Keywords

Summary



Keywords

1. Az Európai Közösségek saját forrásai – A behozatali vámok visszatérítése vagy elengedése – A 1430/79 rendelet 13. cikke

(1430/79 tanácsi rendelet, 1. cikk, (2) bekezdés, a) pont és 13. cikk; 2670/81 bizottsági rendelet, 3. cikk)

2. Mezőgazdaság – Közös piacszervezés – Cukor – Kvótán felüli termelés (C cukor)

(1785/81 tanácsi rendelet; 2670/81 bizottsági rendelet)

Summary

1. A behozatali, illetve kiviteli vámok visszatérítéséről és elengedéséről szóló 1430/79 tanácsi rendelet 13. cikke, amelynek értelmében a behozatali vámokat olyan különleges körülmény esetén lehet visszafizetni vagy elengedni, amelyet nem az érintett személynek tulajdonítható megtévesztés vagy nyilvánvaló gondatlanság okozott, nem szolgálhat alapul a kvótán felüli cukortermelésre vonatkozó részletes végrehajtási szabályok megállapításáról szóló 2670/81 rendelet 3. cikke alapján a belső piacon értékesített C cukor után fizetendő összeg elengedésére vagy visszatérítésére.

Elsősorban ugyanis ezt az összeget nem a Közösség külső határának átlépése okán vetik ki a C cukor mennyiségeként, hanem éppen ellenkezőleg, azért, mert az említett mennyiségeket nem exportálták a Közösség területén kívülre, vagy azok exportja tekintetében nem tartották be a 2670/81 rendeletben előírt feltételeket és határidőket. Következésképpen az ilyen összeg nem felel meg az 1430/79 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének a) pontjában felsorolt három kategória – azaz a behozatalkor fizetendő vámok, az azokkal azonos hatású díjak és a mezőgazdasági importterhek – egyikének sem, és ezért nem tartozik az e rendelet 13. cikkének értelmében vett behozatali vámok közé.

Másodsorban semmi nem mutat arra, hogy a közösségi jogalkotónak szándékában állt volna a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő összeget az 1430/79 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének a) pontjában foglalt behozatali vámok részévé tenni ezen utóbbi rendelet 13. cikkének alkalmazásában. Először is az ilyen összeg és az 1430/79 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének a) pontjában meghatározott behozatali vámok nem ugyanazon célra irányulnak. Másodszor sem az 1785/81 rendelet 26. cikkéből, sem a 2670/81 rendelet harmadik preambulumbekezdéséből vagy annak 3. cikkéből nem következik, hogy a közösségi jogalkotó szándéka arra irányult volna, hogy a harmadik országból származó cukor importőre, és a belső piacon értékesített C cukor termelője ugyanabban a helyzetben legyen. Végezetül, harmadszor, az a körülmény, hogy egyrészről az 1430/79 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének a) pontjában foglalt behozatalra vonatkozó mezőgazdasági lefölözések és más importterhek, másrészről a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő összeg a Közösség saját forrásainak részét képezik, nem releváns annak meghatározása szempontjából, hogy ez az összeg az 1430/79 rendelet 13. cikkének hatálya alá tartozik‑e. A Közösség saját forrásai ugyanis teljesen eltérő jellegű bevételekből állnak, amelyek szintén eltérő rendszerekbe tartoznak.

Végül, harmadsorban, bár bizonyos kivételes esetekben valamely gazdasági szereplő hivatkozhat olyan rendelet analógia útján történő alkalmazására, amelynek egyébként nem tartozik a hatálya alá, amennyiben igazolja, hogy az a jogi rendszer, amelybe tartozik, egyrészt nagymértékben hasonló ahhoz, amelynek analógia útján történő alkalmazását kéri, és másrészt olyan kihagyást tartalmaz, amely összeegyeztethetetlen a közösségi jog valamely általános elvével, és amelynek orvoslását ez az analógia útján történő alkalmazás lehetővé teszi, a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő összeggel adós közösségi cukortermelő mégsincs ugyanabban a helyzetben, mint a harmadik országból származó cukor importőre, aki importterhek megfizetésére kötelezett, így a piaci szereplők e két kategóriája nem tartozik nagymértékben hasonló jogi rendszerek hatálya alá.

(vö. 32–35., 42., 46., 48., 51–52. pont)

2. A közösségi jogalkotók által kifejezetten előírt esetek sérelme nélkül a közösségi jogban nem létezik olyan általános jogelv, amely szerint a közösségi jog valamely hatályos normáját a nemzeti hatóságok nem alkalmazhatják, ha ez a norma az érintett számára olyan szigort jelent, amelyet a közösségi jogalkotó nyilvánvalóan igyekezett volna elkerülni, ha az adott esetet a norma elfogadásakor előrelátta volna. A méltányosság tehát nem enged eltérést a közösségi jogi rendelkezések alkalmazásától a szabályozásban meghatározott eseteken vagy azon az eseten kívül, amikor magának a szabályozásnak az érvénytelenségét megállapították.

Márpedig, a közösségi jogalkotó nem adta meg a nemzeti hatóságok számára azt a lehetőséget, hogy a kvótán felüli cukortermelésre vonatkozó részletes végrehajtási szabályok megállapításáról szóló 2670/81 rendelet 3. cikke alapján a belső piacon értékesített C cukor után fizetendő összeget méltányossági okokból elengedjék vagy visszatérítsék. Következésképpen a cukorágazat piacának közös szervezéséről szóló 1785/81 rendeletet és az említett 2670/81 rendeletet úgy kell értelmezni, hogy a vis maior esetét kivéve nem teszik lehetővé az ilyen összeg elengedésének vagy visszatérítésének engedélyezését.

Egyébiránt a 2670/81 rendelet 3. cikke alapján fizetendő összeg méltányossági okokból történő elengedésére vagy visszatérítésére vonatkozó lehetőség hiánya nem sérti sem az egyenlőség, sem a jogbiztonság elvét.

Egyrészt ugyanis, ami az egyenlőség elvét illeti, a C cukor termelője először is nincs a harmadik országból származó cukor importőrével összehasonlítható helyzetben, minthogy a belső piacon értékesített C cukor nem esik egy tekintet alá az importált cukorral, és nem ugyanúgy kell kezelni. Másodszor az olyan C cukor termelőjének a helyzete, amelynek termelése során visszaéléseket követnek el, nem hasonlítható az olyan C cukor termelőjének helyzetéhez, amelyet a 2670/81 rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében meghatározott határidők és feltételek betartásával exportálnak. Másrészt, ami a jogbiztonság elvét illeti, a 2670/81 rendelet 3. cikke, mivel meghatározott összeg beszedését írja elő a vis maior kivételével minden esetre vonatkozóan, amelyben a C cukrot nem exportálják a 2670/81 rendelet 1. cikkének (1) bekezdésében meghatározott feltételek és határidők betartásával, egyértelmű és világos rendelkezésnek minősül.

(vö. 63–66., 73–75., 77., 81–82. pont)