapítására alapított, első részről

– A felek érvei

32 A felperes szerint a megtámadott határozat rendelkező részének 1. cikkében a Bizottság csak arra hivatkozik, hogy a felperes részt vett több megállapodásban, illetve összehangolt magatartásban, anélkül hogy megállapítaná az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértését, ami alapvető eljárási hibát jelent.

33 A Bizottság vitatja a felperes érvének megalapozottságát.

– A Törvényszék álláspontja

34 A megtámadott határozat 1. cikkéből kitűnik, hogy a Bizottság megállapította, hogy az érintett társaságok a GIS‑ágazatban több, az EK 81. cikkel és az EGT‑Megállapodás 53. cikkével ellentétes megállapodásban, illetve összehangolt magatartásban vettek részt, valamint megjelöli az érintett időszakokat. Ennek megfelelően a megtámadott határozat rendelkező része nem pontosítja, hogy miben álltak a kifogásolt megállapodások és magatartások.

35 Ugyanakkor emlékeztetni kell arra, hogy a határozat rendelkező részét az azt alátámasztó indokolásra figyelemmel kell értelmezni (a Törvényszék T‑305/94–T‑307/94., T‑313/94–T‑316/94., T‑318/94., T‑325/94., T‑328/94., T‑329/94. és T‑335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben – ún. „PVC II”‑ügy – 1999. április 20–án hozott ítéletének [EBHT 1999., II–931. o.] 761. pontja). A jelen ügyben a szankcionált jogsértés körülményeinek összefoglalását nevezetesen a megtámadott határozat (2) preambulumbekezdése tartalmazza, és e körülményeket a megtámadott határozat egyéb preambulumbekezdései részletezik. E körülmények között úgy kell tekinteni, hogy az azt alátámasztó indokolásra figyelemmel a Bizottság a megtámadott határozat rendelkező részében kellően pontosan megállapította az érintett jogsértést. Ennélfogva a jelen első részt el kell utasítani.

Az iratbetekintési jog megsértésére alapított, második részről

– A felek érvei

36 A felperes úgy véli, hogy a Bizottság nem biztosított számára lehetőséget, hogy megismerjen minden terhelő és mentő bizonyítékot.

37 Ami a terhelő bizonyítékokat illeti, a felperes előadja, hogy csak részben ismerhette meg a Hitachi által a kifogásközlésre adott választ, és nem ismerhette meg a Fuji nyilatkozatait, amelyek állítólagosan megerősítették az ABB‑nek a megtámadott határozat (125) preambulumbekezdésében hivatkozott nyilatkozatait. Következésképpen úgy véli, hogy nem nyilatkozhatott, illetve nem hallgatták meg e bizonyítékokról, amelyekre ezért álláspontja szerint a megtámadott határozatban nem lehet hivatkozni.

38 Ami a mentő bizonyítékokat illeti, a felperes rámutat, hogy mivel nem biztosítottak számára teljes körű iratbetekintést, nem volt képes megállapítani, hogy más felek nyújtottak‑e be további releváns bizonyítékokat. Mindenesetre úgy véli, hogy lehetőséget kellett volna kapnia a Hitachi Ltd. által a kifogásközlésre adott kiegészítő válasz megismerésére, amely ellentmond a Hitachi beszámítással kapcsolatos nyilatkozataiból a megtámadott határozatban levont következtetéseknek. Hivatkozik továbbá a Melco és a Hitachi alkalmazottainak nyilatkozataira, amelyek ellentmondanak a közös megállapodás fennállásának. Végül hivatkozik S‑nek az Areva által előterjesztett nyilatkozataira, amelyek nyilvánvalóan ellentmondanak a GQ‑megállapodás időtartamára vonatkozó elméletnek.

39 A Bizottság vitatja a felperes érveinek megalapozottságát.

– A Törvényszék álláspontja

40 A védelemhez való jog tiszteletben tartása megköveteli, hogy az érintett személynek a közigazgatási eljárásban alkalmat biztosítsanak arra, hogy érdemi észrevételeket terjesszen elő a Bizottság által felhozott tények és körülmények fennállásával és jelentőségével, valamint azon iratokkal kapcsolatban, amelyekre a Bizottság a Szerződés állítólagos megsértését alapítja (a Bíróság C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑123. o.] 66. pontja).

41 A védelemhez való jog tiszteletben tartásának elvéből következő iratbetekintési jog magában foglalja, hogy a Bizottság lehetőséget biztosít az érintett vállalkozás számára a vizsgálat iratai között található valamennyi olyan dokumentum vizsgálatára, amely releváns lehet a védelme szempontjából. Ezek magukban foglalják mind a terhelő, mind a mentő okiratokat, kivéve más vállalkozások üzleti titkait, a Bizottság belső iratait és egyéb bizalmas információkat (a fenti 40. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 68. pontja).

42 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az érintett vállalkozás csak a közigazgatási kontradiktórius szakasz elején – a kifogásközlés révén – szerez tudomást mindazokról a lényeges bizonyítékokról, amelyekre a Bizottság az eljárás e szakaszában támaszkodik, és hogy e vállalkozásnak jogában áll az ügy irataiba betekinteni a védelemhez való joga hatékony gyakorlásának biztosítása érdekében. Következésképpen a kartellben részt vevő többi vállalkozás kifogásközlésre adott válasza főszabály szerint nem szerepel a vizsgálati akta azon iratai között, amelyekbe betekinthetnek a felek (a Törvényszék T‑161/05. sz., Hoechst kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., II‑3555. o.] 163. pontja).

43 Mindazonáltal, ha a Bizottság az EK 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazására vonatkozó eljárásban a jogsértés megállapítása érdekében a kifogásközlésre adott válasz valamely szakaszára vagy e válaszhoz mellékelt dokumentumra kíván támaszkodni, az ezen eljárásban érintett többi vállalkozásnak is lehetőséget kell biztosítani, hogy az ezen bizonyítékkal kapcsolatos álláspontjukat kifejthessék. E körülmények között a kifogásközlésre adott válasz kérdéses szakasza, illetve az e válaszhoz mellékelt dokumentum ugyanis a jogsértésben részt vevő különböző vállalkozásokat terhelő bizonyítéknak minősül (lásd a fenti 42. pontban hivatkozott Hoechst kontra Bizottság ítélet 164. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). A fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat analógia útján alkalmazandó az EGT‑Megállapodás 53. cikkének (1) bekezdésére.

44 Analógia útján, ha a kifogásközlésre adott válasz valamely szakasza vagy az ezen válaszhoz mellékelt dokumentum jelentőséggel bírhat valamely vállalkozás védelme szempontjából, mivel lehetővé teszi számára, hogy olyan bizonyítékokra hivatkozzon, amelyek ellentmondanak a Bizottság által e szakaszban levont következtetéseknek, akkor az mentő bizonyítékot képez. Ebben az esetben az érintett vállalkozás számára lehetőséget kell biztosítani a szóban forgó szakasz vagy dokumentum vizsgálatára, és az azzal kapcsolatos álláspontjának a kifejtésére.

45 Ugyanakkor a puszta tény, hogy más vállalkozások ugyanazokra az érvekre hivatkoztak, mint az érintett vállalkozás, és hogy adott esetben több forrást használtak fel a védekezésükhöz, nem elegendő ezen érvek mentő bizonyítéknak minősítéséhez (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑43/02. sz., Jungbunzlauer kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3435. o.] 353. és 355. pontját).

46 Az e szabályokat tiszteletben nem tartó iratbetekintés következményeit illetően egy olyan dokumentum közlésének hiánya, amelyre a Bizottság egy vállalkozással szemben támaszkodott, csak akkor jelenti a védelemhez való jog megsértését, ha az érintett vállalkozás bizonyítja, hogy a Bizottság a határozatában eltérő eredményre jutott volna, ha a nem közölt dokumentumot nem vették volna terhelő bizonyítékként figyelembe (a fenti 40. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 71. és 73. pontja).

47 Ha a Bizottság nem közöl mentő dokumentumot, az érintett vállalkozásnak csak azt kell bizonyítania, hogy e dokumentum hozzáférhetővé tételének megtagadása a hátrányára befolyásolhatta az eljárás lefolyását és a Bizottság határozatának tartalmát. Elegendő, ha a vállalkozás bizonyítja, hogy az említett mentő dokumentumot fel tudta volna használni a védekezéséhez abban az értelemben, hogy amennyiben a közigazgatási eljárás során ebbe betekinthetett volna, olyan tényezőkre tudott volna hivatkozni, amelyek nem egyeztek a Bizottság által e szakaszban levont következtetésekkel, tehát bármilyen módon befolyásolhatta volna a Bizottság által a határozatban elfogadott értékelést, legalábbis az e vállalkozásnak felrótt magatartás súlyát és időtartamát, és ebből következően a bírság szintjét illetően (a fenti 40. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 74. és 75. pontja).

48 Annak lehetősége, hogy egy hozzáférhetővé nem tett dokumentum befolyásolhatta volna az eljárás kimenetelét és a Bizottság határozatának tartalmát, csak bizonyos bizonyítékok előzetes vizsgálata után állapítható meg, amennyiben kitűnik, hogy a hozzáférhetővé nem tett dokumentumok jelentősége – e bizonyítékok tekintetében – nem lett volna figyelmen kívül hagyható (a fenti 40. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 76. pontja).

49 A jelen ügyben már most el kell utasítani a felperes arra vonatkozó érveit, hogy nem ismerhette meg a bizottsági iratok összességét. A fenti 41. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból ugyanis kitűnik, hogy a közigazgatási eljárásban érdekelt személyek védelemhez való jogának védelme nem jelenti azt, hogy az iratok összességének megismerését kell biztosítani.

50 Ami a terhelő bizonyítékokat illeti, rá kell mutatni, hogy a felperes nem jelöli meg, hogy milyen, a megtámadott határozatban terhelőként figyelembe vett bizonyítékok szerepelnek a Hitachi által a kifogásközlésre adott válasz azon részében, amelybe nem tekinthetett bele. Nem jelöli meg azokat az okokat sem, amelyek miatt az, hogy csak részlegesen tekinthetett bele e dokumentumba, nem tette lehetővé számára, hogy észrevételeket tegyen a Hitachinak a beszámítással kapcsolatos, lényeges terhelő bizonyítékot képező nyilatkozatait illetően. E körülmények között a felperesnek a Hitachi kifogásközlésre adott válaszába való részleges betekintéssel kapcsolatos érvét el kell utasítani.

51 Emellett a Bizottság elismeri, hogy nem támaszkodhatott a Fuji felperessel nem közölt észrevételeire az annak a megtámadott határozatban felrótt kifogásokat illetően, azonban vitatja, hogy ezen észrevételekre mint terhelő bizonyítékokra ténylegesen hivatkozott volna.

52 Mindazonáltal meg kell jegyezni, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (125) és (255) preambulumbekezdésében a Fuji kiegészítő észrevételeire hivatkozik – különösen a 2006. november 21‑i észrevételekre – a közös megállapodás fennállásának alátámasztása végett.

53 E körülmények között a felperes érvének eredményessége a közös megállapodás fennállásának bizonyítékával kapcsolatos első jogalap vizsgálatának eredményétől függ. Amennyiben ugyanis megállapításra kerül, hogy az említett megállapodás még a Fuji szóban forgó észrevételeinek mint terhelő bizonyítéknak a kizárásával is jogilag megkövetelt módon bizonyítást nyert, el kell utasítani a felperes állításait. Amennyiben viszont megállapításra kerül, hogy az említett észrevételek a megtámadott határozatban a közös megállapodás fennállását illetően tett megállapítások nélkülözhetetlen alátámasztó elemei, akkor helyt kell adni a felperes érvének, és ezért meg kell semmisíteni a megtámadott határozatot a felperest érintő részében.

54 A mentő bizonyítékokat illetően a Törvényszék azt kérte a Bizottságtól, hogy nyújtsa be az összes olyan iratot, amelyet a felperes minimális pontossággal megjelölt. Mivel a Bizottsághoz intézett kérés magának a felperesnek az állításain alapult, így nem lehet helyt adni a 2009. november 19‑i észrevételeiben megfogalmazott kérelmének, amely arra irányult, hogy a Bizottság közöljön vele minden, a T‑112/07. sz., Hitachi és társai kontra Bizottság, illetve a T‑133/07. sz., Mitsubishi Electric kontra Bizottság ügyben a Törvényszék által megfogalmazott hasonló felhívásra válaszul benyújtott iratot.

55 Ami a Bizottság által a jelen ügyben benyújtott különböző dokumentumokat illeti, először meg kell jegyezni, hogy a felperes állításával ellentétben a Hitachi által a kifogásközlésre adott kiegészítő válasz nem kérdőjelezi meg az utóbbi értesítési és beszámítási mechanizmusra vonatkozó nyilatkozatainak ténybeli tartalmát. Az említett kiegészítő válaszban a Hitachi az említett nyilatkozatok Bizottság általi értelmezésének vitatására szorítkozik, különösen az említett nyilatkozatoknak a közös megállapodás, valamint az azt és a GQ‑megállapodást magában foglaló egységes jogsértés fennállásának bizonyítékakénti jelentőségét illetően. Márpedig ugyanezt az érvelést a Hitachi már előterjesztette a kifogásközlésre adott első válaszának kivonatában, amelyet a Bizottság közölt a felperessel. Ennek következtében a Hitachi által a kifogásközlésre adott kiegészítő válasz nem tekinthető mentő bizonyítéknak, amelynek a közlése befolyásolhatta volna az eljárás kimenetelét és a megtámadott határozat tartalmát.

56 Azt is ki kell emelni, hogy a felperes tévesen kifogásolja 2009. november 19‑i észrevételeiben, hogy a Törvényszék Bizottsághoz intézett felhívását követően csak részlegesen ismerhette meg a Hitachi által a kifogásközlésre adott kiegészítő választ. Az említett dokumentum megismerésének részleges jellege ugyanis abból ered, hogy arra a felperes beadványaiban esetleges mentő bizonyítékként utalt, kizárólag annyiban, amennyiben az az értesítési és beszámítási mechanizmusra vonatkozik.

57 Másodszor, meg kell jegyezni, hogy a 2006 novemberében benyújtott írásbeli nyilatkozatokban a Melco alkalmazottai vitatják a közös megállapodás fennállását és az azzal kapcsolatos megbeszélések létét, valamint említik az európai piacra belépés „jelentős” korlátainak fennállását. Emellett a Melco tanúinak egyike megjegyzi, hogy a Fuji nem vett részt a GQ‑megállapodás megkötését megelőző tárgyalásokon, míg a másik kijelenti, hogy álláspontja szerint egyes európai országok kizárása a GQ‑megállapodás alkalmazásából a versenyjog végrehajtásával járó kockázatnak volt betudható. A Hitachi tanúi részletesen beszámolnak az Alstom egy, az európai és japán gyártók közötti megállapodásra irányuló javaslatáról, amelyet 2002 júliusában terjesztett elő, valamint arról, hogy a Hitachi elutasította ezt a javaslatot.

58 E tekintetben egyrészt meg kell jegyezni, hogy egy társaság alkalmazottainak a társaság ellenőrzése alatt készített és az utóbbi által a Bizottság előtt folyamatban lévő közigazgatási eljárás keretében a védelme érdekében előterjesztett írásbeli tanúvallomásai főszabály szerint nem minősíthetők ugyanezen társaság nyilatkozataitól eltérő és független elemeknek. Általában ugyanis egy társaságnak a Bizottság által neki felrótt tények valóságtartalmára vonatkozó álláspontja elsősorban az alkalmazottai és vezetői ismeretein és véleményén alapul.

59 Másrészt a közigazgatási eljárás során a felperes maga is vitatta a közös megállapodás fennállását és az azzal kapcsolatos megbeszélések létét, és az európai piacra való belépés „jelentős” korlátainak fennállására hivatkozott. Következésképpen az, hogy más vállalkozások is hivatkoztak ezekre az érvekre, nem tekinthető mentő bizonyítéknak.

60 Ehhez hasonlóan az Alstom 2002 júliusában előterjesztett javaslatának részletei szerepelnek a kifogásközlésben, míg az, hogy a Fuji nem vett részt a GQ‑megállapodáshoz kapcsolódó tárgyalásokban, szerepel M. tanúvallomásában, amely tekintetében a felperes nem vitatja, hogy ahhoz hozzáfért. Ennélfogva ezek a bizonyítékok nem képeznek mentő bizonyítékokat.

61 Ezzel szemben nem tűnik úgy, hogy az arra az okra vonatkozó érvre, amely miatt egyes európai országokat kizártak a GQ‑megállapodás alkalmazásából, a felperes hivatkozott volna, sem úgy, hogy utóbbi hozzáfért volna olyan dokumentumhoz, amelyben az szerepel. Ennek megfelelően a Melco egyik alkalmazottja tanúvallomásának érintett részét mentő bizonyítéknak lehetne tekinteni. Ugyanakkor egy olyan, az érintett vállalkozások egyikének alkalmazottjától származó nyilatkozatról van szó, amelyben ezen alkalmazott csupán vitatja a jogsértő magatartás megtörténtét, és amelyet semmi nem támaszt alá. E körülmények között nem lehet úgy tekinteni, hogy e bizonyíték közlése befolyásolhatta volna az eljárás kimenetelét és a megtámadott határozat tartalmát.

62 Harmadszor meg kell állapítani, hogy a felperes maga is elismeri 2009. november 19‑i észrevételeiben, hogy S‑nek az Areva által benyújtott nyilatkozatai megerősítik saját, a GQ‑megállapodás végrehajtásának 1999 és 2002 közötti állítólagos felfüggesztésére vonatkozó érvelését. Ehhez hasonlóan, a felperes állításával ellentétben az az állítás, amely szerint 2002‑ben meg kellett keresni a TM T & D‑t annak érdekében, hogy újra lehessen kezdeni a kartell tevékenységét, szerepelt az Arevának a kartell működéséről szóló magyarázó megjegyzésében, amelyhez a felperes hozzáfért.

63 Az egyetlen, S. nyilatkozataiban szereplő potenciális mentő bizonyíték az az állítás, amely szerint a GQ‑megállapodás nem működhetett olyan jelentős gyártó hiányában, mint a Siemens. Ugyanakkor ez az állítás, amely egy olyan vállalkozás alkalmazottjától származik, amellyel szemben azt kifogásolják, hogy részt vett a jogsértésben, nem megalapozott, és annak ellentmondanak mind a többi érintett vállalakozás nyilatkozatai, mind a Bizottság által összegyűjtött, és a megtámadott határozat (191)–(198) preambulumbekezdésében bemutatott okirati bizonyítékok. Ennélfogva e bizonyíték közlése nem befolyásolhatta volna az eljárás kimenetelét és a megtámadott határozat tartalmát.

64 A fentiek összességére tekintettel el kell utasítani a felperesnek a mentő bizonyítékokhoz való hozzáférésre vonatkozó érveit. Ugyanakkor, ahogy az a fenti 53. pontból kitűnik, a jelen rész eredményessége a felperes első jogalapjának keretében előterjesztett érvelése vizsgálatának eredményétől függ.

Az iratokban szereplő bizonyítékok elferdítésére alapított, harmadik részről

– A felek érvei

65 A felperes előadja, hogy a Bizottság elferdítette az iratokban szereplő bizonyítékokat, és ennélfogva megsértette mind a védelemhez való jogot, mind az iratok pártatlan és gondos kezelésére vonatkozó kötelezettséget.

66 A felperes szerint először is a megtámadott határozat (255) preambulumbekezdésével ellentétben, az azon csoporthoz tartozó vállalkozás, amelyhez a VA TECH Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (a továbbiakban: VA TECH) tartozik, nem hallgatott a közös megállapodás fennállását illetően, hanem kifejezetten vitatta azt a meghallgatás során.

67 Másodszor, a felperes vitatja, hogy a meghallgatás során nem volt olyan helyzetben, hogy válaszolni tudott volna a GQ‑megállapodás által előírt kvótába beszámított projektekre és az állítólagosan értesítés tárgyát képező projekteknek az ABB által benyújtott listájára vonatkozó kérdésekre. Hivatkozva a meghallgatás leiratának kivonatára, kifejti, hogy válasza az volt, hogy nem volt tudomása a beszámításról.

68 Harmadszor, a felperes előadja, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság tévesen jelentette ki, hogy a felperes megerősítette azt, hogy a GQ‑megállapodás 1999. április 24‑ét követően is tovább folytatódott, annak ellenére, hogy az mindig kiemelte, hogy a világszintű kartell véget ért, amikor a Siemens és a Hitachi véget vetett részvételének.

69 Negyedszer, ellentétben a Bizottság által a megtámadott határozat (306) preambulumbekezdésében tett állítással, a felperes kijelenti, hogy nem erősítette meg a Hitachinak az értesítés megtörténtére vonatkozó nyilatkozatait, és vitatta mind az értesítés, mind a beszámítás megtörténtét.

70 Ötödször, a felperes kifejti, hogy mivel nem fért hozzá a többi fél nyilatkozataihoz, amelyekre a Bizottság a következtetéseit alapozta, nem zárhatja ki, hogy e nyilatkozatok tartalmát szintén elferdítették a megtámadott határozatban, ami egyébként a fent hivatkozott kifogások fényében igen valószínű.

71 A Bizottság vitatja a felperes érveinek megalapozottságát.

– A Törvényszék álláspontja

72 Egyrészt ki kell emelni, hogy a védelemhez való jog tiszteletben tartása, amelynek tartalmára a fenti 40. pontban emlékezettünk, a tények elferdítése révén csak abban az esetben sérthető meg, ha az kihatott az érintett fél arra való lehetőségére, hogy megértse a Bizottság által hivatkozott kifogások tartalmát, vagy értékelhesse az azok alátámasztása érdekében hivatkozott bizonyítékokat.

73 Márpedig a jelen ügyben a felperes nem jelöli meg, hogy a Bizottság részéről a tények állítólagos elferdítése milyen mértékben tette nehezebbé a védelmét.

74 Következésképpen el kell utasítani a védelemhez való jog tiszteletben tartásának megsértésére alapított kifogást.

75 Másrészt az iratok pártatlan és gondos kezelésére vonatkozó kötelezettség, amely a gondos ügyintézés elvének szerves részét képezi, minden alkalommal sérül, amikor egy ténybeli bizonyítékot elferdítenek. Ugyanakkor az ilyen jogsértés csak akkor teszi lehetővé a megtámadott határozat jogellenességének megállapítását, ha a Bizottság nem vonhatta volna le ugyanazokat a következtetéseket, ha helyesen értelmezte volna a szóban forgó ténybeli elemeket.

76 E körülmények között a különböző, állítólagosan elferdített ténybeli elemek értékelését, valamint az esetlegesen megállapított elferdítések következményeit a felperes azon jogalapjai keretében kell vizsgálni, amelyek az érintett ténybeli elemeket vitatják.

77 A fentiek összességére tekintettel el kell utasítani a harmadik jogalap harmadik részét.

Az arra alapított első jogalapról, hogy a Bizottság nem bizonyította jogilag megkövetelt módon a közös megállapodás fennállását

78 Az ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság kötelezettsége bizonyítani az általa megállapított jogsértést, és olyan bizonyítékokat előterjeszteni, amelyek jogilag megkövetelt módon alátámasztják a jogsértést megvalósító körülmények fennállását (lásd a Törvényszék T‑44/02. OP., T‑54/02. OP., T‑56/02. OP., T‑60/02. OP. és T‑61/02. OP. sz., Dresdner Bank és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3567. o.] 59. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

79 Ebben az összefüggésben a bíróságban felmerülő bármely kételynek annak a vállalkozásnak a javát kell szolgálnia, amely a jogsértést megállapító határozat címzettje. A bíróság tehát nem állapíthatja meg, hogy a Bizottság jogilag megkövetelt módon bizonyította a kérdéses jogsértés fennállását, amennyiben – különösen egy bírságot kiszabó határozat megsemmisítése iránti kereset elbírálása keretében – még kételye áll fenn e kérdéssel kapcsolatosan (a fenti 78. pontban hivatkozott Dresdner Bank és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 60. pontja).

80 Ez utóbbi esetben ugyanis tekintettel kell lenni az ártatlanság vélelmének elvére, amely különösen az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt egyezmény 6. cikkének (2) bekezdéséből következik, és amely a közösségi jog általános elvei közé tartozó alapvető jogok részét képezi. Tekintettel a kérdéses jogsértések jellegére, valamint a hozzájuk kapcsolódó szankciók természetére és súlyára, az ártatlanság vélelmének elve irányadó többek között a vállalkozásokra alkalmazandó versenyszabályok megsértésével kapcsolatos olyan eljárásokra, amelyek bírság vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezethetnek (lásd ebben az értelemben a fenti 78. pontban hivatkozott Dresdner Bank és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 61. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

81 Így a Bizottságnak pontos és egybehangzó bizonyítékokra kell hivatkoznia annak bizonyítására, hogy a jogsértés megtörtént. Ugyanakkor fontos hangsúlyozni, hogy nem szükséges a Bizottság által előterjesztett minden egyes bizonyítéknak a jogsértés összes elemét tekintve eleget tennie e feltételeknek. Elegendő, ha az intézmény által hivatkozott bizonyítékok csoportja összességében értékelve megfelel e követelménynek (lásd a fenti 78. pontban hivatkozott Dresdner Bank és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 62. és 63. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

82 Ráadásul a versenyellenes megállapodások tilalmának közismert jellegére figyelemmel a Bizottságtól nem várható el, hogy olyan okirati bizonyítékokat nyújtson, amelyek kifejezetten bizonyítják az érintett szereplők kapcsolatfelvételét. A Bizottság rendelkezésére álló töredékes és szórványos elemek mindenesetre kiegészíthetők a releváns körülmények rekonstruálására alkalmas következtetésekkel. A versenyellenes magatartás vagy megállapodás létezésére tehát bizonyos egybeesésekből és ténykörülményekből lehet következtetni, amelyek együtt figyelembe véve, más összefüggő magyarázat hiányában a versenyszabályok megsértésének bizonyítékául szolgálhatnak (lásd a fenti 78. pontban hivatkozott Dresdner Bank és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 64. és 65. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

83 A felperes e tekintetben előadja, hogy már nem indokolt az olyan enyhébb szabályokat alkalmazni a bizonyítékok kapcsán, amelyeket azok a nehézségek tesznek szükségessé, amelyekkel a Bizottság szembesül, amikor megpróbál egy jogsértést bizonyítani. Álláspontja szerint először is az [EK] 81. és [EK] 82. cikkben meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) megerősítette a Bizottság hatásköreit e területen. Másodszor, a jelen ügyben a Bizottság az engedékenységi programjának köszönhetően jelentős számú bizonyítékot szerzett be. Harmadszor, a modern technológiák alkalmazása révén a kartell tagjaira vonatkozó dokumentumoknak több másolata létezett különböző számítógépeken. A felperes szerint a szóban forgó dokumentumok tehát könnyebben kutathatók fel, illetve azonosíthatók, továbbá tartalmuk azt követően is helyreállítható, hogy azokat törölték.

84 Ugyanakkor a felperes ezen érvei nem fogadhatók el. Először, bár az 1/2003 rendelet (25) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság hatásköreinek erősítése többek között az EK 81. cikk megsértései felderítésének lehetővé tételét szolgálja, önmagában ez a megerősítés nem biztosítja azt, hogy egy adott esetben a Bizottság ténylegesen könnyebben gyűjthesse össze a bizonyítékokat. Másodszor ugyanez a megállapítás vonatkozik az engedékenységi programra. Ahhoz ugyanis, hogy azokra a Bizottság érvényesen hivatkozhasson a jogsértés bizonyítékaiként, az érintett vállalkozásoktól beszerzett bizonyítékoknak mindenképpen meg kell felelniük az alkalmazandó, az ítélkezési gyakorlatban kialakított szempontoknak. Ennek megfelelően az engedékenység iránti kérelmek léte önmagában nem egyszerűsíti szükségképpen a Bizottság szerepét. Harmadszor, az informatikai fájlok elterjedését ellensúlyozzák az e tekintetben a kartell tagjai által elfogadott technikai intézkedések. A jelen ügyben a megtámadott határozat (173)–(175) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a felek informatikai eszközök segítségével titkosították a releváns dokumentumokat, valamint névtelen elektronikus postafiókokat használtak a jogsértő tevékenységgel kapcsolatos kommunikációra. Egyrészt nem bizonyított, hogy a felperes rendszeresen elutasította, hogy csatlakozzon ezekhez az intézkedésekhez, az iratokban szereplő bizonyítékokból ugyanis nem tűnik ki a tartós ellenkezés. Másrészt, ugyanezekből a bizonyítékokból kitűnik, hogy amikor a felperes nem alkalmazta a titkosítást és a névtelen elektronikus postafiókokat, akkor vele telefon és fax révén kommunikáltak, nem pedig elektronikus levélben, vagy az informatikai fájlok cseréjének más módja révén.

85 Egyébiránt, amennyiben a Bizottság kizárólag az érintett vállalkozások piaci magatartására támaszkodik a jogsértés fennállásának megállapításakor, elegendő, ha ez utóbbiak bizonyítják olyan körülmények fennállását, amelyek más megvilágításba helyezik a Bizottság által a versenyszabályok megsértésének megállapítása érdekében leírt tényeket, és így a bizottsági érvelést helyettesítő hihető magyarázatát adják azoknak (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑67/00., T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz., JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2501. o.] 186. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

86 Ahogy azt a felperes kifejti, e szabály alkalmazandó akkor is, amikor azok a bizonyítékok, amelyekre a Bizottság támaszkodik, nem elégségesek. Ilyen esetben ugyanis ezen bizonyítékok alapján nem állapítható meg egyértelműen a jogsértés fennállása további értelmezés szükségessége nélkül (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑36/05. sz., Coats Holdings és Coats kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 12‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 74. pontját).

87 Ezzel szemben a felperes állításával ellentétben az említett szabály nem alkalmazható minden olyan esetben, ahol a jogsértés más tényekből levont következtetések, közvetlen vagy nem okirati bizonyítékok alapján nyert megállapítást. Az EK 81. cikk megsértésének megállapítása érdekében felhozható bizonyítékokat illetően a közösségi jogban érvényesülő elv ugyanis a bizonyítékok szabad mérlegelésének elve (a Törvényszék T‑50/00. sz., Dalmine kontra Bizottság ügyben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2395. o.] 72. pontja). A fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat analógia útján az EGT‑Megállapodás 53. cikkére is alkalmazható.

88 Következésképpen, még ha a felperes által hivatkozott körülmények – feltételezve, hogy bizonyítottak – relevánsnak bizonyulhatnak a Bizottság által hivatkozott ténykörülmények összességének átfogó értékelésekor, önmagukban azonban nem eredményezik azt, hogy az érintett vállalkozás megkérdőjelezhetné a Bizottság állításait a tényekre vonatkozó eltérő magyarázat nyújtásával.

89 Ezenkívül a közösségi jog egyetlen rendelkezése vagy általános elve sem tiltja, hogy a Bizottság valamely vállalkozással szemben más, a kartellben való részvétellel vádolt vállalkozások nyilatkozataira támaszkodjon. Ha ez nem így lenne, az EK 81. cikkel ellentétes magatartás bizonyításának Bizottságra nehezedő terhe tarthatatlan lenne, és összeegyeztethetetlen az e rendelkezések megfelelő alkalmazásának felügyeletére vonatkozó feladatával (a fenti 85. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 192. pontja). A fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat analógia útján alkalmazandó az EGT‑Megállapodás 53. cikkére.

90 Ugyanakkor valamely, kartellben való részvétellel vádolt vállalkozás vallomása, amelynek pontosságát több más érintett vállalkozás vitatja, nem tekinthető az utóbbiak által elkövetett jogsértés megfelelő bizonyítékának, ha más bizonyíték azt nem támasztja alá, jóllehet a megerősítés elvárt mértéke a szóban forgó nyilatkozatok megbízhatósága okán alacsonyabb lehet (a fenti 85. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 219. és 220. pontja).

91 A különböző bizonyítékok bizonyító erejét illetően az egyetlen fontos tényező, amelyet meg kell vizsgálni, a benyújtott bizonyítékok hitelessége (a fenti 87. pontban hivatkozott Dalmine kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 72. pontja).

92 A bizonyítás általános szabályai szerint egy dokumentum hitelessége és ennélfogva bizonyító ereje az eredetétől, készítésének körülményeitől, címzettjétől és tartalmától függ (a Törvényszék T‑25/95., T‑26/95., T‑30/95–T‑32/95., T‑34/95–T‑39/95., T‑42/95–T‑46/95., T‑48/95., T‑50/95–T‑65/95., T‑68/95–T‑71/95., T‑87/95., T‑88/95., T‑103/95. és T‑104/95. sz., Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2000. március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑491. o.] 1053. és 1838. pontja).

93 Ami a nyilatkozatokat illeti, egyébiránt különösen jelentős bizonyító erőt lehet azoknak tulajdonítani, amelyek először is megbízhatók, másodszor egy vállalkozás nevében tették őket, harmadszor olyan személytől származnak, akinek szakmai kötelessége e vállalkozás érdekei alapján eljárni, negyedszer a nyilatkozó érdekeit sértik, ötödször a körülmények közvetlen tanújától származnak, és hatodszor írásban, megfontoltan és jól átgondolva teszik őket (lásd ebben az értelemben a fenti 85. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 205–210. pontját).

94 Továbbá, bár általánosan elfogadott, hogy a jogsértő kartell fő résztvevői által önkéntesen szolgáltatott bizonyítékok bizonyos fenntartással kezelendők – tekintettel annak a felperes által hivatkozott lehetőségére, hogy e résztvevők hajlamosak a lehető legtöbb terhelő bizonyítékot szolgáltatni versenytársaik tevékenységét illetően –, az a tény, hogy valaki a bírság alóli mentesítés vagy a bírság csökkentése érdekében el kívánja érni az engedékenységi közlemény alkalmazását, nem jelent szükségszerűen indítékot arra, hogy a kartell többi tagjának részvételére vonatkozóan elferdített bizonyítékokat terjesszen elő. A Bizottság félrevezetésére irányuló szándék ugyanis megkérdőjelezhetné a kérelmező együttműködésének őszinteségét és teljességét, következésképpen veszélyeztethetné az engedékenységi közlemény kedvezményében teljes mértékben való részesülés lehetőségét (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑120/04. sz., Peróxidos Orgánicos kontra Bizottság ügyben 2006. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑4441. o.] 70. pontját).

95 Meg kell továbbá jegyezni e tekintetben, hogy az elferdített bizonyítékok közlésének lehetséges következményei annál is inkább súlyosak, mivel – amint a fenti 90. pontból is kitűnik – a vállalkozás vitatott nyilatkozatát bizonyítékokkal kell alátámasztani. E körülmény ugyanis növeli annak esélyét, hogy a Bizottság és a többi érintett vállalkozás azonosítsa a pontatlan nyilatkozatokat.

96 E szabályoknak a jelen esetre való alkalmazását illetően előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozat megállapításai szerint a közös megállapodás íratlan megállapodás volt, amely magában foglalta először is a japán vállalkozások kötelezettségvállalását, miszerint nem lépnek be a GIS‑projektek Európai Gazdasági Térségen (EGT) belüli piacára, másodszor az európai vállalkozások kötelezettségvállalását, miszerint nem lépnek be a GIS‑projektek japán piacára, harmadszor az európai vállalkozások kötelezettségvállalását, miszerint értesítik a japán vállalkozásokat az anyaországokon kívüli európai országok GIS‑projektjeiről, és e projekteket a GQ‑megállapodásban meghatározott közös „európai” kvótába beszámítják. A Bizottság szerint az értesítési és beszámítási mechanizmus célja kompenzáció nyújtása volt – az európai vállalkozások által az EGT piacán lehetséges versenytársként érzékelt – a japán vállalkozások számára.

97 A közös megállapodás fenti 96. pontban felsorolt különböző összetevői közül a japán vállalkozásoknak az EGT‑piactól való távolmaradásra vonatkozó állítólagos kötelezettségvállalása a Bizottság által a felperesnek felrótt kifogás alapja. Következésképpen e kötelezettségvállalás létét kell jogilag megkövetelt módon bizonyítani. Ugyanakkor a közös megállapodás többi összetevője, amennyiben bizonyítást nyer, relevánsnak bizonyulhat mint közvetett bizonyíték, amelyből a japán vállalkozások ennek megfelelő kötelezettségvállalása fennállásának létére lehet következtetni.

98 A felperes vitatja a közös megállapodás fennállását, és az abban való részvételét. Vitatja a Bizottság által a megtámadott határozatban felhozott különböző elemek bizonyító erejét, és más elemekre hivatkozik, amelyek szerinte azt sugallják, hogy az említett megállapodás nem létezett. Ebből következően a felperes úgy véli, hogy a Bizottság köteles volt elfogadni a japán gyártóknak a GIS‑projektek EGT‑n belüli piacáról való távolmaradására vonatkozó, az e piacra való belépés jogi, technikai és kereskedelmi akadályaival kapcsolatos alternatív magyarázatot. Azáltal, hogy e körülmények között elfogadta a megtámadott határozatot, a Bizottság megfordította a bizonyításai terhet, megsértette az ártatlanság vélelmének elvét, és túllépte hatáskörét.

99 A Bizottság előadja, hogy a közös megállapodás fennállását és különösen a japán vállalkozásoknak az EGT piacától való távolmaradásra vonatkozó kötelezettségvállalását jogilag megkövetelt módon bizonyítja számos bizonyíték, köztük okirati bizonyítékok, vállalkozások nyilatkozatai, tanúvallomások, valamint a kartell tényleges működésével kapcsolatos bizonyítékok.

100 Meg kell tehát vizsgálni a szóban forgó különböző elemek megbízhatóságát és tartalmát, annak ellenőrzése végett, hogy a Bizottság által hivatkozott bizonyítékok együttesen szilárd meggyőződést alapoznak‑e meg a közös megállapodás fennállását illetően, amely meggyőződést nem vonhatják kétségbe a felperes által előterjesztett elemek.

101 A felperesnek az ártatlanság vélelmének megsértésén, illetve azon alapuló kifogásai, hogy a Bizottság túllépte hatáskörét, azon az előfeltételezésen alapulnak, amely szerint a Bizottság nem bizonyította a közös megállapodás fennállását, illetve a felperes abban való részvételét. Következésképpen, ha a felperesnek a jogsértés fennállásának, illetve az abban való részvételének bizonyítékaira vonatkozó érveit el kell utasítani, ez szükségképpen azzal jár, hogy az ártatlanság vélelmének megsértésén, illetve azon alapuló kifogásait, hogy a Bizottság túllépte hatáskörét, szintén el kell utasítani. Amennyiben viszont az nyer megállapítást, hogy a felperesnek az állítólagos jogsértésben való részvételét a megtámadott határozatban nem bizonyították, akkor e megállapítás önmagában igazolja a határozat megsemmisítését a felperest érintő részében.

Az ABB által előterjesztett bizonyítékokról

– A felek érvei

102 A felperes vitatja, hogy az ABB által előterjesztett különböző bizonyítékok bizonyítanák a közös megállapodás fennállását.

103 A felperes előzetesen kifejti, hogy általánosságban az ABB által előterjesztett bizonyítékok gyenge bizonyító erővel bírnak, mivel az ABB feltételes mentességben részesült. Álláspontja szerint az ABB nyilatkozatai nem fokozták annak a jogsértést illető önvádját. Ezzel szemben az ABB‑t erősen ösztönözték arra, hogy oly módon válaszoljon a Bizottság kérdéseire, amely megerősíti a kartell fennállását, figyelemmel arra, hogy folyamatosan fennállt annak kockázata, hogy elveszíti a mentességet, amennyiben együttműködését elégtelennek ítélik. Ennélfogva kritikus megközelítést kell alkalmazni az ABB‑től származó bizonyítékok tekintetében.

104 Emellett a felperes külön‑külön vitatja az ABB által előterjesztett bizonyítékok bizonyító erejét. Először is a felperes előadja, hogy az ABB 2004. március 11‑i nyilatkozata, amely megerősíti a közös megállapodás fennállását, kétértelmű, mivel az ABB azt is elismerte, hogy nem állt fenn kifejezett megállapodás, valamint, hogy a közös megállapodás a ténybeli összefüggésen alapult, vagyis azon a tényen, hogy a japán vállalkozásokat az európai ügyfelek csak korlátozottan fogadták el, és azok bizonyos technikai és jogi nehézségekkel szembesültek, ha be akartak lépni az európai piacra. Ehhez hasonlóan az ABB szerint a japán vállalkozások a kartellben csak annyiban vettek részt, amennyiben e kartell az EGT‑n kívüli területeket érintett.

105 Másodszor, a felperes kérdéseket vet fel M., az ABB korábbi alkalmazottja által a 2005. szeptember 23‑án tartott megbeszélés során tett tanúvallomást illetően. E tekintetben előadja, hogy az ABB azon szándéka, hogy támogassa a Bizottság elméletét, megnyilvánult külső tanácsadójának azon erőfeszítéseiben, hogy M. nyilatkozatait úgy irányítsa, hogy utóbbi elismerje, hogy a japán gyártók európai piacra való belépése kifizetődő lehet egy bizonyos idő után.

106 A felperes ehhez hozzáteszi, hogy M. a megbeszélés időpontjában már nem volt az ABB alkalmazottja, ami azt jelenti, hogy nem volt köteles utóbbi érdekében fellépni. Ehhez hasonlóan az a tény, hogy M. felülvizsgálta nyilatkozatait, inkább bizonyítja a rá nehezedő nyomást, mint azon szándékát, hogy pontos felvilágosítást adjon.

107 A felperes emellett előadja, hogy M.‑nek a közös megállapodás fennállására vonatkozó nyilatkozatai kevéssé meggyőző, „hallomásból származó bizonyítékok”. Álláspontja szerint M. kijelentette, hogy nem volt jelen, amikor a közös megállapodást megkötötték, és hogy arra azokon a találkozókon, amelyeken részt vett, nem hivatkoztak. Ennélfogva e nyilatkozatok a kartell fennállása szempontjából M. személyes véleményén alapulnak. A felperes e tekintetben megjegyzi, hogy még ha feltételezzük is, hogy a közös megállapodás fennállt, megalapozottan várható lenne, hogy figyelemmel állítólagos jelentőségére, az engedékenység iránti kérelmet benyújtó vállalkozások terjesszenek elő a jogvita tárgyát képező tények idején létezett bizonyítékokat.

108 Ami M. nyilatkozatainak tartalmát illeti, a felperes előadja, hogy bár M. kijelentette, hogy a külföldi piacokra vonatkozó megállapodás megkötése feltételezi a különböző résztvevők anyaországaira kiterjedő megállapodás fennállását, ugyanakkor azt is kifejti, hogy ha esetlegesen lehetséges is lett volna a japán gyártók számára az európai piacra való belépés, ezen erőfeszítés nem lett volna kifizetődő. Ezt követően, 2005. október 4‑én az ABB külső tanácsadója új nyilatkozatot tett, amelynek célja M. korábbi nyilatkozatainak egyértelművé tétele volt, és amelyben formálisan megállapította a közös megállapodás fennállását. A felperes szerint e két bizonyíték ellentmondásos, és azokra ezért nem lehet hivatkozni.

109 Harmadszor, a felperes előadja, hogy W. és P., az ABB alkalmazottainak nyilatkozatai „homályos spekulációk”, amelyek meg nem alapozott személyes véleményeken alapulnak. Ennek megfelelően, amikor W.‑t arról kérdezték, hogy a japán gyártók milyen indokok alapján tagadták meg a GIS‑re vonatkozó ajánlati felhívásokban való részvételt Európában, akkor nem utalt a közös megállapodásra. Korábbi nyilatkozataiban ezzel szemben kifejtette, hogy a „magas” akadályok fennállása nehézzé tette a belépést az európai piacra.

110 A Bizottság vitatja a felperes érveinek megalapozottságát.

– A Törvényszék álláspontja

111 Előzetesen, a fenti 94. és 95. pontból kitűnik, hogy a bírságmentességet kérő vállalkozás által előterjesztett bizonyítékokat nem kell automatikusan óvatosan kezelni. Ami konkrétan a tanúvallomásokat illeti, valóban lehetséges, hogy az ilyen vállalkozás alkalmazottai, akik e vállalkozás érdekében kötelesek eljárni, a lehető legtöbb terhelő bizonyítékot kívánják előterjeszteni, hiszen az eljárás folyamán tanúsított együttműködésük kedvezően befolyásolhatja szakmai jövőjüket. Ugyanakkor, ha ez a helyzet áll is fenn, a szóban forgó alkalmazottak tisztában vannak a pontatlan bizonyítékok előterjesztésének lehetséges negatív következményeivel is, amelyeket a megerősítés követelménye még inkább érezhetővé tesz.

112 Ami M.‑et illeti, a felperes megalapozottan adja elő, hogy egy korábbi alkalmazott főszabály szerint már nem köteles a korábbi munkáltatója érdekében eljárni a közigazgatási eljárásban való önkéntes együttműködést illetően. Ugyanakkor e körülmény azt is jelenti, hogy főszabályként nem áll érdekében pontatlan bizonyítékokat előterjeszteni ezen összefüggésben. E tekintetben meg kell jegyezni, hogy tanúvallomásának megtételekor M. már nyugdíjban volt. E körülmények között nem tűnik úgy, hogy a közigazgatási eljárás alatti együttműködésének hiánya kedvezőtlen következményekkel járt volna számára.

113 Emellett nem lehet úgy tekinteni, hogy az ABB által előterjesztett bizonyítékok nem lettek volna alkalmasak arra, hogy káros következményekkel járjanak számára. Mivel ugyanis az említett bizonyítékokat a kifogásközlés megküldése előtt nyújtották be, sem az ABB, sem alkalmazottai, illetve korábbi alkalmazottja nem ismerhették azon kifogások terjedelmét és pontos tartalmát, amelyeket a Bizottság az ABB‑vel szemben kívánt emelni.

114 Ami először is a felperes által hivatkozott különböző bizonyítékokat illeti, az ABB 2004. március 11‑i észrevételeiben, azaz mielőtt feltételes mentességben részesült volna, kifejezetten hivatkozott egy közös megállapodás fennállására, amely alapján a japán társaságok nem nyújtanak be ajánlatokat az európai projektekre, az európai társaságok pedig nem nyújtanak be ajánlatokat japán projektekre.

115 Az ABB valóban úgy nyilatkozott, hogy a közös megállapodás azon a körülményen alapult, hogy a japán gyártókat az európai ügyfelek nem fogadták jól, és bizonyos akadályokkal kellett szembenézniük az európai piacon. A 2004. március 11‑i észrevételeiből azonban egyértelműen kitűnik, hogy szerinte az érintett japán vállalkozások nem csupán ezen akadályok létének megállapítására szorítkoztak, hanem európai partnereikkel szemben kötelezettséget vállaltak az EGT piacától való távolmaradásra. Ekképpen az említett piac belépési korlátai az említett megállapodás megkötését eredményező tényezőt jelentenek. Meg kell továbbá jegyezni, hogy ezen megállapítás nem ellentmondásos, hiszen természetes, hogy egy gyártó – a Bizottság által a jelen ügyben felrótt – piacfelosztás keretében átengedi versenytársainak azon piacokat, ahol gyenge a helyzete.

116 Emellett igaz az, hogy az ABB kijelentette, nem létezett semmilyen kifejezett megállapodás a japán gyártókkal a közbeszerzések manipulálására, az árak rögzítésére és a projektek elosztására az EGT‑ben. Ugyanakkor összefüggésében értelmezve e nyilatkozat a nemzeti piacok felosztására utal az európai gyártók között, vagy a GIS‑projektek elosztására az EGT‑n belül. Nem mond tehát ellent a japán vállalkozások azon általános kötelezettségvállalásának, hogy nem lépnek be az EGT piacára, amelyre az ABB kifejezetten utal. Emellett az ABB nyilatkozataiban semmilyen következetlenség nem észlelhető. Mivel ugyanis az ABB szerint a japán vállalkozások kötelezettséget vállaltak arra, hogy nem lépnek be az EGT piacára, számukra nem lett volna hasznos részletes megállapodásokat kötni az európai gyártókkal a GIS‑projektek ugyanezen piacon való elosztásával kapcsolatban.

117 A fentiek összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy az ABB 2004. március 11‑i nyilatkozatai nem kétértelműek, és a közös megállapodás fennállásának bizonyítékai.

118 Másodszor, el kell ismerni, hogy az ABB külső tanácsadója valóban beavatkozott M. meghallgatásának egy adott pillanatában, azt sugallva az utóbbinak, hogy a japán gyártók számára kifizetődő lehetett az európai piacra való belépés, nem tűnt azonban úgy, hogy M.‑et sikerült volna meggyőzni. Következésképpen meg kell állapítani, hogy M. kétségeit fejezte ki e belépés kereskedelmi értékét illetően, és figyelembe kell venni e körülményt a tanúvallomása tartalmának értékelésekor. Ugyanakkor a felperes nem fejti ki, hogy az ABB külső tanácsadójának e beavatkozása más tekintetben mennyiben érinti M. tanúvallomásának hitelességét.

119 Emellett a felperes helyesen állítja, hogy M. tanúvallomása nem alapos átgondolás eredményének tűnik, és azt nem is vizsgálták felül mérlegelést és további vizsgálatokat követően. A tanúvallomást szóban tették, és nincs nyoma annak, hogy a Bizottság ezt megelőzően írásbeli kérdéseket intézett volna M.‑hez, sem annak, hogy a közös megállapodással és az EGT piacára való belépés korlátaival kapcsolatos nyilatkozatokat utóbbi utólag ellenőrizte és felülvizsgálta volna.

120 Ennek ellenére a felperes nem terjeszt elő olyan bizonyítékokat, amelyek alapján úgy lehetne tekinteni, hogy M. nyilatkozatainak esetleges felülvizsgálatát az általa elszenvedett bármilyen nyomás indokolta volna.

121 A felperes azon állítását, amely szerint M. tanúvallomása csak „hallomáson alapuló bizonyíték”, el kell utasítani. M. ugyanis az ABB egyik képviselője volt a kartellben 1988 és 2002 között, tehát működésének szinte teljes idején, míg maga az ABB a kartell egyik fő résztvevője volt. M. tehát közvetlen és kiváltságos tanúja volt az általa előadott tényeknek.

122 E tekintetben el kell ismerni, hogy tanúvallomásában M. megerősítette, hogy nem volt jelen a közös megállapodás megkötésénél. Hasonlóképpen az arra vonatkozó kérdésre, hogy a közös megállapodás kérdése felmerült‑e azon találkozók során, amelyeken részt vett, M. azt válaszolta, hogy nem volt szükséges megemlíteni, mivel a közös megállapodás magától működött. Ugyanakkor e körülmények nem kérdőjelezik meg M. tanúvallomásának bizonyító erejét. Egyrészt ugyanis a tanú akkor is szolgáltathatja egy tartós jelenség egyértelmű bizonyítékát, ha nem volt jelen annak kezdetekor. Másfelől, jóllehet M. úgy nyilatkozott, hogy a közös megállapodás kérdését nem vitatták meg kifejezetten azon találkozók során, amelyeken részt vett, tanúvallomásából kitűnik, hogy szerinte ez azért volt így, mert az említett megállapodás tartalmát a kartell résztvevői megértették, elfogadták és végrehajtották, anélkül hogy kifejezett megbeszélésre szükség lett volna.

123 Ebben az összefüggésben meg kell állapítani, hogy egy gyártócsoport kötelezettségvállalása egy másik csoport számára fenntartott piacra történő belépéstől való tartózkodásra, mint amilyen kötelezettségvállalást a Bizottság a japán gyártóknak felró, egyszerű, könnyen megvalósítható elképzelésen alapul. Hasonlóképpen e megvalósításhoz főszabály szerint nem szükséges az érintett vállalkozások interakciója. Következésképpen az ilyen kötelezettségvállalás teljes mértékben létezhet íratlan megállapodásként, ami egyben lehetővé teszi a felfedezés veszélyének csökkentését is. E tekintetben a megtámadott határozat (170)–(176) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a jelen ügyben a kartell résztvevői számos szervezési és technikai óvintézkedést hoztak a kartell nyilvánosságra kerülésének megakadályozása érdekében.

124 Ami M. tanúvallomását illeti, az utóbbi úgy nyilatkozott, hogy a japán és az európai gyártók között – a GQ‑megállapodást megelőzően – a hazai piacok kölcsönös védelmével kapcsolatos megállapodás létezett, és ezen megállapodás szükséges feltétele volt a más régiókra vonatkozó megállapodások megkötésének, és szabályainak tiszteletben tartása azzal járt, hogy a japán gyártók nem lépnek be az európai gyártók hazai piacára, jóllehet képesek lennének rá technikailag. M. kifejtette továbbá ebben az összefüggésben az értesítési és beszámítási mechanizmust, valamint azt, hogy az anyaországok GIS‑projektjei nem képezték a két gyártói csoport közötti megbeszélések tárgyát, és nem kerültek beszámításra a GQ‑megállapodás által meghatározott kvótákba.

125 Emellett, amint az a fenti 118. pontban említésre került, M. nem volt meggyőződve arról, hogy a GIS‑projektek európai piacára való belépés a japán vállalkozások számára kereskedelmi értéket képvisel. Ennek ellenére M. P. által osztott álláspontja nem érinti azon tényt, hogy az ABB négy tanúja és maga az ABB szerint is a japán vállalkozások vállalták, hogy nem lépnek be az EGT piacára, jóllehet erre képesek lettek volna technikailag.

126 Meg kell továbbá jegyezni e tekintetben, hogy a japán gyártók EGT‑piacra való belépéssel kapcsolatos kereskedelmi érdekének egy adott pillanatban esetlegesen fennálló hiánya nem teszi a közös megállapodáshoz hasonló megállapodások létét tárgytalanná. Az ilyen megállapodás ugyanis egyfelől alkalmas az érintett piacokra a jövőben történő belépés versenyhelyzet megváltozása miatt fennmaradó kockázatának megszüntetésére, és így a két gyártói csoport számára – kiváltságos helyzetük megszilárdításával – hosszú távú biztonság garantálására. Másfelől a két csoport közötti kölcsönös bizalom alapjaként szolgálhat. M. nyilatkozatai szerint e bizalom szükséges volt a kartell világszintű végrehajtásához.

127 A fentiek összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy M. tanúvallomása a közös megállapodás fennállásának bizonyítéka.

128 Harmadszor, a felperes állításaival ellentétben Wi. úgy nyilatkozott, hogy a japán vállalkozások európai piacról való távolmaradása a japán és európai piacok védelmi rendszerének eredménye volt, amit az indokolt, hogy e két gyártói csoport egyike sem kívánta, hogy a másik csoport beavatkozzon a hazai piacán. Ehhez hasonlóan P. spontán módon hivatkozott a japán vállalkozásokkal közös megállapodásra, melynek értelmében utóbbiak nem vettek részt az európai piacon, és az európai vállalkozások nem vettek részt a japán piacon. Ennek megfelelően Wi. és P. tanúvallomásai nem minősíthetők „homályos spekulációknak”, hanem ellenkezőleg, azok a közös megállapodás fennállását megerősítő bizonyítékokat képeznek.

129 Ugyanez a megállapítás vonatkozik továbbá az ABB kezdeményezésére előadott utolsó tanúvallomásra, V.‑A. tanúvallomására. Amikor az európai és japán gyártók közötti bármilyen megállapodás fennállásáról kérdezték, utóbbi a japán és az európai gyártók közötti megállapodás létére hivatkozott, amelynek értelmében az európai vállalkozások nem „támadták” a japán vállalkozásokat a japán piacon, és viszont. Ráadásul V.‑A. előadta, hogy részt vett az európai vállalkozásoknak és egy japán vállalkozás képviselőjének kifejezetten e megállapodás tiszteletben tartásával kapcsolatos megbeszélésén, amelyre a japán vállalkozások európai piacra való belépési próbálkozásai adtak okot.

130 Következésképpen meg kell jegyezni, hogy az ABB nyilatkozatai és az általa előterjesztett tanúvallomások a közös megállapodást alátámasztó bizonyítékot jelentenek, mivel hivatkoznak az említett megállapodás fennállására, és e megállapodás lényegi tartalmát kifejtik, valamint információt nyújtanak a megállapodás időtartamára és résztvevőire vonatkozóan.

131 Ehhez hasonlóan az ABB által előterjesztett bizonyítékok koherensek a közös megállapodás fennállását és alapvető tartalmát illetően. Bár van eltérés azon kérdést illetően, hogy az európai piacra való belépés a japán vállalkozások számára jelentett‑e kereskedelmi érdeket, e körülmény nem releváns a közös megállapodás fennállásával kapcsolatos nyilatkozatokat illetően, amint az a fenti 125. pontban kifejtésre került.

132 Emellett az ABB nyilatkozatai egy vállalkozás nevében kerültek előterjesztésre, és tartalmukból kitűnik, hogy belső kutatásokon, valamint az e vállalkozás alkalmazottaival való megbeszéléseken alapulnak. Ennélfogva el kell ismerni, hogy bizonyos fokú bizonyító erővel bírnak.

133 A négy érintett tanú által tett nyilatkozatok pedig hitelesek, mivel a bennük hivatkozott körülmények közvetlen tanúitól származnak, és a jelen ügy körülményeiből nem tűnik ki, hogy az említett tanúknak okuk lett volna elferdített bizonyítékokat előterjeszteni. Ennélfogva el kell ismerni, hogy jelentős bizonyító erővel bírnak.

134 A fenti 90. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében azonban az ABB nyilatkozatainak és az általa előterjesztett tanúvallomásoknak a tartalmát minden esetben más bizonyítékoknak is meg kell erősíteniük.

Az ABB által előterjesztett bizonyítékok megerősítéséről

– A felek érvei

135 A felperes előadja, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság nem hivatkozik elegendő olyan bizonyítékra, amely alátámasztja az ABB által előterjesztett bizonyítékokat, és különösen nem hivatkozik egyetlen olyan bizonyítékra sem, amely a jogvita tárgyát képező tények idején létezett.

136 Először is a Fuji azon, a kifogásközlésre adott válaszában szereplő állítása, amely szerint tudatában volt a közös megállapodásnak, sem bizonyításra, sem kifejtésre nem került, így az csak a Fuji egyoldalú álláspontjának felel meg. Emellett utóbbi nem jelölte meg, hogy egyedüli fél volt‑e az állítólagos megállapodásban, valamint, hogy az európai gyártók megállapodásáról volt‑e szó, vagy abban a japán gyártók is érintettek voltak. Emellett a 2006. július 11‑i engedékenység iránti kérelmében a Fuji nem utalt a közös megállapodás fennállására. Utóbbit nem említették a Fuji öt alkalmazottjának tanúvallomásában sem, amelyeket a Fuji terjesztett elő.

137 A felperes szerint a Fuji későbbi, a közös megállapodás fennállását állítólagosan megerősítő nyilatkozatait, és különösen 2006. november 21‑i nyilatkozatát vele nem közölték, és azokat ezért nem lehet figyelembe venni.

138 Emellett a Fuji által előterjesztett bizonyítékok gyenge bizonyító erejét támasztja alá az a tény is, hogy utóbbi nem részesült semmilyen engedékenységben a Bizottság részéről a tájékoztatásért cserében.

139 Másodszor, azon megállapítás tekintetében, amely szerint az Alstom és az Areva nem vitatta a közös megállapodás fennállását, és a VA TECH sem vitatta azt nyíltan, a felperes előadja, hogy a hallgatás egyenlővé tétele a vallomással megsértené az önvádra kötelezés tilalmának elvét, valamint a bizonyítás alapvető elveit. Emellett gyakorlati szempontból a közös megállapodás fennállása nagymértékben irreleváns volt az európai gyártók szempontjából, így hallgatásuk előre jelezhető volt. Eljárási szempontból a felperes megjegyzi, hogy mivel nem fért hozzá az érintett iratokhoz, nem tudta megvizsgálni a Bizottság állításának megalapozottságát. Emellett a felperes úgy véli, hogy a VA TECH ténylegesen vitatta a közös megállapodás fennállását.

140 Harmadszor, a felperes kifejti, hogy az európai gyártókkal a GQ‑megállapodás keretében zajló találkozókon történő puszta részvétele nem releváns a közös megállapodás fennállását illetően.

141 A Bizottság vitatja a felperes érveinek megalapozottságát.

– A Törvényszék álláspontja

142 Ami először is a Fuji által előterjesztett bizonyítékokat illeti, a fenti 51–53. pontból kitűnik, hogy a felperessel nem közölt észrevételekre, és különösen a Fuji 2006. november 21‑i észrevételeire nem lehet terhelő bizonyítékként hivatkozni. Következésképpen az említett észrevételek nem alkalmasak arra, hogy megerősítsék az ABB által előterjesztett bizonyítékok tartalmát.

143 Ezzel szemben a kifogásközlésre adott válaszában, amelynek releváns részét közölték a felperessel, a Fuji úgy nyilatkozott, hogy tudomása volt a közös megállapodásról, amelynek értelmében a japán gyártók nem próbálnak belépni az európai piacra, azonban előadta, hogy a Fuji EGT piacáról való távolmaradásának fő oka az volt, hogy Európában nem számított jelentős és megbízható GIS‑szállítónak.

144 El kell ismerni, hogy e nyilatkozat meglehetősen homályos, mivel a Fuji csupán a japán gyártóknak az európai piactól való távolmaradásra vonatkozó kötelezettségvállalására hivatkozik. Ugyanakkor ezzel a Fuji megerősítette az ABB által előterjesztett bizonyítékokból következő, a Bizottság által a japán gyártóknak felrótt fő tényezőt. Ekképpen az érintett nyilatkozat nem irreleváns a jelen ügyben. Annál is kevésbé az, mivel a Fuji ismereteinek korlátozott mivolta a kartellen belüli másodlagos szerepével, és különösen azon ténnyel magyarázható, hogy – amint a megtámadott határozat (150) preambulumbekezdéséből kitűnik – a Fuji volt az egyetlen japán vállalkozás, amely nem volt tagja a japán gyártói csoport bizottságának, amely többek között a két gyártói csoport közötti együttműködésért volt felelős a GQ‑megállapodás keretében.

145 Ami a Fuji alkalmazottait illeti, meg kell jegyezni, hogy azok nem vitatták a közös megállapodás fennállását, pusztán csak hallgattak arról. Ennek megfelelően a Fuji alkalmazottai által tett nyilatkozatok tartalma nem kérdőjelezi meg a Fuji kifogásközlésre adott válaszban tett nyilatkozatának bizonyító erejét.

146 Ami az engedékenység iránti kérelem tartalmát illeti, az engedékenységi közlemény 21. pontjából kitűnik, hogy annak érdekében, hogy a Bizottság csökkentse a bírságot, az érintett bizonyítékoknak jelentős bizonyító erőt kell képviselniük a már a Bizottság rendelkezésére álló bizonyítékokhoz képest. Következésképpen a kifogásközlésre adott válasz megküldését követően benyújtott engedékenység iránti kérelemben a bírságcsökkentést elérni kívánó vállalkozás jogosan összpontosít azon elemekre, amelyek szerinte addig nem nyertek jogilag megkövetelt módon bizonyítást, annak érdekében, hogy jelentős hozzáadott értéket nyújtson. Márpedig e körülménnyel magyarázható, hogy az érintett vállalkozás nem említi azon elemeket, amelyeket szerinte a korábban benyújtott bizonyítékok már kétségtelenül alátámasztottak.

147 Ehhez hasonlóan, az engedékenységi közlemény 21. pontjának szövegére tekintettel nem zárható ki, hogy bizonyos bizonyító erővel rendelkező, azonban már más bizonyítékok által bizonyított tényekre vonatkozó bizonyítékok előterjesztése nem eredményez semmilyen csökkentést.

148 Másodszor, a VA TECH meghallgatásáról készült leirat kivonatából kitűnik, hogy az kifejezetten vitatta a közös megállapodás fennállását e meghallgatás során. Ennélfogva a Bizottság azon állítása, amely szerint nem ez a helyzet, alaptalan.

149 Ami az Alstom és az Areva állítólagosan semleges álláspontját illeti, a Bizottság előadja, hogy nem e körülmény alapján állapította meg a közös megállapodás fennállását, pusztán ezen álláspont megállapítására szorítkozott. Jóllehet ezen értelmezést megerősíti a megtámadott határozat (125) preambulumbekezdésének szövege, mely az Alstom, az Areva és a VA TECH álláspontjának semmilyen igazoló erőt nem tulajdonít, ellentétben a Fuji közös megállapodás fennállását megerősítő nyilatkozataival, azonban ezen értelmezést megkérdőjelezi az említett határozat (255) preambulumbekezdése, amelyben a Bizottság a közös megállapodás fennállásának egyes európai gyártók általi hallgatólagos elismerésére hivatkozik. Mindenesetre az Alstom és az Areva semleges álláspontja nem értelmezhető a közös megállapodás fennállásának bizonyítékaként. Tekintettel ugyanis az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására irányuló eljárás keretében a Bizottságra nehezedő bizonyítási teherre, azzal, hogy egy vállalkozás nem vitat egy tényt, a szóban forgó tény nem nyer bizonyítást.

150 Harmadszor, ahogy azt a felperes is előadja, pusztán az a tény, hogy részt vett a GQ‑megállapodás találkozóin, nem bizonyítja a közös megállapodás fennállását. A releváns kérdés ugyanis az, hogy az említett megállapodást, ahogy a Bizottság állítja, a különböző résztvevők a GQ‑megállapodással együtt, és azzal összefüggésben valósították‑e meg.

151 Negyedszer, a megtámadott határozat (127) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a 2002. július 10‑i találkozó során, amikor megvitatták a kartell működési módszereinek azt követő változásait, hogy a Siemens és a Hitachi újrakezdte a kartellben való részvételét, az Alstom előterjesztett egy javaslatot, melynek értelmében az európai gyártók Európában maradnának, és a japán gyártók Japánban maradnának, és nem próbálnának meg belépni az európai piacra. E preambulumbekezdés kifejti továbbá, hogy a következő, 2002. július 15‑i találkozó folyamán a Hitachi képviselője jelezte, hogy a Hitachi elutasítja e javaslatot, valamint hogy az európai gyártók azzal válaszoltak, hogy Európa, beleértve Közép‑ és Kelet‑Európát, az ő piacuk, és fenn kívánják tartani a Nyugat‑Európában alkalmazott árakat, továbbá bejelentették, hogy a kérdést újra fogják tárgyalni, még ha nem is így történt.

152 Első látásra a 2002. július 10‑i és 15‑i találkozók Hitachi által előterjesztett elemekre alapított összefoglalója alapján úgy tűnik, az Alstom egy új megállapodás megkötését javasolta, amit a Hitachi elutasított, és amit a későbbiek során nem vitattak meg, ami azt jelentené, hogy legalábbis 2002 júliusától semmilyen megállapodás nem létezett a japán gyártóknak az EGT piacán folytatott magatartását illetően.

153 Ugyanakkor a 2002. július 15‑i találkozó összefoglalójából egyfelől kitűnik, hogy a Hitachi nem a piacok felosztásának ötletét magát utasította el, hanem csak az Alstom konkrét javaslatát. Másfelől ezen összefoglaló megállapítja, hogy a Hitachi megjegyezte, hogy az európai gyártók követelései Közép‑ és Kelet‑Európára is kiterjedtek, ami arra enged következtetni, hogy az elutasítás e meghatározott részhez kapcsolódott, és nem a nyugat‑európai helyzethez.

154 Azt is meg kell jegyezni, hogy az érintett javaslat Alstom általi előterjesztése megkérdőjelezi a felperes érvelését az EGT piacán fennálló versenyhelyzet tekintetében. Még ha feltételezzük is ugyanis, amint azt a felperes állítja, hogy az EGT piacán a japán gyártókat nem tekintették hiteles versenytársaknak az áthághatatlan belépési akadályok fennállása miatt, az ugyanezen piacra vonatkozó megállapodás ténylegesen értelmetlen lett volna. Ebben az esetben az európai gyártóknak, mivel az Európában kiváltságos helyzetüknek köszönhetően tudatában voltak e körülménynek, nem lett volna okuk ilyen megállapodást javasolni. Márpedig a Hitachi által előterjesztett összefoglalóból kitűnik, hogy az Alstom javaslata egyaránt vonatkozott az EGT piacára, valamint Közép‑ és Kelet‑Európa piacára.

155 E körülmények között azt az értelmezést kell követni, amely szerint a 2002. július 10‑i találkozón az Alstom a közös megállapodás közép‑ és kelet‑európai országokra való kiterjesztését javasolta, a Bizottság állításának megfelelően.

156 Ötödször, ahogy azt a megtámadott határozat (131) preambulumbekezdése megállapítja, az EQ‑megállapodás tartalma bizonyos mértékben releváns a közös megegyezés fennállását illetően.

157 Az EQ‑megállapodás 2. melléklete „E (E‑Members)” című részének 4. pontjával összhangban ugyanis az európai gyártók „döntenek az európai projektek [japán gyártók csoportjával] való közléséről”. A 2. melléklet összefüggéseiből kitűnik, hogy az információk közlésére az érinte