ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5

2010. november 17‑én a beavatkozó fél, a Gugler France a vitatott védjegy törlése iránti kérelmet nyújtott be az említett védjegy árujegyzékében szereplő valamennyi áru és szolgáltatás vonatkozásában. E kérelem egyrészt a vitatott védjegy jogosultjának a védjegybejelentés során tanúsított, az európai uniós védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet (HL 2009. L 78., 1. o) 52. cikke (1) bekezdésének b) pontja (helyébe lépett az európai uniós védjegyről szóló, 2017. június 14‑i (EU) 2017/1001 európai parlamenti és tanácsi rendelet [HL 2017. L 154., 1. o.] 59. cikke (1) bekezdésének b) pontja) értelmében vett rosszhiszeműségén, másrészt a beavatkozó fél cégnevén alapult, amely a francia jog értelmében feljogosítja, hogy a 207/2009 rendelet 8. cikkének (4) bekezdésével (jelenleg a 2017/1001 rendelet 8. cikkének (4) bekezdése) összefüggésben értelmezett 53. cikke (1) bekezdésének c) pontja (jelenleg a 2017/1001 rendelet 60. cikke (1) bekezdésének c) pontja) értelmében megtiltsa a vitatott védjegy használatát.
15

A megjelöléseket illetően a fellebbezési tanács úgy vélte, hogy azok hasonlók. Először is rámutatott a korábbi védjegy első két szóelemének és a bejelentett védjegy szóelemei első két szóelemének („magic” és „minerals”) szembetűnő hasonlóságára. Ezt követően hangsúlyozta, hogy a korábbi védjegyet a releváns uniós vásárlóközönség két elemből álló megjelölésként érzékelheti: a „by jerome alexander” elemet az anyavállalat, azaz az áruért felelős jogalany megnevezéseként, a „magic minerals” elemet pedig valószínűleg magának az árunak vagy árucsoportnak a megnevezéseként észlelheti. Végül megállapította, hogy az a körülmény, miszerint a United States patent and trademark office (USPTO, az Egyesült Államok szabadalmi és védjegyhivatala) a MINERAL MAGIC COSMETICS védjegy létezése ellenére nem emelt kifogást a MAGIC MINERALS BY JEROME ALEXANDER lajstromozásával szemben, nem jelenti azt, hogy egyáltalán nem áll fenn közöttük az összetévesztés veszélye. Rámutatott ugyanis, hogy a MINERAL MAGIC COSMETICS védjegy jogosultjának e tekintetben felszólalást kellett volna benyújtania. A fentiek összességére tekintettel a fellebbezési tanács helyt adott a 207/2009 rendelet 8. cikkének (3) bekezdésére alapított felszólalásnak.
32

A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy amint arra a Bizottság hivatkozik, először is, a 2013. december 5‑i levél megjelöli az általa alkalmazott jogszabályhelyeket, tudniillik egyrészt az 1290/2005 rendelet 13. cikkét, másrészt pedig a 247/2006 rendelet 12. cikke c) pontját és 25. cikkét. Másodszor, e levél hivatkozik az Azori‑szigetek autonóm régióra vonatkozó alprogram I. sz. mellékletének 4.6 pontjában előírt intézkedés céljára, valamint az ezen intézkedésben felsorolt uniós finanszírozás keretében támogatható kiadások kategóriáira. Harmadszor, ugyanezen levél meghatározza a Bizottság által vizsgált kiadásokat, minden egyes kiadás esetében pontosítva az érintett pénzügyi évet, a kiadásért felelős hatóságot, valamint e kiadás tárgyát és összegét. Negyedszer, az említett levél megállapítja, hogy „a [szóban forgó] kiadásokat teljes egészében a [portugál hatóságok] által a [támogató] programmal összefüggésben lefolytatott vizsgálatokhoz szükséges személyi állomány és felszerelések finanszírozására használták fel”. Ötödször, a levélben kifejtésre kerül, hogy a tagállamok hatóságai részéről az adminisztratív és ellenőrzési kötelezettségeik ellátása körében felmerült kiadások a kifizető ügynökségek fő tevékenységéhez kapcsolódnak, ily módon e kiadások az EMGA‑ból nem téríthetők meg. Hatodszor, e levélben megállapításra kerül, hogy a szóban forgó kiadások nem támogathatók az EMGA finanszírozása keretében, mivel azok nem felelnek meg egyrészt az 1290/2005 rendelet 13. cikke rendelkezéseinek, másrészt pedig a 247/2006 rendelet 12. cikke c) pontjának és 25. cikkének.
35

E tekintetben meg kell állapítani, hogy, először is, a felperes az ISHR‑MS‑szel együtt jelen volt a 2013. április 10‑i értekezleten. Másodsorban, amint az az auditor 2013. május 3‑i leveléből kitűnik, a vitatott tények bekövetkeztével egyidejűleg, és amint azt a Bizottság egyik független auditora is megállapította, a felperes volt az, aki ezen értekezlet során bemutatta a különböző kiadóvállalatok által benyújtott három ajánlatot. Harmadsorban, még azt feltételezve is, hogy – amint azt a felperes állítja válaszában – az ISHR‑MS nyújtotta be az auditornak a szóban forgó dokumentumokat, az ügy irataiból egyáltalán nem következik, hogy a felperes elhatárolódott volna attól a cselekménytől, hogy az ISHR‑MS benyújtotta az említett dokumentumokat az auditornak, mikor ő is bejelenthette volna ezt a szabálytalanságot, vagy legalább is tartózkodott volna attól, hogy részt vegyen az említett értekezleten. Negyedsorban, a felperesnek a támogatási szerződés kezelésével kapcsolatos felelőssége a „partnerségi nyilatkozatból”, a szerződés 16. cikkéből és az együttműködési megállapodásból ered.
33

Ami az átlagos bolgár fogyasztót illeti, a felperes nem vitatja, hogy e fogyasztó a „devin” szót egy Bulgáriában található város neveként foghatja fel. Ugyanakkor a felperes arra hivatkozik, hogy e szó a bolgár fogyasztók jelentős része számára ásványvizekre vonatkozó védjegyként is ismert, és nyilvánvalóan ekként is érthető. Szerinte csak azok a fogyasztók, vagyis a bolgár fogyasztók, akik a „devin” szót a földrajzi származás jelöléseként foghatják fel, ismerhetik a védjegyet is, annak a 207/2009 rendelet 7. cikke (3) bekezdésének értelmében vett megszerzett megkülönböztető képessége miatt. Így a vitatott védjegy szerinte nem csupán a földrajzi származást jelöli, hanem az érintett áruk kereskedelmi származásának egyértelmű jelölése is. A felperes ebből arra következtet, hogy a vitatott védjegy Bulgáriában érvényes, még akkor is, ha azt egy város nevére való utalásként is fel lehet fogni, hiszen ott e szót a fogyasztók elsősorban védjegynek tekintik. Hozzáteszi, hogy a „devin” szó nemcsak hogy megkülönböztető képességre tett szert a használat révén, hanem Bulgáriában, ahol azt a fogyasztók egy közismert ásványvízvédjegynek tekintik, erőteljes megkülönböztető képességgel rendelkezik. A felperes e célból idézi a Патентно ведомство на Република България (a Bolgár Köztársaság szabadalmi hivatala) 2010. március 19‑i OM‑22. sz. határozatát, amely szerint az oltalom öt évig érvényes, és amely megállapítja, hogy a felperes 24137. lajstromszámú Девин (Devin) bolgár szóvédjegye Bulgária területén 2005. december 1‑je óta jóhírnévnek örvend a 32. osztályba tartozó „ásványvizek” tekintetében. A tárgyaláson a felperes pontosította, hogy bár az e határozattal megadott oltalmat egy jogszabályi rendelkezés hatályon kívül helyezése miatt 2015‑ben nem lehetett megújítani, attól még a határozat alapját képező ténymegállapítás nem veszít az érvényességéből.
70

A felperes előadja, hogy abban az országban is választásokat tartottak, ahova őt osztották be, és ezért hasonló indokok alapján az ő kérelmének is helyt kellett volna adni.
62

Mindazonáltal a megtámadott határozat, különösen amennyiben a kilépésről rendelkező megállapodásra vonatkozó tárgyalási irányelveket tartalmazza, nem minősül az Egyesült Királyság 27 tagállamból álló Unióban lakóhellyel rendelkező állampolgárainak jogait arra az esetre meghatározó aktusnak, ha létrejön a megállapodás. A tárgyalási irányelvek annak pontosítására szorítkoznak – egyébiránt, legalábbis a francia és az angol nyelvű változatban, inkább feltételes módot használva, nem pedig kötelezettséget előírva –, hogy mik az Unió céljai az Egyesült Királysággal folytatandó tárgyalások keretében. A tárgyalási irányelvek 11. pontja többek között megemlíti, hogy a 27 tagállamból álló Unió Egyesült Királyságban élő állampolgárai és azok családtagjai, valamint a 27 tagállamból álló Unióban élő egyesült királysági állampolgárok és családtagjaik jogállásának és jogainak megóvása elsődleges prioritást élvez a tárgyalások során. A tárgyalási irányelveknek a polgárok jogairól szóló III.1. pontja értelmében tehát a megállapodásnak védenie „kell” az uniós jogból eredő, a kilépés időpontjában fennálló jogállást és jogokat, beleértve azokat is, amelyek joghatásai későbbi időpontban állnak be, valamint azokat a jogokat is, amelyeknek megszerzése folyamatban van (20. pont). A III.1. pont azt is tartalmazza, hogy a megállapodásnak tartalmaznia „kell” legalább az érintett személyek körének meghatározásét, és hogy a személyi hatályának meg „kell” egyeznie az Unió polgárainak és családtagjaiknak a tagállamok területén történő szabad mozgáshoz és tartózkodáshoz való jogáról, valamint az 1612/68/EGK rendelet módosításáról, továbbá a 64/221/EGK, a 68/360/EGK, a 72/194/EGK, a 73/148/EGK, a 75/34/EGK, a 75/35/EGK, a 90/364/EGK, a 90/365/EGK és a 93/96/EGK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2004. április 29‑i 2004/38/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2004. L 158., 77. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 46. o.; helyesbítés: HL 2009. L 274., 47. o.) személyi hatályával, és a személyi hatálynak ki kell terjednie a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2004. L 166., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 5. kötet, 72. o.) hatálya alá tartozó személyekre is (21. pont).
36

A jelen ügyben először is meg kell állapítani, hogy a fellebbezési tanács helyesen találta úgy, hogy a szóban forgó áruk elsősorban a nagy nyilvánosságnak szólnak, mint például mosószerek és kozmetikai termékek, gyógyszerek, háztartási eszközök és készülékek, elektromos készülékek, ruházat, élelmiszerek, élvezeti cikkek és italok, lakberendezési tárgyak fogyasztóinak, valamint részben a speciálizált közönségnek, például a mezőgazdaság, a kereskedelem és az ipar területén jártas szakértőknek is. Másodszor, a fellebbezési tanács jogosan állapította meg, hogy azt lehet feltételezni, hogy a célközönség figyelmének szintje az átlagos és a fokozott között alakul a szóban forgó áruk, köztük egyfelől a fogyasztási cikkek és a mindennapos használati tárgyak, de másfelől azon áruk tekintetében is, amelyek beszerzéséhez magasabb költségek társulnak, vagy amelyeknek jelentős gazdasági, környezeti és egészségügyi következményei lehetnek, mint például a vegyi anyagok, az ipari olajok, a kenőanyagok, a farothadásgátlók, a fertőtlenítőszerek, a gyógyszerek, a szerszámgépek, a gyógyászati termékek és a járművek. Meg kell jegyezni továbbá, hogy az érintett vásárlóközönség fellebbezési tanács általi meghatározását, valamint az általuk tanúsított figyelem szintjével kapcsolatos megfontolásokat a felek mindenesetre nem vitatták.
8

2016. május 17‑én a felperes Joe‑ra és Claire‑re vonatkozóan az eltartott gyermek után járó támogatás folyósításának meghosszabbítása iránti kérelmet nyújtott be a PMO‑hoz. E kérelem a személyzeti szabályzat VII. melléklete 2. cikke (3) bekezdésének b) pontján alapult. A felperes a kérelmében előadta, hogy e gyermekek még mindig a gyámsága alatt állnak, és dokumentumokat terjesztett elő annak bizonyítására, hogy továbbra is iskolába járnak. Azt is kifejtette, hogy a PMO 2015. május 6‑i feljegyzésével szemben azért nem nyújtott be panaszt, mert nem tájékoztatták a jogairól.
48

A jelen ügyben nézetkülönbség van a felek között azon kérdést illetően, hogy a Bizottság megfelelően értesítette‑e a felperest a vitatott levélről. Először is, a Bizottság a megtámadott határozatban jelzi, hogy a vitatott levelet gyorspostai szolgáltatás útján továbbította. Másodszor a Bizottság azt is jelzi, hogy az említett levelet e‑mailben is továbbította a felperes egyedüli ügyintézőjének. Annak bizonyítása érdekében, hogy a vitatott levelet megfelelően kézbesítették, a Bizottság a 2016. december 23‑i elektronikus levélre és az ugyanazon a napon hozzá megérkezett olvasási visszaigazolásra hivatkozik. A felperes azt állítja, hogy egyáltalán nem szerzett tudomást a vitatott levél létezéséről vagy annak továbbításáról. [omissis]
22

Az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy jóllehet a meghallgatáshoz való jog, amint az a 207/2009 rendelet 75. cikkének második mondatából következik, kiterjed valamennyi olyan ténybeli vagy jogi elemre, továbbá bizonyítékra, amelyek a határozat alapját képezik, az nem alkalmazandó az igazgatási szerv által elfogadni kívánt végleges álláspontra. Ezért a fellebbezési tanács nem köteles a felperest meghallgatni a végleges álláspontjának részét képező ténybeli értékelésről. Az ítélkezési gyakorlatból az is következik, hogy nem minősül a 207/2009 rendelet 75. cikke megsértésének az, hogy az egyik fél nem nyilatkozhatott azokról az állításokról, amelyek nem a megtámadott határozat önálló indokának minősülnek, hanem a fellebbezési tanács összetéveszthetőséggel összefüggő általános okfejtésének részét képezik, ugyanakkor az említett fél nyilatkozhatott a határozat alapját képező, a megjelölések hasonlóságával kapcsolatos indokokról (lásd: 2008. január 23‑iDemp kontra OHIM – Bau How [BAU HOW] ítélet, T‑106/06, nem tették közzé, EU:T:2008:14, 17. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
58

E tekintetben először is rá kell mutatni, hogy – miként lényegében a Portugál Köztársaság is érvel – a 885/2006 rendelet 11. cikke fenti 18. pontban említett (1) bekezdésének be nem tartása, amely alapján a Bizottság megküldte a 2013. szeptember 12‑i levelet, lényegétől fosztaná meg a tagállamok számára az 1290/2005 rendelet 31. cikke (4) bekezdésének c) pontjában biztosított eljárási garanciát, amely – ahogyan ez a fenti 16. pontban is szerepel – időben korlátozza azokat a kiadásokat, amelyekre az EMVA‑finanszírozás megtagadása vonatkozhat (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2005. február 24‑iGörögország kontra Bizottság ítélet, C‑300/02, EU:C:2005:103, 70. pont).
55

Annál is inkább ez a helyzet, mivel – amint az a fenti 32. és 36. pontban is szerepel – az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 2. cikkének c) pontja alapján felvett munkatársak kiválasztása tekintetében az érintett biztos nagyban diszkrecionális jogkörrel rendelkezik, amely tág mozgásteret biztosít számára arra is, hogy az említett munkatársak elbocsátására tegyen javaslatot, és arra is, hogy ne adjon helyt ilyen javaslatnak.
9

[A 2019. január 22‑i végzéssel kijavítva] A felperes 2019. január 22‑én kilépett a Frontextől, hogy ugyanaznap az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 2. cikkének f) pontja alapján kötött munkaszerződéssel az Európai Tengerbiztonsági Ügynökséghez (EMSA) lépjen be mint a „Corporate Services” osztály vezetője. Az említett szerződés 3. cikke előírta, hogy továbbra is az AD 12‑es besorolási fokozat 3‑as fizetési osztályába sorolják be, és a besorolási fokozatban eltöltött szolgálati időt 2012. február 1‑jétől, a fizetési fokozatban eltöltött szolgálati időt pedig 2014. február 1‑jétől számítják. E szerződés 4. cikke előírta, hogy e szerződés ugyanaznap szűnik meg, mint amelyet a felperes és a Frontex között létrejött szerződés előírt, méghozzá 2017. január 31‑én. A kérdéses szerződés 5. cikke e szerződést az ügynökségek alkalmazottaira alkalmazandó feltételek mellett meghosszabbította, és ez lehetővé tette a felperes számára, hogy tovább folytassa tevékenységét az EMSA‑nál.
122

Ugyanakkor rá kell mutatni arra, hogy – amint ezt a Tanács is jogosan állítja – ezeket a tisztviselőket észszerű pénzügyi feltételek mellett küldték szabadságra a szolgálat érdekében. Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy az érintett tisztviselők a szabadság végéig havi juttatásban részesülnek, amelynek a fenti 89. pontban részletezett kiszámítását a Törvényszék nem tekinti észszerűtlennek. Egyébként – ahogyan ez a személyzeti szabályzat 42c. cikkének nyolcadik bekezdéséből is kitűnik – az érintett tisztviselők továbbra is fizethetnek járulékot a nyugdíjrendszerbe, növelve ezáltal a nyugdíjuk összegét. A személyzeti szabályzat 42c. cikkben foglalt, tízéves szolgálati időre vonatkozó feltétel az e rendelkezésben előírt intézkedés arányosságához is hozzájárul, abban az értelemben, hogy – amint arra a Parlament is helyesen rámutat – az olyan bérszinttel és nyugdíjjogosultságokkal rendelkező tisztviselők számára tartja fenn az intézkedés alkalmazását, amely csökkenti a szabadságra küldésből eredő pénzügyi hátrányokat. Végül ki kell emelni, hogy először is a személyzeti szabályzat 42c. cikkében foglalt intézkedésre több, az e rendelkezés első bekezdésében foglalt feltétel is vonatkozik, másodszor hogy annak meghozatala nem kötelező az intézmények számára, amelyek széles mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek annak meghozatalát illetően, harmadszor pedig hogy az intézkedéssel érinthető tisztviselők teljes létszáma az adott évben nem haladhatja meg az előző évben az összes intézményből nyugdíjba vonuló tisztviselők létszámának 5%‑át (lásd a fenti 95. pontot).
32

Másfelől, a felperes rámutat arra, hogy a korábbi háborítatlan párhuzamos jelenlét hozzájárulhat az összetéveszthetőség mérsékléséhez. Azt állítja, hogy két másik tényezőt is figyelembe kell venni, és „meg kell engedni a párhuzamos jelenlétet a jövőre nézve”. Először is, a szóban forgó áruk és szolgáltatások vevői igen hozzáértő, tájékozott szakemberek, akik ismerik a piacot és az ott tevékenykedő vállalkozásokat. Másodszor, a felperes régóta jelen van a piacon, ott jól ismert, és tartós kapcsolatokat alakított ki. Úgy véli, hogy minden kétséget kizáróan bebizonyította, hogy védjegyét, a SWEMAC‑ot már legalább 2004 óta használja. Azt állítja, hogy a beavatkozó fél és ő maga is tudnak párhuzamos jelenlétükről és egymás kereskedelmi tevékenységeiről 1998 óta, ami el kell oszlasson minden esetleges kétséget azt illetően, hogy a beavatkozó fél „egyértelmű hozzájárulását adta”, vagy hogy 1998 óta mellőzött minden fellépést, noha tisztában volt a felperes létével és kereskedelmi tevékenységével, és azzal is, hogy a felperes védjegyként vagy cégnévként használja a „swemac” kifejezést.
130

Noha igaz, hogy 2017. január 13‑i levelében a felperes nem említette kifejezetten a ne bis in idem elvét, és nem is nyújtotta be az ukrán hatóságok azon határozatait, amelyek bizonyíthatták volna, hogy a vele szemben jelenleg folyamatban lévő eljárás ebbe az elvbe ütközik, ez nem változtat azon, hogy az általa nyújtott információk elegendőek voltak ahhoz, hogy a Tanácsot arra kötelezzék, hogy további információkat kérjen Ukrajna legfőbb ügyészségétől, figyelemmel az ezen utóbbi korábban megküldött válaszainak tartalmára is, amely válaszok megemlítették többek között azt, hogy az ügyészségek úgy döntöttek, hogy nem indítanak nyomozást (lásd a fenti 115. pontot).
108

A felperes a megtámadott határozatok 30. pontjában szereplő „szintén” határozószóra alapítja érvét, és az egyik megtámadott határozat 5. pontjában a 7. cikk (1) bekezdésének c) pontjára való utalásra tekintettel úgy véli, hogy a fellebbezési tanács elírást vétett. A felperes szerint a fellebbezési tanács a megtámadott határozatok 30. pontjában azt akarta közölni, hogy a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjában foglalt feltétlen kizáró ok szintén ellentétes a bejelentett védjegyek lajstromozásával. Márpedig a fellebbezési tanács azzal, hogy a megtámadott határozatokban nem ismertette kifejezetten, hogy miért volt ez a másik feltétlen kizáró ok is alkalmazható, megsértette az ezen határozatok indokolására vonatkozó kötelezettséget.
62

A felperesek azzal érvelnek, hogy még ha a 2004/258 határozat 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdésében előírt kivétel feltételei teljesülnének is, továbbra is fennáll, hogy a vitatott dokumentum hozzáférhetővé tételéhez nyomós közérdek fűződik. A felperesek álláspontja szerint először is ez a nyomós közérdek általánosságban abból következik, hogy a polgároknak főszabály szerint érdekük fűződik az uniós intézmények cselekedetei jogszerűségének az ellenőrzéséhez. Ezenfelül, amint az a 2004/258 határozat (1) preambulumbekezdéséből következik, a fokozott nyitottság lehetővé teszi a polgároknak a döntéshozatali eljárásban való nagyobb mértékű részvételét, és megerősíti a közigazgatás legitimációját, hatékonyságát és felelősségét. Másodszor e nyomós közérdek következik különösen az annak megismeréséhez fűződő érdekből, hogy az EKB milyen mértékben vetette össze a különböző célokat, amikor megszövegezte a 2017. május 17‑i, sürgősségi likviditási támogatás nyújtására vonatkozó megállapodást, és a jogi szakértői hogyan értelmezték az ehhez kapcsolódó jogi hátteret. Harmadszor az EKB tévesen alkalmazta a jogot az érintett érdekek összevetésekor, mivel a bizalmassághoz fűződő érdek elsődlegességének a téves alapfeltételezéséből indult ki. Többek között az Európai Unió Alapjogi Chartájának 42. cikkéből, valamint a 2017. július 18‑iBizottság kontra Breyer ítéletből (C‑213/15 P, EU:C:2017:563) az következik, hogy szükséges az érdekek összevetése, függetlenül attól, hogy a dokumentum, amelyhez hozzáférést kérelmeztek, az intézmény közigazgatási tevékenységeit vagy a fő tevékenységi területét érinti‑e.
10

2017. január 24‑i levelében a Parlament főtitkára elutasította a panaszt. Megállapította, hogy a felperes aktájából kitűnt, hogy az APA‑szerződése időtartama alatt külső, mégpedig jogi tevékenységet folytatott, anélkül hogy előzetesen engedélyt kért volna, megsértve ezzel a személyzeti szabályzat 12b. cikkét, amely szerint „[…] amennyiben a tisztviselő külső tevékenységben kíván részt venni, függetlenül attól, hogy az jövedelemszerzésre irányul‑e, vagy sem, illetve bármilyen, az Unión kívüli megbízást kíván ellátni, ehhez be kell szereznie a kinevezésre jogosult hatóság engedélyét[…]”. Emlékeztetett e tekintetben arra, hogy e kötelezettségről a felperesnek bizonyára tudomása volt, figyelemmel jogi képzettségére, és az előző, 2005 és 2007 közötti parlamenti állására, amely keretében a felperes ugyanezen problémával szembesült. Azt is megállapította, hogy a Parlament szolgálataival folytatott levélváltásában a felperes többször is elismerte, hogy az említett szerződés alatt valójában más, a szerződéses kötelezettségeivel össze nem függő tevékenységeket végzett.
41

Először is, a felperes lényegében azt állítja, hogy a vitatott rendelkezés sérti az EUMSZ 266. cikk első bekezdését, közelebbről pedig a restitutio in integrumnak az IPK‑ítéletben és a Corus ítéletben (54. és 57. pont) elismert azon elvét, amely szerint a Bizottság a jogalap nélkül megfizetett bírságnak nem csupán a tőkeösszegét, hanem az e tőkeösszeg után azon időszak vonatkozásában járó kamatokat is köteles visszafizetni, amelynek során a felperes nem rendelkezhetett az említett összeggel. Az elsődleges jogban meghatározott e követelmény elsőbbséget élvez a másodlagos jog minden, adott esetben ezzel ellentétes szabályával szemben. Másodszor, a vitatott rendelkezés sérti a Charta 47. cikkét, mivel az EUMSZ 263. cikk alapján biztosított bírói jogvédelem nem lenne hatékony, ha az uniós versenyszabályok megsértéséért bírságot kiszabó határozatnak az uniós bíróság általi megsemmisítését követően az érintett vállalkozás nem kaphatná meg a jogalap nélkül megfizetett bírság után járó kamatokat. Ez visszatartana a szankciókat alkalmazó határozatok elleni keresetindítástól. Harmadszor, a vitatott rendelkezés ellentétes a Charta 41. cikkének (3) bekezdésével és az EUMSZ 340. cikk második bekezdésével, mivel a Bíróság a 2006. július 13‑iManfredi ítéletében (C‑295/04–C‑298/04, EU:C:2006:461, 95. pont) kimondta, hogy az okozott kár megtérítéséhez való, minden személyt megillető jog értelmében a károsultak nem csupán a tényleges kár (damnum emergens) és az elmaradt haszon (lucrum cessans) megtérítését kell, hogy követelhessék, hanem a kamatok megfizetését is. Ezért az említett rendelkezés sem a jelen ügyre nem volt alkalmazandó, sem pedig arra nem volt alkalmas, hogy orvosolja olyan jogalap hiányát, amely a Bizottságot feljogosítaná arra, hogy megtagadja a kamatok átutalását.
35

A felperes először is arra hivatkozik, hogy az engedély kérelmezői nem határozták meg pontosan „ezen anyag felhasználását vagy felhasználásait”, amint azt az 1907/2006 rendelet 56. cikke (1) bekezdésének a) pontja megköveteli. Maga a Bizottság is tévesen értelmezte az 1907/2006 rendelet 56. cikke (1) bekezdésének a) pontjában és az ugyanezen rendelet 62. cikke (4) bekezdésének c) pontjában szereplő „felhasználás” fogalmát.