ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Ezen irányelv 20. cikke – amely a III. fejezet egyetlen rendelkezése – „A befogadás anyagi feltételeinek korlátozása vagy megvonása” címet viseli. E cikk szövege a következő: „(1) A tagállamok korlátozhatják vagy kivételes és kellően indokolt esetekben megvonhatják a befogadás anyagi feltételeit, amennyiben a kérelmező: a) a hatáskörrel rendelkező hatóság által meghatározott tartózkodási helyet annak értesítése vagy – ha engedélyköteles – annak engedélye nélkül elhagyja; vagy b) jelentési kötelezettségeinek, illetve a tájékoztatásra vagy a menedékjogi eljárással kapcsolatos személyes meghallgatásra szóló felszólításoknak a nemzeti jogban előírt észszerű határidőn belül nem tesz eleget; vagy c) a [nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárásokról szóló, 2013. június 26‑i 2013/32/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 60. o.)] 2. cikk[ének] q) pontjában meghatározottak szerint ismételt kérelmet nyújtott be. Az a) és b) esetek tekintetében, amennyiben a kérelmezőt megtalálják, vagy önként jelentkezik a hatáskörrel rendelkező hatóságnál, az eltűnés okai alapján kellően indokolt határozatot kell hozni a befogadás korlátozott vagy megvont anyagi feltételei egy részének vagy összességének visszaállításáról. (2) A tagállamok akkor is korlátozhatják a befogadás anyagi feltételeit, ha megállapítják, hogy a kérelmező az adott tagállamba való érkezését követően az észszerűen lehetséges legrövidebb időn belül nem nyújtott be nemzetközi védelem iránti kérelmet, és ezt nem tudja kellően megindokolni. (3) A tagállamok korlátozhatják vagy megvonhatják a befogadás anyagi feltételeit, amennyiben a kérelmező elhallgatta, hogy anyagi forrásokkal rendelkezik, és így jogtalanul vette igénybe a befogadás anyagi feltételeinek keretében nyújtott juttatásokat. (4) A tagállamok a befogadó állomások szabályainak súlyos megsértése, valamint súlyosan erőszakos magatartás esetén szankciókat írhatnak elő. (5) Az e cikk (1), (2), (3) és (4) bekezdésében említett, a befogadás anyagi feltételeinek korlátozására vagy megvonására, illetve a szankciókra vonatkozó döntéseket egyedileg, tárgyilagosan és elfogulatlanul hozzák meg, és azokat indokolással látják el. A határozatoknak az érintett személy sajátos helyzetén kell alapulniuk, különös tekintettel a 21. cikk hatálya alá tartozó személyekre, figyelembe véve az arányosság elvét. A tagállamok mindenkor biztosítják az orvosi ellátáshoz való hozzáférést a 19. cikkel összhangban, és valamennyi kérelmező számára méltó életszínvonalat biztosítanak. (6) A tagállamok biztosítják, hogy a határozatoknak az (5) bekezdéssel összhangban történő meghozatala előtt nem vonják meg, illetve nem korlátozzák a befogadás anyagi feltételeit.”
32

Ami a kamatfizetési kötelezettséget illeti, emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már több alkalommal kimondta, hogy abban az esetben, ha valamely tagállam az uniós jog szabályainak megsértésével vetett ki adót, a jogalanyok nemcsak a jogosulatlanul kivetett adó visszatérítésére, hanem az e tagállam részére fizetett vagy az általa ezen adóval közvetlen összefüggésben levont összegek visszatérítésére is jogosultak. Ez magában foglalja az abból eredő veszteségeket is, hogy az adó idő előtti követelése következtében a pénzösszeg nem állt rendelkezésre. Így a tagállamokra hárított azon kötelezettség elve, hogy az uniós jog megsértésével kivetett adók összegét kamatokkal kell visszafizetniük, ez utóbbi jogból ered (lásd ebben az értelemben: 2012. július 19‑iLittlewoods Retail Ltd és társai ítélet, C‑591/10, EU:C:2012:478, 25. és 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
36

Amint arra a főtanácsnok az indítványának 30–34. pontjában rámutatott, kétségtelen, hogy a 2008/115 irányelv 15. cikke (1) bekezdésének első mondatából és többek között a „különösen” kifejezésből kitűnik, hogy e két ok nem kimerítő jellegű. Ennélfogva a tagállamok az e rendelkezésben kifejezetten előírt két ok kiegészítéseképpen más különös őrizetbevételi okokat is előírhatnak.
14

A kérdést előterjesztő bíróság szerint, még ha az említett ítélkezési gyakorlat alapján egyértelmű is, hogy a 261/2004 rendelet szerinti kártalanításhoz való jog szempontjából az egységes helyfoglalás tárgyát képező két vagy több közvetlen csatlakozó járatot egységes egésznek kell tekinteni, felmerül a kérdés, hogy már akkor is egységes helyfoglalásról van‑e szó, ha egy utazási iroda a különböző légi fuvarozók által üzemeltetett repülőjáratokat egyetlen szállítási műveletbe állítja össze, erre vonatkozóan egységes árat számít fel az utasnak, és egységes elektronikus jegyet bocsát ki, vagy ezen túlmenően az is szükséges, hogy különös jogi kapcsolat álljon fenn az üzemeltető légi fuvarozók között.
3

Az 1994. december 22‑i legge n. 724 – Misure di razionalizzazione della finanza pubblicának (az államháztartásra vonatkozó racionalizálási intézkedésekről szóló, 724. sz. törvény; a GURI 2014. december 30‑i 304. számának 174. sz. rendes melléklete; a továbbiakban: 724/1994 törvény) az alapjogvitákra alkalmazandó változata 30. cikke (1) bekezdése előírta: „Azon részvénytársaságokat, betéti részvénytársaságokat, korlátolt felelősségű, közkereseti és betéti társaságokat, valamint bármely olyan külföldi illetőségű társaságot és szervezetet, amelynek állandó telephelye az állam területén található, ellenkező bizonyításig fedőtársaságnak kell tekinteni, ha a bevételek, a készletek növekedése és a jövedelmek teljes összege – a rendkívüli bevételek kivételével – az eredménykimutatás – amennyiben az kötelező – alapján adott esetben alacsonyabb a következők alkalmazásával meghatározott összegeknél: a) 1% az 1986. december 22‑i decreto del Presidente della Repubblica n. 917 – Approvazione del testo unico delle imposte sui redditi (a jövedelemadóra vonatkozó egységes szöveg elfogadásáról szóló 917. sz. köztársasági elnöki rendelet; a GURI 1986. december 31‑i 302. számának rendes melléklete) 53. cikke (1) bekezdésének c) pontjában meghatározott eszközök értéke tekintetében, akkor is, ha azok pénzügyi eszközök, a hitelek összegével növelve; b) 4% az 1972. október 26‑i decreto del Presidente della Repubblica n. 633 – Istituzione e disciplina dell’imposta sul valore aggiunto (a hozzáadottérték‑adó létrehozásáról és szabályozásáról szóló 633. sz. köztársasági elnöki rendelet; a GURI 1972. november 11‑i 292. számának rendes melléklete) módosított változata 8bis. cikke (1) bekezdésének c) pontjában meghatározott ingatlanokból és eszközökből álló eszközök tekintetében, a lízingelteket is beleértve; c) 15% más eszközök tekintetében, a lízingelteket is beleértve. […] A fenti rendelkezések nem alkalmazhatók: […] 5) azokra a társaságokra és szervezetekre, amelyek értékpapírjaival a szabályozott olasz piacokon kereskednek; […]”
–

a The Chief Appeals Officer, a The Social Welfare Appeals Office, a The Minister for Employment Affairs és a The Minister for Social Protection képviseletében M. Browne, A. Joyce, J. Quaney, meghatalmazotti minőségben, segítőik: K. Binchy barrister és C. Donnelly SC,
33

E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a gyorsított eljárás olyan eljárási eszközt képez, amelynek célja a rendkívül sürgős helyzetekre való reagálás (lásd ebben az értelemben: 2022. március 10‑iCommissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs [Teljes körű egészségbiztosítás] ítélet, C‑247/20, EU:C:2022:177, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
13

A LEC „Ügyvédi munkadíj” című 35. cikke a következőképpen rendelkezett: „(1) Az ügyvéd azon féllel szemben, akinek perbeli képviseletét ellátja, az ügyben őt megillető munkadíjat részletes elszámolási jegyzék benyújtásával és arra vonatkozó alakszerű nyilatkozattal követelheti, hogy a munkadíj őt megilleti, és az nem került kiegyenlítésre. […] (2) E kérelem benyújtását követően a hivatalvezető felszólítja az adóst, hogy fizesse meg az említett összeget vagy tíz napon belül nyújtson be ellentmondást az elszámolással szemben, annak terhe mellett, hogy ha a megbízó nem fizet, és nem is nyújt be ellentmondást, végrehajtásra kerül sor. Ha az említett határidőn belül a munkadíjat a megfizetésére való hivatkozással megtámadják, a 34. cikk (2) bekezdésének második és harmadik albekezdése irányadó. Ha a munkadíj ellen annak túlzott mértéke miatt élnek ellentmondással, a hivatalvezető háromnapos határidőt biztosít az ügyvédnek arra, hogy az ellentmondás tekintetében nyilatkozzon. Ha az ügyvéd a kért munkadíjcsökkentéssel nem ért egyet, a hivatalvezető a 241. és azt követő cikkeknek megfelelően e munkadíjat előzetesen felülvizsgálja, kivéve, ha az ügyvéd bizonyítja, hogy az ellentmondással élő fél az előzetes árajánlatot írásban elfogadta, és határozattal meghatározza a tartozás összegét, amelyet az értesítéstől számított öt napon belül végrehajtás terhe mellett kell megfizetni. Az említett határozat ellen nincs helye jogorvoslatnak, de az a későbbi rendes bírósági eljárásban eljáró bíróságot még részben sem köti. (3) Ha a munkadíjjal tartozó adós nem nyújt be ellentmondást a megállapított határidőn belül, végrehajtást kell elrendelni az elszámolási jegyzék behajtási költségekkel növelt összegének erejéig.”
49

Először is kétségtelen, hogy az Unió és Dánia közötti megállapodás 2. cikke értelmében a Dán Királyság is végrehajtja a „Dublin III” rendeletet. Így az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben, amikor az érintettek a Dán Királyságban nemzetközi védelem iránti kérelmet nyújtott be, az a másik tagállam, amelyben ezen érintettek nemzetközi védelem iránti új kérelmet nyújtottak be, az e rendelet 18. cikke (1) bekezdésének c) vagy d) pontjában említett feltételek teljesülése esetén kérheti a Dán Királyságot, hogy vegye vissza az említett érintetteket.
14

Ugyanezen irányelv 45. cikke a következőket mondja ki: „(1) Amennyiben a hatáskörrel rendelkező hatóság egy harmadik országbeli állampolgár vagy hontalan személy nemzetközi védelme visszavonását veszi fontolóra […], a tagállamok az alábbi garanciákat biztosítják az érintett személy számára: a) írásbeli tájékoztatást kapjon arról, hogy a hatáskörrel rendelkező hatóság újra megvizsgálja nemzetközi védelemre való jogosultságát, valamint ennek okáról; és b) lehetőséget kapjon […] személyes meghallgatás során […] előterjeszteni azokat az okokat, amelyek miatt a nemzetközi védelmét nem lehet visszavonni. […] (3) A tagállamok biztosítják, hogy az illetékes hatóság a nemzetközi védelem visszavonásáról szóló határozatát írásba foglalja. A határozatnak tartalmaznia kell a ténybeli és jogi indokolást, és írásbeli tájékoztatással kell szolgálnia arról is, hogy a határozat ellen hogyan lehet jogorvoslattal élni. (4) Amint a hatáskörrel rendelkező hatóság meghozta a nemzetközi védelem visszavonásáról szóló határozatát, a 20. cikk, 22. cikk a 23. cikk (1) bekezdése és a 29. cikk egyaránt alkalmazandók. (5) E cikk (1)–(4) bekezdésétől eltérve a tagállamok úgy is határozhatnak, hogy a nemzetközi védelem a törvény erejénél fogva megszűnik, ha a nemzetközi védelemben részesülő személy arról egyértelműen lemondott. A tagállamok arról is rendelkezhetnek, hogy a nemzetközi védelem a törvény erejénél fogva megszűnik, ha a nemzetközi védelemben részesülő személy a szóban forgó tagállam állampolgárává válik.”
16

LB e határozattal szemben felülvizsgálati kérelmet (Revision) nyújtott be a Bundesarbeitsgerichthez (szövetségi munkaügyi bíróság, Németország). A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy TO 2013 és 2016 közötti időszakra vonatkozó jogosultságai nem szűntek meg a BUrlG 7. §‑ának (3) bekezdése alapján, mivel LB nem tette lehetővé TO számára, hogy a fizetett éves szabadságokat a kívánt időben ténylegesen kivegye. Ennélfogva a 2018. november 6‑iMax‑Planck‑Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften ítélet (C‑684/16, EU:C:2018:874) alapján, amely szerint a munkáltatónak fel kell hívnia arra a munkavállalót, hogy kivegye a szabadságát, és tájékoztatnia kell őt jogosultságának esetleges megszűnéséről, főszabály szerint helyt kell adni TO pénzbeli megváltás iránti kérelmének.
5

Az említett rendeletnek „A személyes adatok kezelésére vonatkozó elvek” című 5. cikke szerint: „(1) A személyes adatok: a) kezelését jogszerűen és tisztességesen, valamint az érintett számára átlátható módon kell végezni (»jogszerűség, tisztességes eljárás és átláthatóság«); b) gyűjtése csak meghatározott, egyértelmű és jogszerű célból történjen, és azokat ne kezeljék ezekkel a célokkal össze nem egyeztethető módon; a 89. cikk (1) bekezdésének megfelelően nem minősül az eredeti céllal össze nem egyeztethetőnek a közérdekű archiválás céljából, tudományos és történelmi kutatási célból vagy statisztikai célból történő további adatkezelés (»célhoz kötöttség«); c) az adatkezelés céljai szempontjából megfelelőek és relevánsak kell, hogy legyenek, és a szükségesre kell korlátozódniuk (»adattakarékosság«); d) pontosnak és szükség esetén naprakésznek kell lenniük; minden észszerű intézkedést meg kell tenni annak érdekében, hogy az adatkezelés céljai szempontjából pontatlan személyes adatokat haladéktalanul töröljék vagy helyesbítsék (»pontosság«); e) tárolásának olyan formában kell történnie, amely az érintettek azonosítását csak a személyes adatok kezelése céljainak eléréséhez szükséges ideig teszi lehetővé; a személyes adatok ennél hosszabb ideig történő tárolására csak akkor kerülhet sor, amennyiben a személyes adatok kezelésére a 89. cikk (1) bekezdésének megfelelően közérdekű archiválás céljából, tudományos és történelmi kutatási célból vagy statisztikai célból kerül majd sor, az e rendeletben az érintettek jogainak és szabadságainak védelme érdekében előírt megfelelő technikai és szervezési intézkedések végrehajtására is figyelemmel (»korlátozott tárolhatóság«); f) kezelését oly módon kell végezni, hogy megfelelő technikai vagy szervezési intézkedések alkalmazásával biztosítva legyen a személyes adatok megfelelő biztonsága, az adatok jogosulatlan vagy jogellenes kezelésével, véletlen elvesztésével, megsemmisítésével vagy károsodásával szembeni védelmet is ideértve (»integritás és bizalmas jelleg«). (2) Az adatkezelő felelős az (1) bekezdésnek való megfelelésért, továbbá képesnek kell lennie e megfelelés igazolására (»elszámoltathatóság«).”
32

A kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy a nemzeti szabályozás szerint a bérhátralékok kifizetésére vonatkozó munkajogi jogvitákra a munka törvénykönyve 268. cikkének c) pontja által szabályozott hároméves elévülési idő vonatkozik, amely a keresetindítási jog keletkezésének időpontjától kezdődik, és ezzel párhuzamosan a szociális párbeszédről szóló törvény 211. cikkének c) pontja előírja, hogy a kérelmeket a kár bekövetkezésének napját követő három éven belül azok a személyek nyújthatnak be, akiknek jogait megsértették. Ebben az összefüggésben e bíróság arra keresi a választ, hogy garantált‑e a bírósághoz fordulás joga, ha helyt adnak a kereshetőségi jogra vonatkozó elévülési kifogásának.
37

Az uniós jognak a nemzeti bíróság számára hasznos értelmezése megköveteli, hogy a nemzeti bíróság meghatározza az általa feltett kérdések ténybeli és jogszabályi hátterét, vagy legalábbis kifejtse azokat a ténybeli körülményeket, amelyeken e kérdések alapulnak. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatnak ezenkívül pontosan meg kell jelölnie azon okokat, amelyek arra indították a nemzeti bíróságot, hogy felvesse az uniós jog értelmezésének kérdését, és amelyek alapján szükségesnek tartotta előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé terjeszteni a kérdését (2022. március 10‑iThe Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs [Teljes körű egészségbiztosítás] ítélet, C‑247/20, EU:C:2022:177, 75. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
8

Az említett rendeletnek „Az adatkezelés jogszerűsége” című 6. cikke az (1)–(3) bekezdésében a következőket írja elő: „(1) A személyes adatok kezelése kizárólag akkor és annyiban jogszerű, amennyiben legalább az alábbiak egyike teljesül: […] e) az adatkezelés közérdekű vagy az adatkezelőre ruházott közhatalmi jogosítvány gyakorlásának keretében végzett feladat végrehajtásához szükséges; […] (2) Az e rendeletben foglalt, adatkezelésre vonatkozó szabályok alkalmazásának kiigazítása érdekében, a tagállamok az (1) bekezdés c) és e) pontjának való megfelelés céljából fenntarthatnak vagy bevezethetnek konkrétabb rendelkezéseket, amelyekben pontosabban meghatározzák az adatkezelésre vonatkozó konkrét követelményeket, és amelyekben további intézkedéseket tesznek az adatkezelés jogszerűségének és tisztességességének biztosítására, ideértve a IX. fejezetben meghatározott egyéb konkrét adatkezelési helyzeteket is. (3) Az (1) bekezdés c) és e) pontja szerinti adatkezelés jogalapját a következőknek kell megállapítania: a) az uniós jog, vagy b) azon tagállami jog, amelynek hatálya alá az adatkezelő tartozik. Az adatkezelés célját e jogalapra hivatkozással kell meghatározni, illetve az (1) bekezdés e) pontjában említett adatkezelés tekintetében annak szükségesnek kell lennie valamely közérdekű vagy az adatkezelőre ruházott közhatalmi jogosítvány gyakorlásának keretében végzett feladat végrehajtásához. Ez a jogalap tartalmazhat az e rendeletben foglalt szabályok alkalmazását kiigazító rendelkezéseket, ideértve az adatkezelő általi adatkezelés jogszerűségére irányadó általános feltételeket, az adatkezelés tárgyát képező adatok típusát, az érintetteket, azokat a jogalanyokat, amelyekkel a személyes adatok közölhetők, illetve az ilyen adatközlés céljait, az adatkezelés céljára vonatkozó korlátozásokat, az adattárolás időtartamát és az adatkezelési műveleteket, valamint egyéb adatkezelési eljárásokat, így a törvényes és tisztességes adatkezelés biztosításához szükséges intézkedéseket is, ideértve a IX. fejezetben meghatározott egyéb konkrét adatkezelési helyzetekre vonatkozóan. Az uniós vagy tagállami jognak közérdekű célt kell szolgálnia, és arányosnak kell lennie az elérni kívánt jogszerű céllal.”
22

E tekintetben a szerződések jogáról szóló, 1969. május 23‑i Bécsi Egyezmény (Egyesült Nemzetek Szerződéseinek Tára, 1155. kötet, 331. o.) 31. cikke – amely egyezmény az Unióra is alkalmazandó nemzetközi szokásjogot tükrözi, és amelynek rendelkezései az uniós jogrend szerves részei (lásd ebben az értelemben: 2018. február 27‑iWestern Sahara Campaign UK ítélet, C‑266/16, EU:C:2018:118, 58. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) – pontosítja, hogy a szerződéseket jóhiszeműen, szövegük összefüggéseinek szokásos értelme szerint, valamint tárgyuk és céljuk figyelembevételével kell értelmezni (lásd ebben az értelemben: 2019. december 19‑iNiki Luftfahrt ítélet, C‑532/18, EU:C:2019:1127, 31. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Egyébiránt ezen egyezmény 32. cikke előírja, hogy az értelmezés kiegészítő eszközeit is igénybe lehet venni, ideértve a szerződést előkészítő munkálatokat és megkötésének körülményeit is.
40

Először is, ami az osztalékok esetleges közvetlen adóztatását illeti, a Bíróság rendelkezésére álló iratokból kitűnik, hogy az alapügyben szóban forgó, RDT‑re vonatkozó szabályozás lehetővé teszi annak biztosítását, hogy a beolvadó társaságtól kapott osztalékokat ne adóztassák az átvevő társaságnál. E szabályozás ugyanis előírja, hogy először is az anyavállalat által kapott osztalékokat be kell számítani annak adóalapjába, másodszor pedig ezen osztalékok 95%‑ának megfelelő összeget levonnak ebből az adóalapból, amennyiben az anyavállalatnál az adóköteles nyereség az egyéb adómentes nyereség levonását követően is fennmarad. Következésképpen az említett szabályozásból nem következik a 90/435 irányelv 4. cikke (1) bekezdésének első franciabekezdése alapján mentesített osztalékok közvetlen adóztatása, amit egyébként az észrevételeket előterjesztő felek egyike sem állított.
21

Ezenkívül az említett bíróság szerint főszabály szerint elfogadott, hogy a 910/2014 rendelet 25. cikke az elektronikus dokumentumok vitatásának tilalmát vezeti be, így még ha bizonyítást is nyerne, hogy az elektronikus dokumentum nem minősített elektronikus aláírást tartalmaz, az érvényesnek tekintendő. E megközelítés azzal a következménnyel járna, hogy egyensúlyhiányt hozna létre egyrészt a saját kezű aláírással ellátott papíralapú dokumentum, másrészt pedig az elektronikus aláírást tartalmazó elektronikus dokumentum között. A papíralapú formában kiállított dokumentum elleni panasz esetén, amely annak megállapítását eredményezi, hogy az abban szereplő aláírás nem a megjelölt szerző aláírása, a kérdéses dokumentumot az aláírás hiánya miatt semmisnek nyilvánítják. Ezzel szemben egy elektronikus dokumentum esetében, még ha megállapítást is nyer, hogy az elektronikus aláírás nem képez „minősített elektronikus aláírást”, nem lehet úgy tekinteni, hogy a dokumentumot nem írták alá, és ennélfogva e dokumentum érvényes marad.
10

A módosításokkal a 2017. június 26‑i 96. sz. törvénybe (GURI 2017. június 23‑i 144. sz.) iktatott 2017. április 24‑i decreto‑legge n. 50 – Disposizioni urgenti in materia finanziaria, iniziative a favore degli enti territoriali, ulteriori interventi per le zone colpite da eventi sismici e misure per lo sviluppo (a sürgős pénzügyi rendelkezésekről, a területi önkormányzati szervek javára szóló kezdeményezésekről, a földrengések által érintett területek javára szóló további beavatkozásokról és fejlesztési intézkedésekről szóló, 50. sz. törvényerejű rendelet) (a GURI 2017. április 24‑i 95. számának 20. sz. rendes melléklete) az alapügyben alkalmazandó változata (a továbbiakban: 50/2017. sz. törvényerejű rendelet) „A vasúti közlekedést szolgáló intézkedések” című 47. cikkének (11 bis) bekezdése a következőképpen rendelkezik: „A Szicília és az Itáliai‑félsziget közötti vasúti személyszállítási kapcsolatok rugalmasságának javítása érdekében a [138 T/2000. sz. rendelet] 2. cikke (1) bekezdésének e) pontjában említett, tengeren át történő vasúti személyszállításra irányuló szolgáltatás gyors hajók igénybevételével is nyújtható, amelyek működési modellje a Szicíliába tartó és onnan induló vasúti közlekedési szolgáltatásokhoz kapcsolódik, különösen a »Messina – Villa San Giovanni« és a »Messina – Reggio Calabria« oda‑ és visszafelé tartó útvonalakon, amely szolgáltatást az állam és a Rete ferroviaria italiana SpA társaság által kötött programmegállapodás »Szolgáltatások« részében foglalt, a hatályos jogszabályok által biztosított források keretein belül kell nyújtani, az ott meghatározott szolgáltatások sérelme nélkül.”
6

A kereskedelmi ügynöki szerződésekre vonatkozó rendelkezéseket a code de droit économique‑ba (gazdasági jogi törvénykönyv) a loi, du 2 avril 2014, portant insertion du livre X „Contrats d’agence commerciale, contrats de coopération commerciale et concessions de vente” dans le Code de droit économique, et portant insertion des définitions propres au livre X, dans le livre 1er du Code de droit économique (a „Kereskedelmi ügynöki szerződések, kereskedelmi együttműködési szerződések és értékesítési jog átruházására irányuló szerződések” című X. könyvnek a gazdasági jogi törvénykönyvbe való beillesztéséről, és a X. könyv fogalom‑meghatározásainak a gazdasági jogi törvénykönyv 1. könyvébe való beillesztéséről szóló, 2014. április 2‑i törvény; Moniteur belge, 2014. április 28., 35053. o.) 3. cikke illesztette be.