ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5

A Benelux egyezmény 2.20 cikke (1) bekezdésének c) pontja, amely az egységes Benelux védjegytörvény korábbi 13. cikke A része (1) bekezdésének c) pontját váltotta fel, a következőket tartalmazza: „(1) A védjegyoltalom a jogosult számára kizárólagos jogokat biztosít. A polgári jogi felelősségre vonatkozó általános jogi rendelkezések esetleges alkalmazásának sérelme nélkül a kizárólagos jog alapján a jogosult bárkivel szemben felléphet, aki engedélye nélkül használ [...] c) gazdasági tevékenység körében a védjeggyel azonos vagy ahhoz hasonló megjelölést olyan árukkal, illetve szolgáltatásokkal kapcsolatban, amelyek nem hasonlóak a védjegy árujegyzékében szereplő árukhoz, illetve szolgáltatásokhoz, feltéve hogy a védjegy a Benelux államok területén jóhírnevet élvez, és a megjelölés alapos ok nélkül történő használata sértené vagy tisztességtelenül kihasználná a védjegy megkülönböztető képességét vagy jó hírnevét. [...]”
7

2007. március 14‑én a Wesergold Getränkeindustrie GmbH & Co. KG (a továbbiakban: Wesergold Getränkeindustrie), amelynek jogutódja jelenleg a riha WeserGold Getränke GmbH & Co. KG (a továbbiakban: „riha WeserGold Getränke”), a 40/94 rendelet 42. cikke (jelenleg a 207/2009 rendelet 41. cikke) alapján felszólalást nyújtott be a szóban forgó védjegynek a jelen ítélet 5. pontjában említett árukra vonatkozó lajstromozásával szemben.
9

2001. augusztus 28‑ig a DMC Design for Media and Communication GmbH & Co. KG (a továbbiakban: DMC KG) betéti társaságként működött, hamburgi (Németország) székhellyel. E személyegyesítő társaság kültagjai ebben az időszakban a K‑GmbH és az S‑GmbH, korábban Hubert Schillhuber (a továbbiakban: HS) voltak. Beltagja a német jog szerint bejegyzett DMC Design for Media and Communication GmbH (a továbbiakban: DMC GmbH) társaság volt. Ez utóbbi tőketársaság részesedéseivel 2000. november 28‑ig felerészben a K‑GmbH, felerészben a HS rendelkezett, az üzletrészek értéke egyenként 50000 német márka (DEM) volt.
21

Azon igazolással kapcsolatban, amely a nyugdíj‑előtakarékosság keretében befektető polgárok védelmén alapul, a Bizottság úgy véli, hogy a befektetési alapok biztonsága anélkül is biztosítható, hogy szükséges lenne megkövetelni, hogy a járulékokat és díjakat kizárólag belgiumi illetőségű intézményekbe vagy alapokba fizessék, mivel a belga szabályozásban a befektetési politikával, az engedélyezéssel és beszámolókészítéssel kapcsolatban előírt kötelezettségeket a más tagállami illetőségű pénzügyi intézmények is teljesíteni tudják. A beszámolókészítési kötelezettség teljesítésének ellenőrzése már azért is lehetséges lenne, mert ezek benyújtása a feltétele annak, hogy az intézmény vagy az alap megkapja, és meg is tartsa a részére kiadott engedélyt. Továbbá a Belga Királyság támaszkodhat az 1992. február 25‑i 92/12/EGK tanácsi irányelvvel (HL L 76., 1. o.) módosított, a tagállamok illetékes hatóságainak a közvetlen adózás és a biztosítási díjak adózása területén történő kölcsönös segítségnyújtásáról szóló, 1977. december 19‑i 77/799/EGK tanácsi irányelvre (HL L 336., 15. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 63. o.) annak érdekében, hogy a járulékfizetőről információhoz jusson és ellenőrizze a külföldi pénzügyi intézményt.
18

A PBefG 47. §‑a az alábbiak szerint rendelkezik: „(1) A személytaxi‑szolgáltatás olyan, a hatóság által engedélyezett parkolóhelyen rendelkezésre álló személygépkocsival végzett személyszállítási szolgáltatás, amelyet a vállalkozó az utas által meghatározott úticélhoz teljesít. A vállalkozó személyszállításra vonatkozó megrendelést fuvar teljesítése közben, illetve a székhelyén is elfogadhat. (2) A taxival csak a vállalkozó székhelye szerinti önkormányzat területén lehet készenlétben állni. Előzetes megrendelés esetén a fuvart másik önkormányzat területéről is lehet teljesíteni. Az engedélyező hatóság más engedélyező hatóságokkal egyetértésben lehetővé teheti, hogy a taxikat a vállalkozó székhelyétől eltérő önkormányzat hatósága által engedélyezett helyeken tartsák készenlétben, illetve nagyobb körzetet jelölhet ki. (3) Felhatalmazást kap a tartományi kormány, hogy rendeletben határozza meg a szolgáltatási kötelezettség tartalmát, a taxiállomásokra vonatkozó szabályokat, valamint a szolgáltatás teljesítésére vonatkozó határidőket. A tartományi kormány e hatáskörét rendeletben átruházhatja. Rendeletben lehet szabályozni különösen: 1. a sajátos esetekben való rendelkezésre állást, ideértve az ügyeletet is, 2. a telefonos megrendelések elfogadását és teljesítését, 3. a személyszállítási tevékenységet és a rádiós kommunikációs rendszert, 4. a mozgássérültek szállítását, valamint 5. a betegszállítást, amennyiben az nem minősül az 1. § (2) bekezdésének 2. pontja szerinti személyszállításnak. (4) A személyszállítás teljesítésére vonatkozó kötelezettség csak azokra az utazásokra vonatkozik, amelyeket az 51. § (1) bekezdésének első és második mondata, valamint (2) bekezdésének első mondata szerint megállapított díjzónán belül teljesítenek (szolgáltatási kötelezettség alá tartozó zóna). (5) Tilos a taxikat vezetőjük részére bérbe adni.”
„(2)

2000. október 17‑én a tagállamok kormányai Tanács keretében ülésező képviselőinek [az 1981. június 23‑i, az 1982. június 30‑i, az 1986. július 14‑i, valamint az 1995. július 10‑i állásfoglalásokat az útlevelek és úti okmányok biztonsági jellemzői tekintetében történő kiegészítéséről szóló] állásfoglalása [HL C 310., 1. o.] minimum biztonsági követelményeket vezetett be az útlevelek tekintetében. Helyénvaló ezen állásfoglalásnak most egy közösségi intézkedéssel történő felülvizsgálata a célból, hogy az útlevelekre és úti okmányokra vonatkozó fokozott, harmonizált biztonsági előírások elérésével azok meghamisítással szembeni védelme biztosított legyen. Ezzel egyidejűleg az útlevelekbe és úti okmányokba biometrikus azonosítókat kell beilleszteni annak érdekében, hogy az okmány és annak valódi birtokosa között megbízható kapcsolat jöjjön létre.
7

A szlovák polgári perrendtartás alapeljárás tényállása idején hatályos szövegének (a továbbiakban: polgári perrendtartás) 93. cikke előírja: „(1) A felperes vagy az alperes kérelmeinek támogatása érdekében az a személy avatkozhat be a perbe, akiknek jogi érdeke fűződik az eljárás kimeneteléhez, kivéve, ha házassági bontóperről, házasság érvényességével kapcsolatos perről, vagy házasság létezésének vagy nemlétezésének megállapítása iránt indított perről van szó. (2) A felperes vagy az alperes kérelmeinek támogatása érdekében az a jogi személy is beavatkozhat a perbe, amelynek tevékenysége jogvédelmet is magában foglal valamely különös rendelkezés értelmében. (3) E személy saját kezdeményezésére vagy valamely félnek a bíróság által közölt kérelmére avatkozik be a perbe. A bíróság csak az erre irányuló kérelem esetén dönt a beavatkozás elfogadhatóságáról. (4) A beavatkozót az eljárás keretében ugyanazon jogok illetik, és ugyanazon kötelezettségek terhelik, mint az eljárásban részt vevő felet. Mindazonáltal csak a saját érdekében jár el. Amennyiben a beavatkozó cselekményei az általa támogatott fél cselekményeivel ellentétben állnak, az ilyen ellentétes cselekményeket a bíróság a per egyéb adatait is figyelembe véve bírálja el.”
14

A mezőgazdasági, természetvédelmi és élelmiszer‑minőségért felelős miniszternek a közös agrárpolitika keretébe tartozó kölcsönös megfeleltetési kötelezettségek jogi kereteire vonatkozó, 2006. július 24‑i TRCJZ/2006/1978. sz. rendelete (Regeling van de Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit, nr. TRCJZ/2006/1978, houdende beleidsregels over de toepassing van het normenkader randvoorwaarden in het kader van de directe inkomenssteun aan landbouwers in het kader van het Gemeenschappelijk landbouwbeleid) (a továbbiakban: rendelet) 2. cikke a következőképpen rendelkezik: „(1) A közös agrárpolitikáról – jövedelemtámogatásról szóló 2006. évi rendelet 3. cikkében előírt kötelezettségek megsértése esetén – a vis maior esetét kivéve […] – a jövedelemtámogatás csökkentésére kerül sor az alábbi szempontoktól függő mértékben: — a meg nem felelés értékelése, — a meg nem felelések száma és — a nem teljesített kölcsönös megfeleltetési kötelezettségeket magában foglaló politika. (2) A meg nem felelés értékelésére négy kritérium alapján kerül sor: a) ismétlődő jelleg b) mérték c) súly d) tartós jelleg.”
2

Ezt a kérelmet a N. Onuekwere és a Secretary of State for the Home Department (az Egyesült Királyság belügyminisztere; a továbbiakban: Secretary of State) között folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő azon határozat tárgyában, amelyben a Secretary of State megtagadta, hogy N. Onuekwerének mint uniós polgár családtagjának huzamos tartózkodási engedélyt adjon.
19

E körülmények között a Tribunal Superior de Justicia de Cataluña úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) A [92/12 irányelv] 3. cikkének (2) bekezdését és különösen egy adott adó »különleges célját« a) úgy kell‑e értelmezni, hogy az előírja, hogy a meghatározott célt más harmonizált adóval ne lehessen elérni? b) úgy kell‑e értelmezni, hogy tisztán költségvetési cél jelenik meg, amikor a hatáskörök néhány autonóm közösségre történő átruházásával egyidejűleg – az adóbevételek átengedése mellett, részben az átengedett hatáskörökből fakadó költségekre figyelemmel – adót is megállapítanak, és ezáltal az adómértékek eltérők lehetnek az egyes autonóm közösségekben? c) Az előző kérdésre adandó nemleges válasz esetén, úgy kell‑e értelmezni a »különleges cél« fogalmát, hogy a célnak kizárólagosnak kell lennie, vagy éppen ellenkezőleg, az több különböző cél elérését is lehetővé teszi, amelyek között az adott hatáskörök finanszírozását biztosító, tisztán költségvetési cél is szerepel? d) Amennyiben különböző célok elérését fogadjuk el a fenti kérdésre adandó válaszként, a 92/12 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése alapján milyen jelentőséggel bír egy adott cél azon követelmény teljesítése tekintetében, hogy az adó megfeleljen a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében vett »különleges célnak«, és milyen szempontok alapján határolhatók el a fő és kiegészítő célok? 2) A [92/12 irányelv] 3. cikkének (2) bekezdése, és különösen a jövedéki adó vagy a héa esetében alkalmazandó, az adó felszámíthatóságára vonatkozó adószabályoknak való megfelelés követelményével a) ellentétes‑e az olyan nem harmonizált közvetett adó (mint az IVMDH), amelyet a végső fogyasztó részére történő kiskereskedelmi üzemanyag‑értékesítéskor számítanak fel, szemben a harmonizált adóval (szénhidrogénadó, amelynél adókötelezettség az utolsó adóraktárból való kikerülésekor keletkezik), vagy a héával (amelyet, noha a végső fogyasztónál keletkezik, a termelés és forgalmazás minden egyes szakaszában fel kell számítani), mivel – a [C-437/97. sz.] EKW és Wein & Co ügyben [2000. március 9-én] hozott ítélet [EBHT 2000., I-1157. o.] 47. pontjában szereplő kifejezéssel élve – nem felel meg az egyik vagy másik említett, közösségi jogban szabályozott adóztatási módszer általános rendszerének? b) A fenti kérdésre adandó nemleges válasz esetén a szóban forgó rendelkezést úgy kell‑e értelmezni, hogy a megfelelés említett követelménye megvalósul, anélkül hogy a felszámítást illetően egybeesésnek kellene fennállnia, egyszerűen azért, mert a nem harmonizált közvetett adó (a jelen esetben az IVMDH) nincs hatással a jövedéki adó vagy a héa felszámításának rendes folyamatára, azaz nem akadályozza, és nem is nehezíti azt?”
52

Először is, a bitorlást megvalósító termékek megsemmisítésére irányuló kérelmet illetően, a 6/2002 rendelet 89. cikkének (1) bekezdéséből, amelynek a) pontja a bitorlással vagy annak kísérletével összefüggő cselekmények folytatásától való eltiltásra, valamint b) és c) pontja a bitorlással előállt termékek és a bitorláshoz használt anyagok és eszközök lefoglalására vonatkozik, kitűnik, hogy az említett termékek megsemmisítése a d) pontban említett „más, a körülményeknek megfelelő […] jogkövetkezmény[ek]” közé tartozik. Ebből az következik, hogy e rendelet 89. cikke (1) bekezdésének d) pontja értelmében az e kérelemre alkalmazandó jog a bitorlás vagy kísérletének elkövetési helye szerinti tagállam joga, a nemzetközi magánjogot is ideértve.
11

A reorganizációs törvény 101. cikke elbocsátás elleni védelmi rendszert vezet be, mely a szülői szabadságra is alkalmazandó. E cikk a következőképpen szól: „Ha a munkaszerződés végrehajtását szüneteltetik, […] vagy a munkateljesítményt […] csökkentik a 102. cikk 1. §‑a alkalmazásában, a munkáltató semmi olyat nem tehet, ami a munkaviszony egyoldalú megszüntetésére irányul, kivéve ha a munkaszerződésről szóló [(wet betreffende de arbeidsovereenkomsten) 1978. július 3‑i] törvény [a Belgisch Staatsblad 1978. augusztus 22‑i száma, 9277. o., a továbbiakban: 1978. évi törvény] 35. cikkének értelmében vett súlyos okok vagy megfelelő okok állnak fenn. […] Megfelelő az az ok, amelyet a bíróság annak ismert el, és amelynek jellege és eredete nem kapcsolódik a 100. és 100a. cikkben hivatkozott szüneteltetéshez, sem a 102. és 102a. cikkben hivatkozott csökkentéshez. […] Az a munkáltató, aki az első bekezdés előírásai ellenére a munkaszerződést súlyos vagy megfelelő okok hiányában mondja fel, köteles a munkavállalónak hathavi bérnek megfelelő összegű [védelmi] átalány‑kártérítést fizetni, a munkavállalót megillető végkielégítés sérelme nélkül.”
6

A Navileme és a Nautizende ezen érv alapján kérte a Tribunal Administrativo e Fiscal do Portót egyrészről arra, hogy kötelezze az IPTM‑et részükre kártérítés és kamatok megfizetésére, másrészről pedig, hogy kötelezze az IPTM‑et arra, hogy a Portugáliában lakóhellyel nem rendelkező uniós polgárokat is bocsássa a hajóvezetői engedélyre irányuló vizsgára, valamint hogy – sikeres vizsga esetén –engedélyezze az általuk megszerzett engedélynek megfelelő hajók vezetését. A Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto helyt adott kereseti kérelmeiknek.
38

E tekintetben a Törvényszék helyesen emlékeztetett először is a megtámadott ítélet 69. és 70. pontjában a Bíróság azon állandó ítélkezési gyakorlatára, amelyet a Bíróság a Lisszaboni Szerződés hatálybalépését követően is megerősített (lásd különösen a C‑501/11. P. sz., Schindler Holding és társai kontra Bizottság ügyben 2013. július 18‑án hozott ítélet 107–111. pontját), amelyből az tűnik ki, hogy amennyiben egy anyavállalat 100%‑os tőkerészesedéssel rendelkezik a versenyszabályokat megsértő leányvállalatban, fennáll azon egyszerű vélelem, miszerint az említett anyavállalat meghatározó befolyást gyakorol a leányvállalata magatartására. Ezen ítélkezési gyakorlat értelmében a Bizottságnak ezt követően módjában áll az anyavállalat egyetemleges felelősségét megállapítani a leányvállalatával szemben kiszabott bírság megfizetését illetően, kivéve ha az e vélelem megdöntésére köteles anyavállalat elegendő bizonyítékot terjeszt elő annak bizonyításához, hogy a leányvállalata önálló piaci magatartást folytat (lásd különösen a C‑628/10. P. sz., Alliance One International és Standard Commercial Tobacco kontra Bizottság ügyben, és a C‑14/11. P. sz., Bizottság kontra Alliance One International és társai ügyben 2012. július 19‑én hozott ítélet 47. pontját).
—

a Nintendo Co. Ltd, a Nintendo of America Inc. és a Nintendo of Europe GmbH képviseletében M. Howe QC, L. Lane barrister, R. Black, C. Thomas és D. Nickless solicitors, valamint G. Mondini és G. Bonelli avvocati,
22

2011. június 7‑én C. D. az Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne‑hoz fordult, amely előtt az egyenlő bánásmódról szóló 2010. évi törvény szerinti, nemen és/vagy terhességen és anyaságon alapuló hátrányos megkülönböztetésre alapított jogalapokra hivatkozott. Utalt továbbá a munkajogról szóló 1996. évi törvény és a szülési és szülői szabadságról és egyebekről szóló 1999. évi rendelet megsértésére. Azt is állította, hogy hátrány érte őt terhesség és anyaság miatt, valamint azért, mert igénybe kívánta venni a rendes vagy kiegészítő szülési szabadságot. Egyebekben C. D. az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt európai egyezmény 8. és 14. cikkének megsértésére is hivatkozott.
—

a Government department és a Board of management of a community school képviseletében E. Creedon, meghatalmazotti minőségben, segítői: G. Durcan SC és C. Smith BL,
46

Ezenfelül meg kell állapítani, hogy az 528/2012 rendelet 80. cikke (1) bekezdésében a Bizottságra ruházott hatáskörnek az utóbbi általi gyakorlása más feltételekhez és szempontokhoz is kötve van, amelyeket maga az uniós jogalkotó határozott meg ebben a jogalkotási aktusban. E tekintetben ugyanezen cikk (3) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a díjat részlegesen vissza kell téríteni abban az esetben, ha a kérelmező a kért információkat a kitűzött határidőig nem nyújtja be (a (3) bekezdés b) pontja); hogy adott esetben figyelembe kell venni a kkv‑k egyedi szükségleteit, ideértve a részletfizetés vagy a szakaszokban történő fizetés lehetővé tételét (a (3) bekezdés c) pontja); hogy a díjösszetétel kialakításakor és a díj összegének megállapításakor figyelembe kell venni, hogy az információkat együttesen vagy külön nyújtják‑e be (a (3) bekezdés d) pontja); hogy kellően indokolt esetben, és amennyiben azzal az Ügynökség is egyetért, teljes vagy részleges díjmentesség adható (a (3) bekezdés e) pontja); és végül, hogy a díjak megfizetésére vonatkozó határidőket az említett rendeletben előírt eljárásokra vonatkozó határidőkre figyelemmel kell megállapítani (a (3) bekezdés f) pontja).
7

Az említett irányelv 7. cikke (1) és (2) bekezdésének szövege az alábbi: „(1) Valamennyi uniós polgárt megilleti a tartózkodás joga egy másik tagállam területén három hónapot meghaladó időtartamra, ha: a) munkavállalók vagy önálló vállalkozók a fogadó tagállamban; vagy b) elegendő forrásokkal rendelkeznek önmaguk és családtagjaik számára ahhoz, hogy ne jelentsenek indokolatlan terhet a fogadó tagállam szociális segítségnyújtási rendszerére tartózkodásuk időtartama alatt, és a fogadó tagállamban teljes körű egészségbiztosítással rendelkeznek; vagy c) — tanulmányok folytatásának fő céljából, ideértve a szakképzést is, beiratkoztak egy magán‑ vagy közoktatási intézménybe, amelyet a fogadó tagállam akkreditált vagy tart fenn jogszabályai vagy közigazgatási gyakorlata alapján, és — teljes körű egészségbiztosítással rendelkeznek a fogadó tagállamban, és nyilatkozattal vagy választásuk szerint más azzal egyenértékű eszközzel bizonyítják a megfelelő [helyesen: az illetékes] nemzeti hatóságnál, hogy elegendő forrással rendelkeznek önmaguk és családtagjaik számára ahhoz, hogy a tartózkodásuk időtartama alatt ne jelentsenek terhet a fogadó tagállam szociális segítségnyújtási rendszerére; vagy d) az a), b) vagy c) pontban meghatározott feltételeket teljesítő uniós polgárt kísérő vagy hozzá csatlakozó családtagok. (2) Az (1) bekezdésben meghatározott tartózkodás jogát ki kell terjeszteni azokra a családtagokra, akik nem valamelyik tagállam állampolgárai, és az uniós polgárt kísérik vagy hozzá csatlakoznak a fogadó tagállamban, feltéve hogy az uniós polgár megfelel az (1) bekezdés a), b) vagy c) pontjában említett feltételeknek.”
28

E tekintetben a Bíróság megállapította, hogy a letelepedés szabadságára vonatkozó EUMSZ 49. cikk hatálya alá tartozik az a nemzeti jogszabály, amely célját tekintve kizárólag olyan részesedésekre alkalmazandó, amelyek lehetővé teszik, hogy irányítást biztosító befolyást gyakoroljanak a társaság döntéseire és meghatározzák annak tevékenységét (lásd a C‑387/11. sz., Bizottság kontra Belgium ügyben 2012. október 25‑én hozott ítélet 34. pontját; a fent hivatkozott Test Claimants in the FII Group Litigation ügyben hozott ítélet 91. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a fent hivatkozott Beker‑ügyben hozott ítélet 25. pontját). Ezzel szemben azon nemzeti rendelkezéseket, amelyek a vállalkozás általános ügyvitele és irányítása befolyásolásának szándéka nélkül, kizárólag pénzügyi befektetési célzattal történő részesedésekre alkalmazandók, kizárólag a tőke szabad mozgására tekintettel kell vizsgálni (lásd a fent hivatkozott Bizottság kontra Belgium ügyben hozott ítélet 34. pontját; a fent hivatkozott Test Claimants in the FII Group Litigation ügyben hozott ítélet 92. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a fent hivatkozott Beker‑ügyben hozott ítélet 26. pontját).
22

E körülmények között a Bundesfinanzhof felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé: „1) A szorosan kapcsolódó tevékenységnek a […] hatodik […] irányelv 6. cikkének (1) bekezdése szerinti szolgáltatásnyújtást kell‑e megvalósítania? 2) Amennyiben az első kérdésre nemleges válasz adandó: csak abban az esetben áll‑e fenn kórházi és orvosi gyógykezeléshez szorosan kapcsolódó tevékenység, ha ezt a tevékenységet ugyanaz az adóalany végzi, aki a kórházi és orvosi gyógykezelést is nyújtja? 3) Amennyiben a második kérdésre nemleges válasz adandó: akkor is szorosan kapcsolódó tevékenységről van‑e szó, ha a gyógykezelés nem a […] hatodik […] irányelv 13. cikke A. része (1) bekezdésének b) pontja, hanem e rendelkezés c) pontja alapján mentesül az adó alól?”
6

A 2004/38 irányelv 7. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőket írja elő: „(1) Valamennyi uniós polgárt megilleti a tartózkodás joga egy másik tagállam területén három hónapot meghaladó időtartamra, ha: a) munkavállalók vagy önálló vállalkozók a fogadó tagállamban; vagy b) elegendő forrásokkal rendelkeznek önmaguk és családtagjaik számára ahhoz, hogy ne jelentsenek indokolatlan terhet a fogadó tagállam szociális segítségnyújtási rendszerére tartózkodásuk időtartama alatt, és a fogadó tagállamban teljes körű egészségbiztosítással rendelkeznek; vagy c) — tanulmányok folytatásának fő céljából, ideértve a szakképzést is, beiratkoztak egy magán‑ vagy közoktatási intézménybe, amelyet a fogadó tagállam akkreditált vagy tart fenn jogszabályai vagy közigazgatási gyakorlata alapján, és — teljes körű egészségbiztosítással rendelkeznek a fogadó tagállamban, és nyilatkozattal vagy választásuk szerint más azzal egyenértékű eszközzel bizonyítják a megfelelő [helyesen: az illetékes] nemzeti hatóságnál, hogy elegendő forrással rendelkeznek önmaguk és családtagjaik számára ahhoz, hogy a tartózkodásuk időtartama alatt ne jelentsenek terhet a fogadó tagállam szociális segítségnyújtási rendszerére; vagy d) az a), b) vagy c) pontban meghatározott feltételeket teljesítő uniós polgárt kísérő vagy hozzá csatlakozó családtagok. (2) Az (1) bekezdésben meghatározott tartózkodás jogát ki kell terjeszteni azokra a családtagokra, akik nem valamelyik tagállam állampolgárai, és az uniós polgárt kísérik vagy hozzá csatlakoznak a fogadó tagállamban, feltéve hogy az uniós polgár megfelel az (1) bekezdés a), b) vagy c) pontjában említett feltételeknek.”