T‑144/07., T‑147/07–T‑150/07. és T‑154/07. sz. egyesített ügyek

ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV és társai

kontra

Európai Bizottság

„Verseny – Kartellek – Felvonók és mozgólépcsők beépítésének és karbantartásának piaca – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat– Közbeszerzési eljárások manipulálása – A piacok felosztása – Az árak rögzítése”

Az ítélet összefoglalása

1. Verseny – Kartellek – Vállalkozások közötti megállapodások – A tagállamok közötti kereskedelem érintettsége – Értékelési szempontok – Potenciális és jelentős érintettség – Tagállam egész területére kiterjedő kartell – A nemzeti piacok lezárása – Megengedhetetlenség

(EK 81. cikk és EK 82. cikk)

2. Verseny – Kartellek – Vállalkozások közötti megállapodások – A tagállamok közötti kereskedelem érintettsége – Érzékelhető jelleg – A felek piaci helyzetének és jelentőségének figyelembevételével történő értékelés

(EK 81. cikk)

3. Verseny – A hatáskörök megoszlása a Bizottság és a nemzeti versenyhatóságok között – A versenyhatóságok hálózatán belüli együttműködésről szóló bizottsági közlemény – A vállalkozások arra vonatkozó joga, hogy ügyükben adott versenyhatóság járjon el – Hiány

(EK 81. cikk és EK 82. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 11. cikk, (6) bekezdés; 2004/C 101/03 bizottsági közlemény, 8. és 31. pont)

4. Európai Közösségek – A nyelvhasználatra vonatkozó szabályok – A dokumentumoknak a felek nyelvétől eltérő nyelven való kézbesítése – A felek hozzájárulása – Szabálytalanság hiánya

(1. tanácsi rendelet, 3. cikk)

5. Verseny – Uniós szabályok – Jogsértések – Betudhatóság – Anyavállalat és leányvállalatok – Gazdasági egység – Értékelési szempontok – A leányvállalataiban 100%‑os részesedéssel rendelkező anyavállalat által e leányvállalatokra gyakorolt meghatározó befolyás vélelme

(EK 81. cikk és EK 82. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés)

6. Verseny – Uniós szabályok – Jogsértések – Betudhatóság – Anyavállalat és leányvállalatok – A leányvállalataiban 100%‑os részesedéssel rendelkező anyavállalat által e leányvállalatokra gyakorolt meghatározó befolyás vélelme

(EK 81. cikk és EK 82. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés)

7. Verseny – Uniós szabályok – Jogsértések – Betudhatóság – Anyavállalat és leányvállalatok – Gazdasági egység – Értékelési szempontok – A leányvállalataiban 100%‑os részesedéssel rendelkező anyavállalat által e leányvállalatokra gyakorolt meghatározó befolyás vélelme – A büntetések egyéniesítése elvének megsértése – Hiány – Az ártatlanság vélelmének megsértése – Hiány

(EK 81. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés)

8. Verseny – Uniós szabályok – Jogsértések – Betudhatóság – Anyavállalat és leányvállalatok – Gazdasági egység – Értékelési szempontok – A leányvállalataiban 100%‑os részesedéssel rendelkező anyavállalat által e leányvállalatokra gyakorolt meghatározó befolyás vélelme – Közvetítő holdingtársaság leányvállalata – A vélelem megdöntéséhez nem elégséges körülmény

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

9. Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – Határozatok – Az indokolási kötelezettség megsértésének a peres eljárás során való helyrehozatala – Megengedhetetlenség

(EK 253. cikk)

10. Eljárás – Bizonyítási eszközök – Tanúkihallgatás

(a Törvényszék eljárási szabályzata, 64. és 65. cikk)

11. Verseny – Bírságok – Nemzeti versenyhatóság által hozott ideiglenes engedékenységi határozatot követően hozott, jogsértést megállapító bizottsági határozat – A ne bis in idem elvének megsértése – Hiány

(EK 81. cikk; a Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló egyezmény, 54. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 5., 14. és 23. cikk)

12. Verseny – Bírságok – Nemzeti versenyhatóság által hozott ideiglenes engedékenységi határozatot követően hozott jogsértést megállapító bizottsági határozat – A bizalomvédelem elvének megsértése – Hiány – A gondos ügyintézés elvének megsértése – Hiány

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk)

13. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Értékelési szempontok

(EK 81. cikk és EK 82. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1. A pont)

14. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A több vállalkozással szemben kiszabott összegek közötti koherencia

(EK 81. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1. A pont)

15. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – A vállalkozás károkozásra való gazdasági képességének figyelembevétele

(EK 81. cikk és EK 82. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1. A pont)

16. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Elrettentő jelleg

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1. A pont)

17. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Súlyosító körülmények – Visszaesés – Fogalom

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 2. pont)

18. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A bírság összegének csökkentése az eljárás alá vont vállalkozás együttműködése miatt – Feltételek – Az érintett vállalkozás által benyújtott bizonyítékok jelentős hozzáadott értéke

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 2002/C 45/03 bizottsági közlemény)

19. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A bírság összegének csökkentése az eljárás alá vont vállalkozás együttműködése miatt – A Bizottság mérlegelési jogköre

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 2002/C 45/03 bizottsági közlemény)

20. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – A bírság csökkentése az eljárás alá vont vállalkozás együttműködése miatt – Feltételek – Az összeg csökkentése vitatástól való tartózkodás esetén

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 96/C 207/04 és 2002/C 45/03 bizottsági közlemények)

21. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A bírság alóli mentesítés vagy a bírság csökkentése az eljárás alá vont vállalkozás együttműködése miatt – Az engedékenységi közlemény alkalmazása – Az említett közlemény hatókörén kívüli, vitatástól való tartózkodás címén való csökkentés

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 96/C 207/04 és 2002/C 45/03 bizottsági közlemény)

22. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A bírság alóli mentesítés vagy a bírság csökkentése az eljárás alá vont vállalkozás együttműködése miatt – Az engedékenységi közlemény hatókörén kívüli, vitatástól való tartózkodás címén való csökkentés – Arányosság

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 2002/C 45/03 bizottsági közlemény)

23. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A bírság alóli mentesítés vagy a bírság csökkentése az eljárás alá vont vállalkozás együttműködése miatt – Egyrészről az engedékenységi közlemény alapján, másrészről pedig az engedékenységi közlemény hatókörén kívüli, vitatástól való tartózkodás címén nyújtott csökkentések

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 2002/C 45/03 bizottsági közlemény)

24. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – Az érintett vállalkozás teljes forgalma

(EK 81. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 5. pont, b) alpont)

25. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – Az arányosság elvének tiszteletben tartása – Feltételek

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés)

1. Az EK 81. cikkben és az EK 82. cikkben foglalt, a tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt hatásra vonatkozó feltétel értelmezését és alkalmazását illetően e feltétel céljából kell kiindulni, amely nem más, mint a versenyszabályozás vonatkozásában az uniós és a tagállami jog területének egymáshoz képest történő meghatározása. Így tehát az uniós jog hatálya alá tartozik minden olyan kartell és magatartás, amely oly módon érintheti a tagállamok közötti szabad kereskedelmet, hogy ezzel sértheti a tagállamok közötti egységes piac célkitűzéseinek megvalósítását, különösen azáltal, hogy lezárja a nemzeti piacokat, vagy megváltoztatja a közös piaci verseny szerkezetét.

2. Ahhoz, hogy valamely döntés, megállapodás vagy magatartás alkalmas legyen a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására, jogi és ténybeli tényezők összessége alapján kellő valószínűséggel lehetővé kell tennie, hogy közvetlenül vagy közvetetten, ténylegesen vagy potenciálisan olyan irányú hatást gyakoroljon a tagállamok közötti kereskedelem szerkezetére, amely akadályozhatja a tagállamok között az egységes piac megvalósítását. Ezenkívül az is szükséges, hogy ez a hatás ne legyen jelentéktelen. Így a Közösségen belüli kereskedelemre gyakorolt hatást rendszerint több olyan tényező együttesen váltja ki, amely külön‑külön nem lenne szükségszerűen meghatározó. Márpedig a valamely tagállam teljes területére kiterjedő kartell jellegénél fogva azzal a hatással jár, hogy tartóssá teszi a nemzeti piacok lezárását, akadályozva ezzel a Szerződés által célul kitűzött gazdasági összefonódást.

(vö. 55–57., 60. pont)

3. Azt, hogy egy megállapodás vagy összehangolt magatartás milyen hatást gyakorolhat a tagállamok közötti kereskedelemre, többek között az alapján kell megítélni, hogy a felek milyen helyzetben vannak, és milyen jelentőséggel bírnak az érintett termékek piacán. Amennyiben a kartellben részt vevő vállalkozások együtt az érintett termékek kínálatának túlnyomó részét adják az érintett piacon, úgy tekinthető, hogy az említett kartell alkalmas arra, hogy érzékelhető hatást gyakoroljon a tagállamok közötti kereskedelemre.

4. Egyébiránt a Bizottság nem köteles bizonyítani, hogy a versenyellenes magatartások érzékelhető hatással vannak a tagállamok közötti kereskedelemre. Az EK 81. cikk (1) bekezdése ugyanis csupán azt követeli meg, hogy a versenykorlátozó megállapodás és összehangolt magatartás alkalmas legyen arra, hogy hatással legyen a tagállamok közötti kereskedelemre.

(vö. 67–69. pont)

5. Az 1/2003 rendelet rendelkezéseiből kitűnik, hogy a Bizottság az uniós versenyszabályokba ütköző jogsértések feltárása és megállapítása terén megőrzi döntő szerepét, amelyet nem befolyásol az a párhuzamos hatáskör, amellyel a nemzeti versenyhatóságok az említett rendelet értelmében rendelkeznek. E rendelet 11. cikkének (6) bekezdésével összhangban ugyanis a Bizottság akkor is jogosult határozat elfogadására irányuló eljárást indítani, ha valamely nemzeti hatóság már eljár az ügyben, az utóbbival folytatott konzultációt követően. Továbbá, az említett rendelkezésnek megfelelően, ha a Bizottság eljárást indít, a nemzeti versenyhatóságoknak megszűnik az a jogkörük, hogy az ilyen ügyben az uniós versenyszabályokat alkalmazzák.

Egyébként a versenyhatóságok hálózatán belüli együttműködésről szóló közlemény a 31. pontja szerint nem biztosít egyéni jogot az érintett vállalkozásoknak arra, hogy az ügyet egy adott hatóság bírálja el. Ennélfogva valamely vállalkozás nem állíthatja, hogy joga vagy jogos elvárása van arra vonatkozóan, hogy az adott jogsértést a Bizottság helyett a nemzeti versenyhatóságok vizsgálják ki.

Ezenkívül az említett közlemény 8. pontja nem rendelkezik kötelező erővel, mivel szövege az mutatja, hogy a feladatok megosztásának egyszerű lehetősége, amelyre utal, nem kötelezi a Bizottságot arra, hogy ne járjon el egy ügyben, ha az e pontban meghatározott feltételek teljesülnek.

(vö. 76–77., 80. pont)

6. A Bizottság olyan többnyelvű intézmény, amelyet úgy kell tekinteni, mint amely a Közösség valamennyi hivatalos nyelvén képes működni. Valamely felperes vállalkozás nem hivatkozhat arra, hogy a kifogásközlés és a közigazgatási eljárást lezáró határozat meghatározott hivatalos nyelven történő kézbesítése, miközben e vállalkozás a közigazgatási eljárásban másik két hivatalos nyelvet használt, sérti a védelemhez való jogának gyakorlását, amennyiben elismeri, hogy hozzájárult a dokumentumok említett nyelven történő kézbesítéséhez.

(vö. 86., 414. pont)

7. Az anyavállalatnak lehet betudni a leányvállalat magatartását különösen akkor, ha e leányvállalat – jóllehet külön jogi személyiséggel rendelkezik – nem önállóan határozza meg piaci magatartását, hanem lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat ad a számára, különös tekintettel az e két jogalany közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra. Ez esetben ugyanis az anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi, és ily módon egyetlen vállalkozást alkot. Így az a tény, hogy az anyavállalat és leányvállalata az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkot, lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy bírság megfizetésére kötelező határozatot címezzen az anyavállalatnak anélkül, hogy bizonyítania kellene az utóbbinak a jogsértésben való személyes részvételét.

Abban a különös esetben, ha az anyavállalat az uniós versenyszabályokba ütköző jogsértést elkövető leányvállalata tőkéjében 100%‑os részesedéssel rendelkezik, egyrészről ezen anyavállalat meghatározó befolyást gyakorolhat e leányvállalat magatartására, másrészről pedig fennáll azon megdönthető vélelem, amely szerint az említett anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol leányvállalata magatartására.

E körülmények között elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy a leányvállalatbeli tőkerészesedések teljes egészében az anyavállalat tulajdonában vannak, ahhoz, hogy vélelmezze, hogy ez utóbbi meghatározó befolyást gyakorol e leányvállalat üzletpolitikájára. A Bizottságnak ezt követően módjában áll az anyavállalat egyetemleges felelősségét megállapítani a leányvállalatára kiszabott bírság megfizetését illetően, kivéve ha az e vélelem megdöntésére köteles anyavállalat elegendő bizonyítékot terjeszt elő annak bizonyításához, hogy a leányvállalata önálló piaci magatartást követ.

(vö. 94–97., 310–313. pont)

8. Abban a különös esetben, ha az anyavállalat az uniós versenyszabályokba ütköző jogsértést elkövető leányvállalata tőkéjében 100%‑os részesedéssel rendelkezik, fennáll azon megdönthető vélelem, amely szerint az említett anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol leányvállalata magatartására. Amennyiben az említett vállalkozások közötti szervezeti, gazdasági és jogi kapcsolatok alapján megállapítható az anyavállalatoknak a leányvállalataik stratégiájára gyakorolt befolyása, indokolt azokat egyetlen gazdasági egységnek tekinteni.

Azon körülmény viszont, hogy a felperes vállalkozások a közigazgatási eljárásban önállóan vettek részt, és a kifogásközlésre külön‑külön válaszoltak, nem dönti meg azon vélelmet, miszerint az anyavállalatok felelősséggel tartoznak leányvállalataik magatartásáért. Ugyanis, noha az a tény, hogy az anyavállalat az érintett jogsértés tárgyában a Bizottsággal szemben egyedüli tárgyalópartnerként lép fel, bizonyítéka lehet annak, hogy az anyavállalat a leányvállalat magatartására ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol, nem minősülhet a valamely csoporton belüli leányvállalatok önállósága bizonyítékának az, ha az említett leányvállalatok külön‑külön válaszolnak a kifogásközlésre.

(vö. 96., 125–127. pont)

9. A büntetések és joghátrányok egyéniesítésének elve alapján – amely minden, az uniós versenyszabályok szerinti joghátrány megállapítására alkalmas közigazgatási eljárásban alkalmazandó – a vállalkozás csak az egyénileg terhére rótt tények miatt részesíthető joghátrányban. Ezen elvnek azonban összhangban kell lennie a vállalkozás fogalmával. Ugyanis nem a leányvállalatnak az anyavállalat általi, jogsértésre való felbujtása, és még kevésbé az utóbbinak az említett jogsértésben való érintettsége teszi lehetővé a Bizottság számára, hogy a bírságokat kiszabó határozatot a cégcsoport anyavállalatának címezze, hanem azon tény, hogy e vállalatok az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozást képeznek. Ezenkívül a Bizottság korábbi határozathozatali gyakorlata nem irányadó egy adott ügyre. A más ügyekben hozott határozatok ugyanis csak jelzésértékűek lehetnek, mivel az ügyek körülményei nem azonosak.

A különösen az emberi jogok európai egyezménye 6. cikkének (2) bekezdéséből eredő ártatlanság vélelmének elve azon alapvető jogok közé tartozik, amelyeket az uniós jogrend elismer, és ezen elvet egyébként az EU 6. cikk (2) bekezdése, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája 48. cikkének (1) bekezdése is megerősítette. A szóban forgó jogsértések jellegére, valamint az azokhoz kapcsolódó szankciók jellegére és súlyára tekintettel az ártatlanság vélelmének elve különösen a vállalkozásokra alkalmazandó versenyszabályok megsértésére vonatkozó, adott esetben bírság vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezető eljárásban is érvényesül.

Ezzel összefüggésben valamely, a jogsértés betudhatóságára vonatkozó szabály, úgymint azon vélelem, hogy a leányvállalatai tőkéjében 100%‑os részesedéssel rendelkező anyavállalat e leányvállalatokra meghatározó befolyást gyakorol, nem sérti az említett vélelmet. Az Emberi Jogok Európai Bírósága ugyanis úgy ítélte meg, hogy az emberi jogok európai egyezményének 6. cikke nem zárja ki a büntetőtörvényekben található ténybeli vagy jogi vélelmeket, de megköveteli e vélelmeknek – az ügy súlyának figyelembevétele és a védelemhez való jog garantálása mellett – ésszerű keretek közé szorítását. Így nem lehet szó az ártatlanság vélelmének megsértéséről akkor, ha a versenyjogi eljárásban tipikus történésekből tapasztalati tételek alapján bizonyos következtetéseket vonnak le, feltéve hogy az érintett vállalkozások szabadon megcáfolhatják ezeket a következtetéseket.

(vö. 106–108., 112., 114. pont )

10. Az, hogy az utolsó anyavállalattal szemben a leányvállalat jogsértő magatartásáért is kiszabható szankció, nem zárja ki, hogy egy közvetítő holdingtársaság vagy maga a leányvállalat is joghátrányban részesüljön, feltéve hogy a Bizottság úgy tekinthette, hogy az említett társaságok egyetlen vállalkozást alkotnak. Ennek megfelelően, hasonló esetben a Bizottság, ha a betudhatóság feltételei fennállnak, választhat, hogy a jogsértésben részt vevő leányvállalatot, az e leányvállalatot ezen időszakban irányító közvetítő anyavállalatot, illetve a csoport utolsó anyavállalatát részesíti‑e joghátrányban. E tekintetben a cégcsoport kontextusában a holding olyan társaság, amely különböző társaságokban fennálló részesedések egyesítésére irányul, és amelynek feladata e csoport egységes irányításának biztosítása.

(vö. 119., 122. pont)

11. Még ha azon határozatok indokolásában, amelyeket a versenyszabályok alkalmazásának biztosítása érdekében hoz, a Bizottság nem is köteles megvitatni minden olyan ténybeli és jogi kérdést, illetve megfontolást, amelyek miatt ilyen határozatot hozott, az EK 253. cikk értelmében köteles legalább azokat a tényeket és megfontolásokat megemlíteni, amelyek a határozat összefüggésében alapvető jelentőségűek, lehetővé téve az uniós bíróságnak és az érdekelt feleknek azon feltételek megismerését, amelyek között a Szerződést alkalmazta. Ezenkívül, rendkívüli körülmények fennállását kivéve, az indokolásnak magában a határozatban kell szerepelnie, és azt nem lehet első alkalommal utólagosan a bíróság előtt kifejteni. Ennek megfelelően az indokolást főszabály szerint ugyanakkor kell közölni az érintettel, amikor a neki sérelmet okozó határozatot.

(vö. 133., 146., 399. pont)

12. Ami a jogvitában részes fél által benyújtott, pervezető intézkedés vagy bizonyításfelvétel iránti kérelmeknek az elsőfokú bíróság általi elbírálását illeti, egyedül a Törvényszék dönthet az előtte folyamatban lévő üggyel kapcsolatban rendelkezésére álló információk kiegészítésének esetleges szükségességéről.

E tekintetben nem lehet helyt adni a felperes vállalkozás tanúkihallgatás iránti kérelmének akkor, ha a vállalkozás a Törvényszék előtt e tanúvallomással olyan nyilatkozatok megtételét kívánja elérni, amelyeket a Bizottság előtt már megtettek, és amelyekkel kapcsolatban megállapítást nyert, hogy azokat okirati bizonyítékok nem támasztják alá, és azoknak az ügy irataiban szereplő bizonyos elemek ellent is mondanak.

Egy korábbi bizottsági határozat benyújtása iránti kérelem nem tekinthető szükségesnek, mivel a Bizottság korábbi határozathozatali gyakorlata nem szolgál jogi háttérként a versenyügyekben kiszabott bírságok tekintetében.

(vö. 151–153., 211. pont)

13. A ne bis in idem elve, amelyet az emberi jogok európai egyezménye hetedik kiegészítő jegyzőkönyvének 4. cikke is elismer, az uniós jog alapelve, amelynek megtartását a bíróság biztosítja. Az uniós versenyjog területén ez az elv tiltja, hogy a Bizottság valamely vállalkozást olyan versenyellenes magatartásért ismét szankcionáljon, vagy eljárás alá vonjon, amelyért a Bizottság egy korábbi határozatában, amely ellen jogorvoslat már nem kezdeményezhető, már szankciót szabott ki vele szemben, vagy amellyel kapcsolatban felmentette. A ne bis in idem elvének alkalmazása tehát feltételezi azt, hogy a jogsértés ténye tárgyában határozat született, illetve hogy a jogsértés elbírálásának jogszerűségét felülvizsgálták. Ennek megfelelően a ne bis in idem elve kizárólag azt tiltja, hogy a jogsértés tényét érdemben ismét elbírálják, aminek a következménye az lenne, hogy vagy második szankciót alkalmaznának az első mellett abban az esetben, ha a felelősséget ismételten megállapítanák, vagy pedig először alkalmaznának szankciót abban az esetben, ha az első határozatban meg nem állapított felelősséget a második határozatban megállapítanák.

Ami azt a kérdést illeti, hogy valamely nemzeti versenyhatóság határozata akadályát képezheti‑e annak, hogy a Bizottság ugyanazon vállalkozást ismét marasztalja, illetve ellene ismét eljárást folytasson, a ne bis in idem elvének alkalmazása a tényállás azonosságának, a jogsértő azonosságának és a védett jogi érdek egyezőségének hármas feltétele teljesülésétől függ. Ezen elv tehát tiltja, hogy ugyanazon személyt ugyanazon jogtárgy védelme érdekében többször ítéljék el ugyanazon jogellenes magatartásért.

E tekintetben a valamely nemzeti versenyhatóság által hozott ideiglenes engedékenységi határozat, amely nem szünteti meg véglegesen a versenyjogi jogsértéssel szembeni közjogi igényt, nem akadályozza meg a Bizottságot abban, hogy az említett jogsértést megállapítsa és szankcionálja.

Egyébiránt, még ha feltételeznénk is, hogy a Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló egyezmény 54. cikkére az uniós versenyjog körében lehet hivatkozni, amely cikkben kifejezésre jut az uniós jog egyik alapelve, nevezetesen a ne bis in idem elve, meg kell állapítani, hogy egy nemzeti versenyhatóság által hozott ideiglenes engedékenységi határozatot semmiképpen nem lehet e rendelkezés hatálya alá tartozónak tekinteni. Az ideiglenes mentesség megadása esetén ugyanis nem teljesül az az említett rendelkezésben foglalt követelmény, hogy a közjogi igény véglegesen megszűnjön.

(vö. 158–161., 166–167., 174–176. pont)

14. Ami a nemzeti versenyhatóságok által elfogadott ideiglenes engedékenységi határozatokat követően hozott, az uniós versenyszabályokba ütköző jogsértést szankcionáló bizottsági határozatot illeti, a felperes vállalkozás nem hivatkozhat a bizalomvédelem elvére akkor, ha semmilyen bizonyítékot nem terjeszt elő, amelyből egyrészről kitűnne az, hogy részére a Bizottság konkrét biztosítékokat adott a tekintetben, hogy az említett hatóságok jogi aktusai megvédik őt bármilyen eljárástól és marasztalástól, másrészről pedig az, hogy e hatóságoktól konkrét biztosítékokat kapott a tekintetben, hogy az általuk elfogadott jogi aktusok akadályát képezik annak, hogy a Bizottság az említett jogsértést megállapítsa és szankcionálja.

A nemzeti versenyhatóságok által hozott ideiglenes engedékenységi határozatok Bizottság általi figyelmen kívül hagyása a gondos ügyintézés elvét sem sérti. Ugyanis, noha a Bizottságnak a méltányosság elve alapján az ugyanazon vállalkozással szemben ugyanazért a cselekményért korábban már kiszabott szankciót figyelembe kell vennie, ha azt egy tagállam kartellekre vonatkozó jogszabályainak megsértéséért szabták ki, és a jogsértést ennek megfelelően az Unió területén követték el, nem ez a helyzet, ha az említett nemzeti hatóságok a felperes vállalkozással szemben semmilyen szankciót nem szabtak ki.

(vö. 181., 185–186. pont)

15. Az uniós versenyjogi jogsértések súlyát számos tényező függvényében kell értékelni, mint például az ügy sajátos körülményei, háttere és a bírságok elrettentő hatása, anélkül azonban, hogy létezne kötelezően figyelembe veendő szempontok kötött vagy kimerítő listája. E tekintetben az érintett piac mérete főszabály szerint nem kötelezően figyelembe veendő tényező, hanem csupán egyike azon tényezőknek, amelyek a jogsértés súlyának értékelése szempontjából relevánsak, mivel a Bizottság egyébként nem köteles az érintett piac lehatárolására vagy méretének megállapítására, amennyiben a kérdéses jogsértésnek versenyellenes célja van. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás ugyanis nem írja elő, hogy a bírságok összegét a teljes forgalom vagy a vállalkozások által az érintett piacon elért forgalom alapján kell kiszámítani. Az iránymutatás azonban nem zárja ki azt sem, hogy a bírság összegének meghatározásakor e forgalmakat figyelembe vegyék az uniós jog általános elveinek tiszteletben tartása érdekében, és amikor a körülmények ezt megkövetelik.

Ezzel összefüggésben, amennyiben a Bizottság a valamely tagállamban elkövetett jogsértés miatt kiszabott bírság általános kiindulási összegét nem az érintett piac mérete alapján állapította meg, hanem e jogsértés jellegére és földrajzi kiterjedésére alapozta határozatát, azon megfontolás, miszerint az e tagállamban létrehozott kartell miatt kiszabott bírság általános kiindulási összegének az érintett piac állítólagosan kisebb méretét kellene tükröznie, téves előfeltevésen alapszik, és a Bizottság határozata nem sérti az arányosság elvét.

Ugyanez vonatkozik a jogsértés piacra gyakorolt hatásának figyelmen kívül hagyására is. Az említett iránymutatás 1. A. pontjának első bekezdése szerint ugyanis a jogsértés súlyának értékelése keretében a Bizottságnak a piacra gyakorolt tényleges hatást kizárólag akkor kell megvizsgálnia, ha e hatás mérhetőnek tűnik. E hatás értékelése során a Bizottságnak figyelembe kell vennie, hogy milyen lett volna a verseny a jogsértés nélkül. Amikor azonban a Bizottság úgy véli, hogy lehetetlen felmérni a jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatásait, és az érintett vállalkozások nem bizonyítják ennek ellenkezőjét, és a Bizottság a határozatát a jogsértés súlyos jellegére, valamint földrajzi kiterjedésére alapítja, figyelmen kívül hagyva a jogsértés piacra gyakorolt hatását, nem lépi túl nyilvánvalóan a versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírságok meghatározása során rendelkezésre álló mérlegelési mozgásterét.

(vö. 193., 208–211., 215–216., 218–220., 226–230., 239–240., 243. pont)

16. Még ha feltételezzük is, hogy a Bizottságnak, amikor egy és ugyanazon határozatban több különösen súlyos jogsértést állapít meg, figyelnie kell arra, hogy a bírságok általános kiindulási összegei és a különböző érintett piacok mérete között bizonyos koherencia legyen, semmi nem utal arra, hogy a több tagállamban elkövetett jogsértések vonatkozásában megállapított általános kiindulási összegek nem koherensek, vagy hogy eltértek az állítólagos számítási módszertől, amennyiben a Bizottság annál nagyobb általános kiindulási összegeket állapított meg, minél nagyobb volt a piac mérete, anélkül azonban, hogy pontos matematikai képletet alkalmazott volna, amire semmiképpen nem köteles.

(vö. 235–236. pont)

17. Az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése értelmében kiszabott bírságok összegének kiszámítása során az érintett vállalkozások közötti eltérő bánásmód szorosan hozzátartozik az e rendelkezés értelmében a Bizottságra ruházott jogkörök gyakorlásához. Mérlegelési mozgástere keretében ugyanis a Bizottságnak a szankciót az érintett vállalkozások sajátos magatartása és jellemzői alapján kell egyéniesítenie az uniós versenyszabályok teljes érvényesülésének minden egyes esetben történő biztosítása érdekében. Ennek megfelelően a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás úgy rendelkezik, hogy adott súlyú jogsértés esetén a több vállalkozást érintő esetekben, úgymint kartellek esetén, megfelelő lehet az általános kiindulási összeg súlyozása az egyes vállalkozások jogsértő magatartásának súlyát, tehát versenyre gyakorolt tényleges hatását figyelembe vevő egyéniesített kiindulási összeg megállapítása érdekében, különösen, ha az azonos jellegű jogsértést elkövető vállalkozások mérete között jelentős különbség áll fenn. Különösen figyelembe kell venni, hogy a jogsértők milyen tényleges gazdasági képességgel rendelkeznek arra, hogy más piaci szereplőknek, különösen a fogyasztóknak jelentős kárt okozzanak.

Ezenkívül ugyanezen iránymutatás 1. A. pontja hetedik bekezdésének megfelelően az egyazon jogsértésben részt vevő vállalkozások közötti különbségtételnek nem kell aritmetikai számításon alapulnia. Az arányosság elve és az egyenlő bánásmód elve ugyanis nem követeli meg, hogy a bírság kiindulási összege a kartell összes különböző tagja esetében az egyéni forgalom azonos százalékát tegye ki. Ezért annak vizsgálatához, hogy valamely kartell tagjainak kategóriákba való sorolása megfelel‑e az egyenlő bánásmód és az arányosság elvének, a Törvényszéknek – a Bizottság e területen fennálló mérlegelési jogköre gyakorlásának jogszerűségére irányuló vizsgálata keretében – annak vizsgálatára kell szorítkoznia, hogy ez a besorolás koherens és objektív módon indokolt‑e. Márpedig, amikor valamely vállalkozás csak a kartell egyik ágában vett részt, kisebb az arra való képessége, hogy a versenyben jelentős kárt okozzon. Ennélfogva nem lehet hátrányosan megkülönböztető azon bizottsági határozat, amely e vállalkozás esetében az egyéniesített kiindulási összeget eltérően határozza meg.

Egyébiránt azon tény, hogy a bírság kiindulási összege nem feltétlenül teszi ki a kartell minden tagja esetében a forgalmuk azonos százalékát, szorosan kapcsolódik a vállalkozások kategóriákba sorolásának módszeréhez, amely az azonos kategóriába tartozó vállalkozások esetében megállapított kiindulási összeg átalányosítását vonja maga után. Az ilyen módszer, jóllehet figyelmen kívül hagyja az ugyanabba a kategóriába tartozó vállalkozások méretbeli különbségeit, főszabály szerint nem kifogásolható.

Végül az uniós jog nem foglal magában olyan általánosan alkalmazandó elvet, amely szerint a szankciónak arányosnak kell lennie a vállalkozásnak a jogsértés tárgyát képező termékek piacán fennálló jelentőségével.

(vö. 247–248., 253–254., 259–260., 263., 274., 277. pont)

18. A bírság kellően elrettentő hatása biztosításának szükségessége – ha az nem teszi indokolttá a bírságok általános mértékének a versenypolitika végrehajtása keretében történő emelését – megköveteli, hogy a bírság összege úgy kerüljön kiigazításra, hogy elérje a bírsággal sújtott vállalkozásra gyakorolni szándékozott hatást annak érdekében, hogy a bírság – különös tekintettel a kérdéses vállalkozás fizetőképességére – ne legyen elhanyagolható, vagy ellenkezőleg, túlzott mértékű, egyrészt a bírság hatékonyságának biztosításából, másrészt pedig az arányosság elvének tiszteletben tartásából eredő követelményeknek megfelelően.

E tekintetben a Bizottság joggal tekinti a kartellben részt vevő minden egyes vállalkozás összforgalmát az elrettentési szorzó meghatározása szempontjából releváns kritériumnak. Ennek megfelelően valamely vállalkozás mérete és összesített forrásai releváns kritériumok az elérni kívánt cél szempontjából, ami nem más, mint a bírság hatékonyságának garantálása oly módon, hogy a bírság összegének kiigazítása a vállalkozás összesített forrásainak, valamint a szóban forgó bírság megfizetéséhez szükséges pénzeszközök mozgósítására való képességének figyelembevételével történik. A kiindulási összeg növelése mértékének a bírság kellően elrettentő hatása érdekében történő megállapítása ugyanis inkább arra irányul, hogy garantálja a bírság hatékonyságát, mint arra, hogy kifejezésre juttassa a jogsértésnek a verseny rendes menetére gyakorolt káros hatását, és ezáltal a szóban forgó jogsértés súlyát.

Ezenkívül indokolt a kiindulási összegnek a bírság elrettentési célját biztosítani hivatott emelése, mivel az abban áll, hogy a Bizottság eltérő bánásmódot alkalmaz egyazon kartell résztvevőivel szemben annak érdekében, hogy figyelembe vegye, ténylegesen miként hat rájuk a bírság. Az ilyen emelés nem sérti az egyenlő bánásmód elvét önmagában azért, mert a Bizottság a résztvevők összforgalmára, és nem az Unión belüli, vagy esetleg az érintett nemzeti piacon belüli forgalmára hivatkozik annak felmérése során, hogy elrettentő hatásuk biztosítása végett szükséges‑e a bírságok összegének növelése.

(vö. 285., 287., 292., 294–295. pont)

19. A visszaesés egyes nemzeti jogrendekben elfogadott fogalma magában foglalja, hogy a személy új jogsértéseket követett el, miután hasonló jogsértésekért már korábban szankcionálták. Ezenkívül a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 2. pontja a bírság alapösszege növelésének igazolására alkalmas súlyosító körülmények példálózó felsorolásában kifejezetten megemlíti az ugyanazon vállalkozás(ok) által elkövetett azonos típusú, ismétlődő jogsértéseket.

E tekintetben nem fogadható el, hogy a Bizottság a visszaesés mint súlyosító körülmény megállapítása során úgy tekintse, hogy valamely vállalkozást olyan korábbi jogsértésért kell felelőssé tenni, amelyre vonatkozóan a Bizottság e vállalkozást határozatban nem marasztalta, és amely jogsértés megállapítása során e vállalkozás részére kifogásközlést nem címzett, aminek következtében e vállalkozás számára nem tette lehetővé, hogy a korábbi jogsértést megállapító határozat elfogadásához vezető eljárás során előadja érveit annak vitatása érdekében, hogy más vállalkozásokkal esetleges gazdasági egységet alkot.

E következtetés annál is inkább indokolt, mert – noha kétségtelen, hogy az arányosság elve megköveteli, hogy a szóban forgó jogsértés és egy, a versenyszabályokba ütköző korábbi jogsértés között eltelt időt figyelembe vegyék annak értékelése során, hogy a vállalkozás mennyire hajlamos e szabályok megsértésére – a visszaesés megállapítása tekintetében a Bizottságot nem köti esetleges elévülési idő.

Ugyanígy, noha valóban ésszerű következtetés lehet, hogy az anyavállalatnak ténylegesen tudomása van a Bizottság által azon leányvállalata részére címzett korábbi határozatról, amely tőkéjének szinte teljes egészével rendelkezik, e tudomás nem orvosolhatja azt a tényt, hogy a korábbi határozatból hiányzik annak megállapítása, hogy ezen anyavállalat és leányvállalata gazdasági egységet alkot, hogy ez alapján az említett anyavállalatot felelőssé lehessen tenni a korábbi jogsértésért, és a vele szemben kiszabott bírságok összegét visszaesés címén növelni lehessen.

(vö. 308., 319–320., 322. pont)

20. A kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény olyan normát jelent, amely – a magasabb szintű jogszabályok tiszteletben tartása mellett – azon feltételeket kívánja meghatározni, amelyeket a Bizottság az uniós versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírságok megállapításakor a mérlegelési jogkörének gyakorlása során alkalmazni szándékozik. Ez e jogkör önkorlátozását eredményezi, amely azonban nem összeegyeztethetetlen azzal, hogy a Bizottság továbbra is jelentős mérlegelési mozgástérrel bír.

Így a Bizottság mérlegelési mozgástérrel rendelkezik akkor, amikor azt kell értékelnie, hogy az engedékenységi közlemény által biztosított kedvezményben részesülni kívánó vállalkozás által szolgáltatott bizonyítékok az említett közlemény 21. pontja értelmében jelentős hozzáadott értéket képviselnek‑e.

Ugyanígy a Bizottság, miután megállapította, hogy a bizonyítékok az engedékenységi közlemény 21. pontja értelmében jelentős hozzáadott értéket képviselnek, mérlegelési mozgástérrel rendelkezik akkor is, amikor azt kell meghatároznia, hogy az érintett vállalkozás esetében pontosan mennyivel csökkentse a bírság összegét. Az engedékenységi közlemény 23. pontja b) alpontjának első bekezdése ugyanis tartományokat ír elő az említett vállalkozások különböző kategóriái esetében a bírság összegének csökkentéséhez. Az említett mérlegelési mozgástérre tekintettel az uniós bíróság kizárólag e mozgástér nyilvánvaló túllépését kifogásolhatja.

E körülmények között a Bizottság nem követ el nyilvánvaló mérlegelési hibát, ha az engedékenységi közlemény alapján a bírság csökkentését e tartomány alatti szinten állapítja meg, amennyiben az érintett vállalkozás által szolgáltatott információk már a Bizottság birtokában voltak, vagy nem a Bizottság által korábban nem ismert tényekre vonatkoztak, és – noha segíthették a Bizottságot a jogsértés bizonyításában – nem képviselnek jelentős hozzáadott értéket. A vállalkozás akkor sem tarthat igényt a Bizottság által rá kiszabott bírság további csökkentésére az általa a Bizottsághoz benyújtott, a jogsértés idejéből származó dokumentumra hivatkozva, amennyiben e dokumentum már a Bizottság birtokában volt, és a vállalkozás csupán további magyarázatokat adott a dokumentum jelentésének megértése érdekében.

Ezenkívül a Bizottság a kartell tagjai által tanúsított együttműködés értékelése keretében nem hagyhatja figyelmen kívül az egyenlő bánásmód elvét. Nem valósul meg ezen elv figyelmen kívül hagyása, amennyiben egyrészről az engedékenységi közlemény alapján benyújtott kérelem hozzáadott értékét az alapján kell megítélni, hogy milyen bizonyítékok vannak már a Bizottság birtokában, másrészről pedig, amennyiben az érintett vállalkozások jelentős hozzáadott értéket képviselő, az érintett időszakból származó okirati bizonyítékokat terjesztettek elő, míg egy másik vállalkozás csak egy, az érintett időszakból származó bizonyítékot nyújtott be, ily módon – mivel a két vállalkozás nincs hasonló helyzetben – az esetükben alkalmazott eltérő bánásmód igazolt.

(vö. 332–333., 335., 337., 350., 355., 357., 361., 363., 367–369. pont)

21. Az uniós versenyszabályok megsértése miatt szankcionált felperes vállalkozás nem támaszkodhat az in dubio pro reo elvére annak érdekében, hogy a Bizottság által kiszabott bírság nagyobb százalékos mértékben való csökkentését kérje abban az esetben, ha a határozat indokolását illetően e százalék meghatározására vonatkozóan állítólag kétségek állnak fenn. Az említett elv ugyanis a jogsértés fennállására vonatkozó bizonyításfelvétellel kapcsolatos, és annak meghatározását célozza, hogy a Bizottság által a megtámadott határozatban tett ténymegállapításokat alátámasztják‑e az általa felhozott bizonyítékok.

(vö. 343. pont)

22. A kartellügyekben a bírság kiszabásának mellőzéséről vagy a bírság összegének csökkentéséről szóló 1996. évi közlemény D. pontja 2. alpontjának második francia bekezdésével ellentétben a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló 2002. évi közlemény nem rendelkezik a bírság összegének csökkentéséről azon vállalkozás javára, amely a kifogásközlés kézhezvételét követően nem vitatja azon tények valóságtartalmát, amelyekre a Bizottság a vádjait alapozza. Ez utóbbi közlemény szerint annak érdekében, hogy a bírság összegének csökkentésére jogosultságot szerezzen, a vállalkozásnak a Bizottság rendelkezésére kell bocsátania a feltételezett jogsértésre vonatkozó olyan bizonyítékait, amelyek jelentős hozzáadott értéket képviselnek a Bizottságnak már rendelkezésére álló bizonyítékokhoz képest.

E tekintetben a 2002. évi engedékenységi közlemény 21. és 22. pontjával összhangban a Bizottság a valamely vállalkozás által rendelkezésre bocsátott bizonyítékok hozzáadott értékének megítélésekor nem csupán a bizonyítékok jellegét és/vagy részletességét veszi figyelembe, hanem azon bizonyítékokat is, amelyek az érintett vállalkozás által történő kérelembenyújtás időpontjában már a birtokában voltak. Következésképpen a Bizottság mind az érintett vállalkozás együttműködésének minősége alapján, mind pedig a szóban forgó hozzáadott értéknek a már birtokában lévő bizonyítékokkal való összehasonlítása révén végzi el értékelését.

(vö. 378–379., 382., 393., 398. pont)

23. A bizalomvédelemre való hivatkozás joga minden olyan jogalanyt megillet, akinek a helyzete akként jellemezhető, hogy az uniós adminisztráció konkrét biztosítékok adásával megalapozott elvárásokat keltett benne. Ezzel szemben senki nem hivatkozhat a bizalomvédelem elvének megsértésére, akinek a közigazgatás nem adott konkrét biztosítékokat. Ilyen biztosítéknak minősül a feljogosított és megbízható forrásból származó pontos, feltétlen és egybehangzó tájékoztatás.

Az, ha a Bizottság az uniós versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírság összegének meghatározása keretében a kifogásközlésben bejelenti, hogy szándékában áll a bírság összegét csökkenteni a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közlemény hatókörén kívül, nem minősülhet konkrét biztosítéknak azon csökkentés terjedelmét vagy mértékét illetően, amelyben az érintett vállalkozások adott esetben részesülnek. Ennélfogva ezen állítás semmi esetre sem kelthet e tekintetben semmilyen jogos bizalmat.

A Bizottság korábbi határozathozatali gyakorlata sem szolgál jogi háttérként a versenyügyekben kiszabott bírságok tekintetében.

(vö. 421–425. pont)

24. Az arányosság elve megköveteli, hogy az uniós intézmények aktusai ne haladják meg a szóban forgó szabályozás által kitűzött jogos célok elérésére alkalmas és ahhoz szükséges mértéket; így amennyiben több alkalmas intézkedés kínálkozik, a kevésbé kényszerítő intézkedéshez kell folyamodni, és az okozott hátrányok a kitűzött célokhoz képest nem lehetnek aránytalanul nagyok.

E tekintetben nem sérti az arányosság elvét a Bizottság azon határozata, amely a tények vitatásától való tartózkodás címén és a kifogásközlést követően tanúsított együttműködés csekély értékére tekintettel a bírság összegét csak minimálisan, 1%‑kal csökkenti, mivel ez hozzáadódik a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közlemény keretében nyújtott csökkentésekhez.

(vö. 428., 432., 449. pont)

25. A Bizottság a kartell tagjai által tanúsított együttműködés értékelése keretében nem hagyhatja figyelmen kívül az egyenlő bánásmód elvét. Mindazonáltal, azon túl, hogy a bírságok összegének a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közlemény alapján nyújtott csökkentései és az e közlemény hatókörén kívül nyújtott csökkentések a bírságok összegének kiszámításában elkülönülő szakaszokat jelentenek, azon vállalkozások, amelyek mind az említett közlemény alapján, mind pedig e közlemény hatókörén kívül együttműködtek, és azon vállalkozások, amelyek csak ugyanezen közlemény hatókörén kívül működtek együtt, nincsenek hasonló helyzetben. Ennélfogva a Bizottság az engedékenységi közlemény hatókörén kívüli együttműködés miatt jogosan csökkentheti a bírság összegét egyrészről közvetlenül a bírság teljes összegét csökkentve azon vállalkozások esetében, amelyek ez említett közlemény keretében nem működtek együtt, másrészről pedig az említett közlemény címén már csökkentett összeget csökkentve azon vállalkozások esetében, amelyek e közlemény keretében együttműködtek.

(vö. 435–437. pont)

26. Az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy az uniós versenyszabályokba ütköző jogsértésben részt vevő vállalkozások és vállalkozások társulásai tekintetében a bírság egyenként nem haladhatja meg az előző üzleti év teljes forgalmának 10%‑át. Az e rendelkezésben hivatkozott forgalom alatt az érintett vállalkozás teljes forgalma értendő. Ennek megfelelően az említett rendelkezés által a forgalom 10%‑ában megállapított felső határt az EK 81. cikk szerinti vállalkozásként tevékenykedő, gazdasági egységet alkotó összes társaság összesített forgalma alapján kell kiszámítani.

(vö. 443–444. pont)

27. Az arányosság elve értelmében az uniós versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírságok összegének meghatározása keretében a bírságok a kitűzött célokhoz, azaz a versenyszabályok tiszteletben tartásához képest nem lehetnek aránytalanul nagyok, és a valamely vállalkozással szemben versenyjogi jogsértés címén kiszabott bírság összegének arányban kell állnia az összességében értékelt jogsértéssel, különösen figyelembe véve annak súlyát. Ezenkívül a Bizottság a bírságok összegének meghatározásakor megalapozottan veszi figyelembe azt, hogy a bírságoknak kellő elrettentő hatást kell biztosítani.

E tekintetben először is az elsősorban abban álló kartellek, hogy a versenytársak között titkos összejátszást hozzanak létre annak érdekében, hogy az új felvonók és/vagy mozgólépcsők értékesítésére és beépítésére vonatkozó projektek elosztása révén felosszák a piacokat, illetve befagyasszák a piaci részesedéseket, és hogy a felvonók és mozgólépcsők karbantartását és korszerűsítését illetően egymással ne lépjenek versenybe, jellegüknél fogva az EK 81. cikk legsúlyosabb megsértései közé tartoznak. E tekintetben az érintett termékek piacának viszonylag kis mérete, még ha bizonyított is, kisebb jelentőségű, mint a jogsértés súlyát bizonyító egyéb tényezők összessége.

Másodszor a bírságoknak az érintett – az EK 81. cikk szerinti vállalkozásként tevékenykedő – gazdasági egységek méretéhez és gazdasági erejéhez viszonyított arányosságát előíró szabály nem sérül, amennyiben a bírságok nem haladják meg az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében említett felső határt, amely annak elkerülésére irányul, hogy a bírságok a vállalkozás jelentőségéhez képest aránytalanok legyenek.

Harmadszor a Bizottság a bírságok kiszámításakor figyelembe veheti különösen az EK 81. cikk szerinti vállalkozásként tevékenykedő gazdasági egység méretét és gazdasági erejét. Előfordulhat azonban, hogy a figyelembe veendő releváns vállalkozás nem a megállapított jogsértésekben részt vevő egyes leányvállalatoknak, hanem az anyavállalat és valamennyi leányvállalata által alkotott vállalkozásoknak felel meg.

Negyedszer a Bizottság nem köteles a jogsértés súlyára és időtartamára tekintettel megállapítandó bírságösszeg meghatározásakor biztosítani, hogy ha ugyanazon jogsértésben részt vevő több vállalkozásra szab ki bírságot, akkor az érintett vállalkozások esetében elvégzett számítás eredményeként a bírságok végső összege tükrözzön bármilyen különbségtételt a vállalkozások között a teljes forgalmuk vagy a jogsértéssel érintett piacon elért forgalmuk tekintetében. A bírság végső összege ugyanis nem a priori megfelelő tényező a kartellben részt vevők jelentőségét tekintve a bírság esetleges aránytalanságának megállapításához. A bírság végső összegét különösen a kérdéses vállalkozás egyéni magatartásához kötődő különböző tényezőkre tekintettel kell megállapítani, nevezetesen a jogsértés időtartamára, súlyosító vagy enyhítő körülmények fennállására, és az említett vállalkozás együttműködésének fokára, nem pedig a piaci részesedésére vagy forgalmára tekintettel.

(vö. 450–456. pont)

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (nyolcadik tanács)

2011. július 13.( )

„Verseny – Kartellek – Felvonók és mozgólépcsők beépítésének és karbantartásának piaca – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat– Közbeszerzési eljárások manipulálása – A piacok felosztása – Az árak rögzítése”

A T‑144/07., T‑147/07., T‑148/07., T‑149/07., T‑150/07. és T‑154/07. sz. ügyekben,

a ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV (székhelye: Brüsszel [Belgium], képviselik kezdetben: V. Turner és D. Mes, később O. W. Brouwer és J. Blockx ügyvédek)

felperesnek a T‑144/07. sz. ügyben,

a ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (székhelye: Neuhausen auf den Fildern [Németország]),

a ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH (székhelye: Hamburg [Németország])

(képviselik kezdetben: U. Itzen és K. Blau‑Hansen, később: U. Itzen, K. Blau‑Hansen és S. Thomas, végül: K. Blau‑Hansen és S. Thomas ügyvédek)

felpereseknek a T‑147/07. sz. ügyben,

a ThyssenKrupp Ascenseurs Luxemburg Sàrl (székhelye: Howald [Luxemburg], képviselik: K. Beckmann, S. Dethof és U. Itzen ügyvédek)

felperesnek a T‑148/07. sz. ügyben,

a ThyssenKrupp Elevator AG (székhelye: Düsseldorf [Németország], képviselik: T. Klose és J. Ziebarth ügyvédek)

felperesnek a T‑149/07. sz. ügyben,

a ThyssenKrupp AG (székhelye: Duisburg [Németország], képviselik kezdetben: M. Klusmann és S. Thomas ügyvédek, később: M. Klusmann)

felperesnek a T‑150/07. sz. ügyben,

a ThyssenKrupp Liften BV (székhelye: Krimpen aan den IJssel [Hollandia], képviselik: O. W. Brouwer és A. Stoffer ügyvédek)

felperesnek a T‑154/07. sz. ügyben,

az Európai Bizottság (képviselik a T‑144/07. és T‑154/07. sz. ügyekben: A. Bouquet és R. Sauer, meghatalmazotti minőségben, segítőik: F. Wijckmans és F. Tuytschaever ügyvédek, a T‑147/07. és T‑148/07. sz. ügyekben kezdetben: R. Sauer és O. Weber, később: R. Sauer és K. Mojzesowicz, meghatalmazotti minőségben, valamint a T‑149/07. és T‑150/07. sz. ügyekben: R. Sauer és K. Mojzesowicz, meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen,

az [EK] 81. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E‑1/38.823 – „felvonók és mozgólépcsők”‑ügy) 2007. február 21‑én hozott C (2007) 512 végleges bizottsági határozat megsemmisítése, illetve másodlagosan a felperesekkel szemben kiszabott bírságok összegének csökkentése iránti kérelem tárgyában,

A TÖRVÉNYSZÉK (nyolcadik tanács),

tagjai: M. E. Martins Ribeiro elnök (előadó), N. Wahl és A. Dittrich bírák,

hivatalvezető: K. Andová tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra, valamint a 2009. szeptember 3‑i, 7‑i és 10‑i tárgyalásokra,

meghozta a következő

Ítéletet

1 A jelen ügyek tárgyát az [EK] 81. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E‑1/38.823 – „felvonók és mozgólépcsők”‑ügy) 2007. február 21‑én hozott C (2007) 512 (végleges) bizottsági határozat (a továbbiakban: megtámadott határozat) megsemmisítése iránti kérelmek képezik, amely határozat összefoglalóját az Európai Unió Hivatalos Lapjának 2008. március 26‑i számában (HL C 75., 19. o.) tették közzé, illetve másodlagosan a felperesekkel szemben kiszabott bírságok összegének csökkentése iránti kérelmek képezik.

2 A megtámadott határozatban az Európai Közösségek Bizottsága megállapította, hogy a következő társaságok megsértették az EK 81. cikket:

– a Kone Belgium SA (a továbbiakban: Kone Belgium), a Kone GmbH (a továbbiakban: Kone Németország), a Kone Luxembourg Sàrl (a továbbiakban: Kone Luxemburg), a Kone BV Liften en Roltrappen (a továbbiakban: Kone Hollandia) és a Kone Oyj (a továbbiakban: KC) (a továbbiakban együtt vagy külön: Kone);

– az Otis SA (a továbbiakban: Otis Belgium), az Otis GmbH & Co. OHG (a továbbiakban: Otis Németország), a General Technic‑Otis Sàrl (a továbbiakban: GTO), a General Technic Sàrl (a továbbiakban: GT), az Otis BV (a továbbiakban: Otis Hollandia), az Otis Elevator Company (a továbbiakban: OEC) és a United Technologies Corporation (a továbbiakban: UTC) (a továbbiakban együtt vagy külön: Otis);

– a Schindler SA (a továbbiakban: Schindler Belgium), a Schindler Deutschland Holding GmbH (a továbbiakban: Schindler Németország), a Schindler Sàrl (a továbbiakban: Schindler Luxemburg), a Schindler Liften BV (a továbbiakban: Schindler Hollandia) és a Schindler Holding Ltd (a továbbiakban: Schindler Holding) (a továbbiakban együtt vagy külön: Schindler);

– a ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV (a továbbiakban: TKLA), a ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (a továbbiakban: TKA), a ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH (a továbbiakban: TKF), a ThyssenKrupp Elevator AG (a továbbiakban: TKE), a ThyssenKrupp AG (a továbbiakban: TKAG), a ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl (a továbbiakban: TKAL) és a ThyssenKrupp Liften BV (a továbbiakban: TKL) (a továbbiakban együtt vagy külön: ThyssenKrupp);

– a Mitsubishi Elevator Europe BV (a továbbiakban: MEE).

3 A felperesek, vagyis a TKLA, a TKA, a TKF, a TKAL, a TKE, a TKAG és a TKL, a felvonógyártás, az acélipar, a gépjárműipar, a technológiák és szolgáltatások ágazatában működő ThyssenKrupp cégcsoport tagjai. A csoport anyavállalata a tőzsdén jegyzett TKAG társaság. A TKE a TKAG 100%‑os tulajdonban lévő leányvállalata, és közvetítő holdingtársaságként a felvonóágazatban a csoport legfontosabb vállalkozása (a megtámadott határozat (33)–(37) preambulumbekezdése).

4 A ThyssenKrupp a mozgólépcsők és felvonók területén nemzeti leányvállalatokon keresztül folytatja tevékenységeit. Ezek többek között Belgiumban a TKLA, Németországban a TKA és a TKF, Luxemburgban a TKAL és Hollandiában a TKL (a megtámadott határozat (33)–(37) preambulumbekezdése). A TKL kivételével, amely nem leányvállalata a TKE‑nek, a fent említett többi leányvállalat a TKE, illetve a TKAG 100%‑os tulajdonú közvetlen vagy közvetett leányvállalata.

A közigazgatási eljárás

1. A Bizottság vizsgálata

5 A Bizottság 2003 nyarán információkat kapott arról, hogy feltehetően kartell áll fenn a négy fő, felvonókat és mozgólépcsőket gyártó, az Unióban üzleti tevékenységet folytató európai társaság, azaz a Kone, az Otis, a Schindler és a ThyssenKrupp között (a megtámadott határozat (3) és (91) preambulumbekezdése).

Belgium

6 A Bizottság 2004. január 28‑tól és 2004 márciusában az [EK 81.] és az [EK 82. cikk] végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 14. cikkének (2) és (3) bekezdése alapján vizsgálatokat folytatott többek között a Kone, az Otis, a Schindler és a ThyssenKrupp leányvállalatainak helyiségeiben Belgiumban (a megtámadott határozat (92), (93), (95) és (97) preambulumbekezdése).

7 A kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény (HL 2002. C 45., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. o.) (a továbbiakban: 2002. évi engedékenységi közlemény) alapján a Kone, az Otis, a ThyssenKrupp és a Schindler egymást követően kérelmet nyújtott be. Az érintett vállalkozások e kérelmeket kiegészítették (a megtámadott határozat (94), (96), (98) és (103) preambulumbekezdése).

8 E közlemény 8. pontjának b) alpontja alapján a Kone 2004. június 29‑én feltételes mentességet kapott (a megtámadott határozat (99) preambulumbekezdése).

9 A Bizottság továbbá 2004 szeptembere és decembere között az [EK] 81. és az [EK] 82. [cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 18. cikke alapján tájékoztatáskérést küldött a Belgiumban elkövetett jogsértésben részt vevő vállalkozásoknak, több, e tagállamban lévő ügyfélnek és a belga Agoria szövetségnek (a megtámadott határozat (101) és (102) preambulumbekezdése).

Németország

10 A Bizottság 2004. január 28‑tól és 2004 márciusában a 17. rendelet 14. cikkének (3) bekezdése alapján vizsgálatokat folytatott többek között az Otis és a ThyssenKrupp leányvállalatainak helyiségeiben Németországban (a megtámadott határozat (104) és (106) preambulumbekezdése).

11 A Kone 2004. február 12‑én és 18‑án Németországra vonatkozó információkkal egészítette ki a 2002. évi engedékenységi közlemény alapján 2004. február 2‑án Belgiumra vonatkozóan benyújtott kérelmét. Ugyanígy az Otis 2004 márciusa és 2005 februárja között Németországra vonatkozó információkkal egészítette ki a Belgiumra vonatkozóan benyújtott kérelmét. A Schindler 2004. november 25‑én az említett közlemény alapján Németországra vonatkozó információkat tartalmazó kérelmet nyújtott be, amelyet 2004 decembere és 2005 februárja között kiegészített. Végül 2005 decemberében a ThyssenKrupp szintén e közlemény alapján Németországra vonatkozó kérelmet nyújtott be a Bizottsághoz (a megtámadott határozat (105), (107), (112) és (114) preambulumbekezdése).

12 A Bizottság továbbá 2004 szeptembere és novembere között az 1/2003 rendelet 18. cikke alapján tájékoztatáskérést küldött a Németországban elkövetett jogsértésben részt vevő vállalkozásoknak, több, e tagállamban lévő ügyfélnek, valamint a VDMA, a VFA és a VMA szövetségnek (a megtámadott határozat (110), (111) és (113) preambulumbekezdése).

Luxemburg

13 A Kone 2004. február 5‑én Luxemburgra vonatkozó információkkal egészítette ki a 2004. február 2‑án Belgiumra vonatkozóan benyújtott kérelmét. Az Otis és a ThyssenKrupp a 2002. évi engedékenységi közlemény alapján Luxemburgra vonatkozóan szóban terjesztett elő kérelmet. A Schindler ugyanezen közlemény alapján kérelmet nyújtott be Luxemburgra vonatkozóan (a megtámadott határozat (115), (118), (119) és (124) preambulumbekezdése).

14 A Bizottság 2004. március 9‑től a 17. rendelet 14. cikkének (3) bekezdése alapján vizsgálatokat folytatott többek között a Schindler és a ThyssenKrupp leányvállalatainak helyiségeiben Luxemburgban (a megtámadott határozat (116) preambulumbekezdése).

15 A 2002. évi engedékenységi közlemény 8. pontjának b) alpontja alapján a Kone a kérelmének Luxemburgra vonatkozó részére 2004. június 29‑én feltételes mentességet kapott (a megtámadott határozat (120) preambulumbekezdése).

16 A Bizottság 2004 szeptemberében és októberében az 1/2003 rendelet 18. cikke alapján tájékoztatáskérést küldött a Luxemburgban elkövetett jogsértésben részt vevő vállalkozásoknak, több, e tagállamban lévő ügyfélnek és a Fédération luxembourgeoise des ascensoristes‑nek (luxemburgi felvonógyártók egyesülése) (a megtámadott határozat (122) és (123) preambulumbekezdése).

Hollandia

17 Az Otis 2004 márciusában a 2002. évi engedékenységi közlemény alapján Hollandiára vonatkozó kérelmet nyújtott be, amelyet később kiegészített. A ThyssenKrupp 2004 áprilisában e közlemény alapján kérelmet nyújtott be, amelyet később szintén többször kiegészített. Végül a Kone 2004. július 19‑én Hollandiára vonatkozó információkkal egészítette ki a Belgiumra vonatkozóan 2004. február 2‑án benyújtott kérelmét (a megtámadott határozat (127), (129) és (130) preambulumbekezdése).

18 Az említett közlemény 8. pontjának a) alpontja alapján az Otis 2004. július 27‑én feltételes mentességet kapott (a megtámadott határozat (131) preambulumbekezdése).

19 A Bizottság 2004. április 28‑tól a 17. rendelet 14. cikkének (3) bekezdése alapján vizsgálatokat folytatott többek között a Kone, a Schindler, a ThyssenKrupp és az MEE leányvállalatainak helyiségeiben Hollandiában, valamint a Boschduin szövetség helyiségeiben (a megtámadott határozat (128) preambulumbekezdése).

20 A Bizottság 2004 szeptemberében az 1/2003 rendelet 18. cikke alapján tájékoztatáskérést küldött a Hollandiában elkövetett jogsértésben részt vevő vállalkozásoknak, több, e tagállamban lévő ügyfélnek, valamint a VLR és a Boschduin szövetségnek (a megtámadott határozat (133) és (134) preambulumbekezdése).

2. A kifogásközlés

21 A Bizottság 2005. október 7‑én kifogásközlést fogadott el, amelyet többek között a fenti 2. pontban említett társaságoknak címzett. A kifogásközlés valamennyi címzettje a Bizottság által megfogalmazott kifogásokra válaszolva írásbeli észrevételeket tett (a megtámadott határozat (135) és (137) preambulumbekezdése).

22 Meghallgatásra nem került sor, mivel a kifogásközlés egyetlen címzettje sem terjesztett elő erre vonatkozó kérelmet (a megtámadott határozat (138) preambulumbekezdése).

3. A megtámadott határozat

23 A Bizottság 2007. február 21‑én elfogadta a megtámadott határozatot, amelyben megállapította, hogy a határozat címzett társaságai négy, az EK 81. cikk (1) bekezdésébe ütköző egységes, összetett és folyamatos jogsértésben vettek részt négy tagállamban, mivel felosztották egymás között a piacokat úgy, hogy megegyeztek a felvonók és mozgólépcsők értékesítésével, beépítésével, karbantartásával és korszerűsítésével összefüggő ajánlati felhívások és szerződések elosztásában, illetve azt összehangolták (a megtámadott határozat (2) preambulumbekezdése).

24 A megtámadott határozat címzettjeit illetően a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az érintett vállalkozások Belgiumban, Németországban, Luxemburgban és Hollandiában lévő leányvállalatainak felelősségén túl meg kell állapítani az említett leányvállalatok anyavállalatainak egyetemleges felelősségét a leányvállalataik által elkövetett, az EK 81. cikkbe ütköző jogsértésekért, mivel a jogsértés időtartama alatt meghatározó befolyást gyakorolhattak azok üzletpolitikájára, és vélelmezhető, hogy e lehetőséggel éltek is (a megtámadott határozat (608), (615), (622) (627) és (634)–(641) preambulumbekezdése). Az MEE anyavállalatainak a leányvállalatuk magatartásáért való egyetemleges felelősségét nem állapították meg, mivel nem lehetett bebizonyítani, hogy a leányvállalat magatartására meghatározó befolyást gyakoroltak (a megtámadott határozat (643) preambulumbekezdése).

25 A Bizottság a megtámadott határozatban a bírságok összegének kiszámításakor a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az [ESZAK 65. cikk] (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: 1998. évi iránymutatás) kifejtett módszert alkalmazta. Megvizsgálta azt is, hogy az érintett vállalkozások megfelelnek‑e a 2002. évi engedékenységi közleményben megállapított követelményeknek, és ha igen, mennyiben.

26 A Bizottság a jogsértéseket „különösen súlyosnak” minősítette a jellegükre, és azon tényre tekintettel, hogy mindegyik valamely tagállam (Belgium, Németország, Luxemburg, illetve Hollandia) egész területére kiterjedt, még akkor is, ha tényleges hatásukat nem lehetett felmérni (a megtámadott határozat (671) preambulumbekezdése).

27 Az érintett vállalkozások arra vonatkozó tényleges gazdasági képességének figyelembevétele érdekében, hogy a versenyben jelentős kárt okozzanak, a Bizottság a felvonók és/vagy mozgólépcsők piacán – ideértve adott esetben a karbantartási és korszerűsítési szolgáltatások piacát is – elért forgalom alapján a vállalkozásokat minden egyes ország vonatkozásában különböző kategóriákba sorolta (a megtámadott határozat (672) és (673) preambulumbekezdése).

28 Ami a Belgiumban megvalósult kartellt illeti, a Konét és a Schindlert az első kategóriába sorolták, és a bírság kiindulási összegét a jogsértés súlya alapján 40 000 000 euróban határozták meg. Az Otist a második kategóriába sorolták a bírság 27 000 000 eurós kiindulási összegével. A ThyssenKruppot a harmadik kategóriába sorolták a bírság 16 500 000 eurós kiindulási összegével (a megtámadott határozat (674) és (675) preambulumbekezdése). Az Otisszal szemben kiszabandó bírság kiindulási összegére 1,7‑es szorzótényezőt, a ThyssenKrupp bírságának kiindulási összegére pedig 2‑es szorzótényezőt alkalmaztak a méretük és összesített forrásaik figyelembevétele érdekében, ily módon a bírságuk kiindulási összegét 45 900 000 euróban, illetve 33 000 000 euróban állapították meg (a megtámadott határozat (690) és (691) preambulumbekezdése). Mivel a jogsértés hét évig és nyolc hónapig (1996. május 9‑től 2004. január 29‑ig) tartott, a Bizottság az érintett vállalkozások esetében 75%‑kal növelte a bírság kiindulási összegét. A bírság alapösszegét így a Kone esetében 70 000 000 euróban, az Otis esetében 80 325 000 euróban, a Schindler esetében 70 000 000 euróban, a ThyssenKrupp esetében pedig 57 750 000 euróban állapította meg (a megtámadott határozat (692) és (696) preambulumbekezdése). A Bizottság úgy vélte, hogy a ThyssenKruppot visszaesőnek kell tekinteni, és e súlyosító körülmény címén 50%‑kal növelte a bírságának összegét (a megtámadott határozat (697), (698) és (708)–(710) preambulumbekezdése). Az érintett vállalkozások javára semmilyen enyhítő körülményt nem állapított meg (a megtámadott határozat (733), (734), (749), (750) és (753)–(755) preambulumbekezdése). A 2002. évi engedékenységi közlemény alapján a Kone teljes bírságmentességben részesült. Az Otis egyrészről az említett közlemény 23. pontja b) alpontja első bekezdésének első francia bekezdése szerinti tartományban a bírság összegének 40%‑os csökkentésében, másrészről pedig a tények vitatásától való tartózkodás miatt a bírság összegének 1%‑os csökkentésében részesült. A ThyssenKrupp egyrészről e közlemény 23. pontja b) alpontja első bekezdésének második francia bekezdése szerinti tartományban a bírság összegének 20%‑os csökkentésében, másrészről pedig a tények vitatásától való tartózkodás miatt a bírság összegének 1%‑os csökkentésében részesült. A Schindler a tények vitatásától való tartózkodás miatt a bírság összegének 1%‑os csökkentésében részesült (a megtámadott határozat (760)–(777) preambulumbekezdése).

29 Ami a Németországban megvalósult kartellt illeti, a Konét, az Otist és a ThyssenKruppot az első kategóriába sorolták a bírság 70 000 000 eurós kiindulási összegével. A Schindlert a második kategóriába sorolták a bírság 17 000 000 eurós kiindulási összegével (a megtámadott határozat (676)–(679) preambulumbekezdése). Az Otisszal szemben kiszabandó bírság kiindulási összegére 1,7‑es szorzótényezőt, a ThyssenKrupp bírságának kiindulási összegére pedig 2‑es szorzótényezőt alkalmaztak a méretük és összesített forrásaik figyelembevétele érdekében, ily módon a bírságuk kiindulási összegét 119 000 000 euróban, illetve 140 000 000 euróban állapították meg (a megtámadott határozat (690) és (691) preambulumbekezdése). Mivel a Kone, az Otis és a ThyssenKrupp által elkövetett jogsértés nyolc évig és négy hónapig (1995. augusztus 1‑jétől 2003. december 5‑ig) tartott, a Bizottság e vállalkozások esetében 80%‑kal növelte a bírság kiindulási összegét. Mivel a Schindler által elkövetett jogsértés öt évig és négy hónapig (1995. augusztus 1‑jétől 2000. december 6‑ig) tartott, a Bizottság e vállalkozás esetében 50%‑kal növelte a bírság kiindulási összegét. A bírság alapösszegét így a Kone esetében 126 000 000 euróban, az Otis esetében 214 200 000 euróban, a Schindler esetében 25 500 000 euróban, a ThyssenKrupp esetében pedig 252 000 000 euróban állapította meg (a megtámadott határozat (693) és (696) preambulumbekezdése). A Bizottság úgy vélte, hogy a ThyssenKruppot visszaesőnek kell tekinteni, és e súlyosító körülmény címén 50%‑kal növelte a bírságának összegét (a megtámadott határozat (697)–(707) preambulumbekezdése). Az érintett vállalkozások javára semmilyen enyhítő körülményt nem állapított meg (a megtámadott határozat (727)–(729), (735), (736), (742)–(744), (749), (750) és (753)–(755) preambulumbekezdése). A Kone egyrészről a 2002. évi engedékenységi közlemény 23. pontja b) alpontja első bekezdésének első francia bekezdése alapján a bírság összegének 50%‑os maximális csökkentésében, másrészről pedig a tények vitatásától való tartózkodás miatt a bírság összegének 1%‑os csökkentésében részesült. Az Otis egyrészről az említett közlemény 23. pontja b) alpontja első bekezdésének második francia bekezdése szerinti tartományban a bírság összegének 25%‑os csökkentésében, másrészről pedig a tények vitatásától való tartózkodás miatt a bírság összegének 1%‑os csökkentésében részesült. A Schindler egyrészről e közlemény 23. pontja b) alpontja első bekezdésének harmadik francia bekezdése szerinti tartományban a bírság összegének 15%‑os csökkentésében, másrészről pedig a tények vitatásától való tartózkodás miatt a bírság összegének 1%‑os csökkentésében részesült. A ThyssenKrupp a tények vitatásától való tartózkodás miatt a bírság összegének 1%‑os csökkentésében részesült (a megtámadott határozat (778)–(813) preambulumbekezdése).

30 Ami a Luxemburgban megvalósult kartellt illeti, az Otist és a Schindlert az első kategóriába sorolták a bírság 10 000 000 eurós kiindulási összegével. A Konét és a ThyssenKruppot a második kategóriába sorolták a bírság 2 500 000 eurós kiindulási összegével (a megtámadott határozat (680)–(683) preambulumbekezdése). Az Otisszal szemben kiszabandó bírság kiindulási összegére 1,7‑es szorzótényezőt, a ThyssenKrupp bírságának kiindulási összegére pedig 2‑es szorzótényezőt alkalmaztak a méretük és összesített forrásaik figyelembevétele érdekében, ily módon a bírságuk kiindulási összegét 17 000 000 euróban, illetve 5 000 000 euróban állapították meg (a megtámadott határozat (690) és (691) preambulumbekezdése). Mivel a jogsértés nyolc évig és három hónapig (1995. december 7‑től 2004. március 9‑ig) tartott, a Bizottság az érintett vállalkozások esetében 80%‑kal növelte a bírság kiindulási összegét. A bírság alapösszegét így a Kone esetében 4 500 000 euróban, az Otis esetében 30 600 000 euróban, a Schindler esetében 18 000 000 euróban, a ThyssenKrupp esetében pedig 9 000 000 euróban állapította meg (a megtámadott határozat (694) és (696) preambulumbekezdése). A Bizottság úgy vélte, hogy a ThyssenKruppot visszaesőnek kell tekinteni, és e súlyosító körülmény címén 50%‑kal növelte a bírságának összegét (a megtámadott határozat (697), (698) és (711)–(714) preambulumbekezdése). Az érintett vállalkozások javára semmilyen enyhítő körülményt nem állapított meg (a megtámadott határozat (730), (749), (750) és (753)–(755) preambulumbekezdése). A 2002. évi engedékenységi közlemény alapján a Kone teljes bírságmentességben részesült. Az Otis egyrészről az említett közlemény 23. pontja b) alpontja első bekezdésének első francia bekezdése szerinti tartományban a bírság összegének 40%‑os csökkentésében, másrészről pedig a tények vitatásától való tartózkodás miatt a bírság összegének 1%‑os csökkentésében részesült. A Schindler és a Thyssenkrupp a tények vitatásától való tartózkodás miatt a bírság összegének 1%‑os csökkentésében részesült (a megtámadott határozat (814)–(835) preambulumbekezdése).

31 Ami a Hollandiában megvalósult kartellt illeti, a Konét az első kategóriába sorolták a bírság 55 000 000 eurós kiindulási összegével. Az Otist a második kategóriába sorolták a bírság 41 000 000 eurós kiindulási összegével. A Schindlert a harmadik kategóriába sorolták a bírság 24 500 000 eurós kiindulási összegével. A Thyssenkruppot és az MEE‑t a negyedik kategóriába sorolták a bírság 8 500 000 eurós kiindulási összegével (a megtámadott határozat (684) és (685) preambulumbekezdése). Az Otisszal szemben kiszabandó bírság kiindulási összegére 1,7‑es szorzótényezőt, a ThyssenKrupp bírságának kiindulási összegére pedig 2‑es szorzótényezőt alkalmaztak a méretük és összesített forrásaik figyelembevétele érdekében, ily módon a bírságuk kiindulási összegét 69 700 000 euróban, illetve 17 000 000 euróban állapították meg (a megtámadott határozat (690) és (691) preambulumbekezdése). Mivel az Otis és a ThyssenKrupp által elkövetett jogsértés öt évig és tíz hónapig (1998. április 15‑től 2004. március 5‑ig) tartott, a Bizottság e vállalkozások esetében 55%‑kal növelte a bírság kiindulási összegét. Mivel a Kone és a Schindler által elkövetett jogsértés négy évig és kilenc hónapig (1999. június 1‑jétől 2004. március 5‑ig) tartott, a Bizottság e vállalkozások esetében 45%‑kal növelte a bírság kiindulási összegét. Mivel az MEE által elkövetett jogsértés négy évig és egy hónapig (2000. január 11‑től 2004. március 5‑ig) tartott, a Bizottság e vállalkozás esetében 40%‑kal növelte a bírság kiindulási összegét. A bírság alapösszegét így a Kone esetében 79 750 000 euróban, az Otis esetében 108 035 000 euróban, a Schindler esetében 35 525 000 euróban, a ThyssenKrupp esetében 26 350 000 euróban, az MEE esetében pedig 11 900 000 euróban állapította meg (a megtámadott határozat (695) és (696) preambulumbekezdése). A Bizottság úgy vélte, hogy a ThyssenKruppot visszaesőnek kell tekinteni, és e súlyosító körülmény címén 50%‑kal növelte a bírságának összegét (a megtámadott határozat (697), (698) és (715)–(720) preambulumbekezdése). Az érintett vállalkozások javára semmilyen enyhítő körülményt nem állapított meg (a megtámadott határozat (724)–(726), (731), (732), (737), (739)–(741), (745)–(748) és (751)–(755) preambulumbekezdése). A 2002. évi engedékenységi közlemény alapján az Otis teljes bírságmentességben részesült. A ThyssenKrupp egyrészről az említett közlemény 23. pontja b) alpontja első bekezdésének első francia bekezdése szerinti tartományban a bírság összegének 40%‑os csökkentésében, másrészről pedig a tények vitatásától való tartózkodás miatt a bírság összegének 1%‑os csökkentésében részesült. A Schindler és az MEE a tények vitatásától való tartózkodás miatt a bírság összegének 1%‑os csökkentésében részesült (a megtámadott határozat (836)‑(855) preambulumbekezdése).

32 A megtámadott határozat rendelkező része a következőképpen szól:

„1. cikk

(1) Belgiumot illetően a következő vállalkozások megsértették az [EK] 81. cikket, mivel a jelzett időszakokban nemzeti szinten a felvonókra és mozgólépcsőkre vonatkozó megállapodások és összehangolt magatartások keretében rendszeresen és közösen megegyeztek a piacok felosztásában, abban, hogy az értékesítés és a beépítés vonatkozásában előzetesen megállapodásban rögzített részesedéseknek megfelelően elosztják egymás között a nyilvános és meghívásos ajánlati felhívásokat, valamint egyéb szerződéseket, továbbá tartózkodnak attól, hogy a karbantartási és korszerűsítési szerződések területén egymással versenybe lépjenek:

– a Kone: [a KC] és [a Kone Belgium]: 1996. május 9‑től 2004. január 29‑ig;

– az Otis: [az UTC], [az OEC] és [az Otis Belgium]: 1996. május 9‑től 2004. január 29‑ig;

– a Schindler: a Schindler Holding […] és [a Schindler Belgium]: 1996. május 9‑től 2004. január 29‑ig; és

– a ThyssenKrupp: [a TKAG], [a TKE] és [a TKLA]: 1996. május 9‑től 2004. január 29‑ig.

(2) Németországot illetően a következő vállalkozások megsértették az [EK] 81. cikket, mivel a jelzett időszakokban nemzeti szinten a felvonókra és mozgólépcsőkre vonatkozó megállapodások és összehangolt magatartások keretében rendszeresen és közösen megegyeztek a piacok felosztásában, és abban, hogy az értékesítés és a beépítés vonatkozásában előzetesen megállapodásban rögzített részesedéseknek megfelelően elosztják egymás között a nyilvános és meghívásos ajánlati felhívásokat, valamint egyéb szerződéseket:

– a Kone: [a KC] és [a Kone Németország]: 1995. augusztus 1‑jétől 2003. december 5‑ig;

– az Otis: [az UTC], [az OEC] és [az Otis Németország]: 1995. augusztus 1‑jétől 2003. december 5‑ig;

– a Schindler: a Schindler Holding […] és [a Schindler Németország]: 1995. augusztus 1‑jétől 2000. december 6‑ig; és

– a Thyssenkrupp: [a TKAG], [a TKE], [a TKA] és [a TKF]: 1995. augusztus 1‑jétől 2003. december 5‑ig.

(3) Luxemburgot illetően a következő vállalkozások megsértették az [EK] 81. cikket, mivel a jelzett időszakokban nemzeti szinten a felvonókra és mozgólépcsőkre vonatkozó megállapodások és összehangolt magatartások keretében rendszeresen és közösen megegyeztek a piacok felosztásában, abban, hogy az értékesítés és a beépítés vonatkozásában előzetesen megállapodásban rögzített részesedéseknek megfelelően elosztják egymás között a nyilvános és meghívásos ajánlati felhívásokat, valamint egyéb szerződéseket, továbbá tartózkodnak attól, hogy a karbantartási és korszerűsítési szerződések területén egymással versenybe lépjenek:

– a Kone: [a KC] és [a Kone Luxemburg]: 1995. december 7‑től 2004. január 29‑ig;

– az Otis: [az UTC], [az OEC], [az Otis Belgium], [a GTO] és [a GT]: 1995. december 7‑től 2004. március 9‑ig;

– a Schindler: a Schindler Holding […] és [a Schindler Luxemburg]: 1995. december 7‑től 2004. március 9‑ig; és

– a Thyssenkrupp: [a TKAG], [a TKE] és [a TKAL]: 1995. december 7‑től 2004. március 9‑ig.

(4) Hollandiát illetően a következő vállalkozások megsértették az [EK] 81. cikket, mivel a jelzett időszakokban nemzeti szinten a felvonókra és mozgólépcsőkre vonatkozó megállapodások és összehangolt magatartások keretében rendszeresen és közösen megegyeztek a piacok felosztásában, abban, hogy az értékesítés és a beépítés vonatkozásában előzetesen megállapodásban rögzített részesedéseknek megfelelően elosztják egymás között a nyilvános és meghívásos ajánlati felhívásokat, valamint egyéb szerződéseket, továbbá tartózkodnak attól, hogy a karbantartási és korszerűsítési szerződések területén egymással versenybe lépjenek:

– a Kone: [a KC] és [a Kone Hollandia]: 1999. június 1‑jétől 2004. március 5‑ig;

– az Otis: [az UTC], [az OEC] és [az Otis Hollandia]: 1998. április 15‑től 2004. március 5‑ig;

– a Schindler: a Schindler Holding […] és [a Schindler Hollandia]: 1999. június 1‑jétől 2004. március 5‑ig;

– a Thyssenkrupp: [a TKAG] és [a TKL]: 1998. április 15‑től 2004. március 5‑ig; és

– [az MEE]: 2000. január 11‑től 2004. március 5‑ig.

2. cikk

(1) A Belgiumban elkövetett, az 1. cikk (1) bekezdésében említett jogsértések miatt a következő bírságok kerülnek kiszabásra:

– a Kone: [a KC] és [a Kone Belgium], egyetemlegesen: 0 EUR;

– az Otis: [az UTC], [az OEC] és [az Otis Belgium], egyetemlegesen: 47 713 050 EUR;

– a Schindler: a Schindler Holding […] és [a Schindler Belgium], egyetemlegesen: 69 300 000 EUR; és

– a ThyssenKrupp: [a TKAG], [a TKE] és [a TKLA], egyetemlegesen: 68 607 000 EUR.

(2) A Németországban elkövetett, az 1. cikk (2) bekezdésében említett jogsértések miatt a következő bírságok kerülnek kiszabásra:

– a Kone: [a KC] és [a Kone Németország], egyetemlegesen: 62 370 000 EUR;

– az Otis: [az UTC], [az OEC] és [az Otis Németország], egyetemlegesen: 159 043 500 EUR;

– a Schindler: a Schindler Holding […] és [a Schindler Németország], egyetemlegesen: 21 458 250 EUR; és

– a ThyssenKrupp: [a TKAG], [a TKE], [a TKA] és [a TKF], egyetemlegesen: 374 220 000 EUR.

(3) A Luxemburgban elkövetett, az 1. cikk (3) bekezdésében említett jogsértések miatt a következő bírságok kerülnek kiszabásra:

– a Kone: [a KC] és [a Kone Luxemburg], egyetemlegesen: 0 EUR;

– az Otis: [az UTC], [az OEC], [az Otis Belgium], [a GTO] és [a GT], egyetemlegesen: 18 176 400 EUR;

– a Schindler: a Schindler Holding […] és [a Schindler Luxemburg], egyetemlegesen: 17 820 000 EUR; és

– a ThyssenKrupp: [a TKAG], [a TKE] és [a TKAL], egyetemlegesen: 13 365 000 EUR.

(4) A Hollandiában elkövetett, az 1. cikk (4) bekezdésében említett jogsértések miatt a következő bírságok kerülnek kiszabásra:

– a Kone: [a KC] és [a Kone Hollandia], egyetemlegesen: 79 750 000 EUR;

– az Otis: [az UTC], [az OEC] és [az Otis Hollandia], egyetemlegesen: 0 EUR;

– a Schindler: a Schindler Holding […] és [a Schindler Hollandia], egyetemlegesen: 35 169 750 EUR;

– a ThyssenKrupp: [a TKAG] és [a TKL], egyetemlegesen: 23 477 850 EUR; és

– [az MEE]: 1 841 400 EUR.

[…]”

Az eljárás és a felek kérelmei

33 A Törvényszék Hivatalához (a T‑144/07., a T‑147/07., a T‑148/07., a T‑149/07. és a T‑150/07. sz. ügyben) 2007. május 7‑én benyújtott, valamint (a T‑154/07. sz. ügyben) 2007. május 8‑án benyújtott keresetleveleikkel a felperesek előterjesztették a jelen kereseteket.

34 Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (nyolcadik tanács) a jelen ügyekben a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott, és az eljárási szabályzatának 64. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében írásban kérdéseket tett fel a feleknek, valamint a feleket dokumentumok benyújtására kérte fel. A felek ezen intézkedéseknek a kitűzött határidőn belül eleget tettek.

35 A Törvényszék a 2009. szeptember 3‑i, 7‑i és 10‑i tárgyalásokon meghallgatta a T‑144/07., T‑147/07., T‑148/07., T‑149/07., T‑150/07. és T‑154/07. sz. ügyekben részt vevő felek szóbeli előadásait és az általa feltett szóbeli kérdésekre adott válaszaikat. Ezt követően a T‑144/07. és a T‑148/07. sz. ügyben a szóbeli szakasz lezárult.

36 A Törvényszék által a tárgyalások alkalmával megfogalmazott kéréseknek eleget téve a T‑147/07., T‑149/07., T‑150/07. és T‑154/07. sz. ügyek felperesei benyújtottak bizonyos dokumentumokat.

37 A T‑144/07., T‑147/07., T‑148/07., T‑149/07., T‑150/07. és T‑154/07. sz. ügyek felperesei 2009. szeptember 14‑én és 15‑én levélben „helyesbítést” nyújtottak be a Hivatalhoz a visszaesés téves megállapítására alapított jogalapjukra vonatkozóan.

38 A T‑144/07. és a T‑148/07. sz. ügyben a Törvényszék 2009. október 20‑i végzéseivel elrendelte a szóbeli szakasz újbóli megnyitását.

39 A felperesek „helyesbítéseit” csatolták a fenti 37. pontban említett ügyek irataihoz. A Bizottság előterjesztette e helyesbítésekkel kapcsolatos észrevételeit, és különösen azok elfogadhatatlanságára hivatkozott. A felperesek erre vonatkozóan előterjesztették észrevételeiket, majd ezt követően ezen ügyekben a szóbeli szakasz lezárult.

40 Miután e kérdésben a feleket a tárgyaláson meghallgatta, a Törvényszék úgy határozott, hogy az ítélet meghozatala céljából az eljárási szabályzat 50. cikke alapján egyesíti a jelen ügyeket.

41 A T‑144/07., T‑147/07., T‑148/07., T‑149/07., T‑150/07. és T‑154/07. sz. ügyek felperesei azt kérik, hogy a Törvényszék:

– az őket érintő részében semmisítse meg a megtámadott határozatot;

– másodlagosan csökkentse a kiszabott bírság összegét;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

42 A Bizottság mindegyik ügyben azt kéri, hogy a Törvényszék:

– a keresetet utasítsa el;

– a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.

Az ügy érdeméről

1. Előzetes észrevételek

43 A felperesek által a T‑144/07., T‑147/07., T‑148/07., T‑149/07., T‑150/07. és T‑154/07. sz. ügyben előterjesztett kereseteknek kettős célja van, nevezetesen elsődlegesen a megtámadott határozat megsemmisítése iránti kérelmeket tartalmaznak, másodlagosan pedig a felperesekkel szemben kiszabott bírságok törlésére, illetve összegének csökkentésére irányuló kérelmeket tartalmaznak.

44 A felperesek kereseteik alátámasztásául tíz jogalapra hivatkoztak. Az első két jogalap – amelyek egyikét a Bizottság hatáskörének hiányára, míg a másikat a jogsértésért való egyetemleges felelősség visszaélésszerű megállapítására alapították – a megtámadott határozat megsemmisítése iránti kérelmek körébe tartozik.

45 A felperesek által előterjesztett másik nyolc jogalap a bírságok összegének megállapításával függ össze, így ezek a bírságok törlése, illetve csökkentése iránti kérelmek körébe tartoznak. Az első jogalap, amelyet a T‑144/07., T‑148/07., T‑149/07., T‑150/07. és T‑154/07. sz. ügyek felperesei terjesztettek elő, a ne bis in idem elvének megsértésén alapul. A második jogalap, amelyet a T‑147/07., T‑148/07., T‑149/07., T‑150/07. és T‑154/07. sz. ügyek felperesei terjesztettek elő, a bírságok kiindulási összegének a jogsértések súlya alapján való megállapítása során az 1998. évi iránymutatásnak, az arányosság és az egyenlő bánásmód elvének, valamint a védelemhez való jognak a megsértésén alapul. A harmadik jogalap, amelyet mindegyik felperes előterjesztett, az 1998. évi iránymutatásnak, az arányosság elvének, az EK 253. cikknek és az egyenlő bánásmód elvének a bírságok kiindulási összege megállapításakor az elrettentési cél figyelembevételét célzó csoportszorzótényező‑alkalmazás során történő megsértésén alapul. A negyedik jogalapot, amelyre mindegyik felperes hivatkozott, az 1998. évi iránymutatásnak, az arányosság elvének és a védelemhez való jognak a bírságok alapösszegének visszaesés címén 50%‑kal történő növelése során történő megsértésére alapozták. A valamennyi felperes által hivatkozott ötödik jogalap a 2002. évi engedékenységi közleménynek, továbbá a bizalomvédelem és az egyenlő bánásmód elvének a felperesek együttműködésének értékelése során történő megsértésén alapul. A hatodik jogalap, amelyre valamennyi felperes hivatkozott, a bírságoknak a 2002. évi engedékenységi közlemény hatókörén kívüli együttműködés címén történő csökkentése összegének meghatározása során a bizalomvédelem, az egyenlő bánásmód, az arányosság és a gondos ügyintézés elvének megsértésére vonatkozik. A valamennyi felperes által előterjesztett hetedik jogalap az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének megsértésére vonatkozik. Végül a T‑144/07., T‑149/07., T‑150/07. és T‑154/07. sz. ügyek felperesei által hivatkozott nyolcadik jogalap az arányosság elvének a bírságok végső összegének kiszámítása során történő megsértésén alapul.

2. A megtámadott határozat megsemmisítése iránti kérelmekről

A Bizottság hatáskörének hiányára alapított jogalapról

46 A jelen jogalapot két részre bontva kell vizsgálni. Az első rész az EK 81. cikk (1) bekezdésének arra alapozott megsértésén alapul, hogy az érintett kartellek nincsenek hatással a tagállamok közötti kereskedelemre. A másodlagosan megfogalmazott második rész azon alapul, hogy megsértették az 1/2003 rendeletet, a versenyhatóságok hálózatán belüli együttműködésről szóló bizottsági közleményt (HL 2004. C 101., 43. o.) (a továbbiakban: hálózaton belüli együttműködésről szóló közlemény), valamint az egyenlő bánásmód és a bizalomvédelem elvét, mivel a Bizottságnak az érintett nemzeti hatóságokra kellett volna hagynia a jogsértések kivizsgálását.

Azon első részről, amely az EK 81. cikk (1) bekezdésének arra alapozott megsértésén alapul, hogy az érintett kartellek nincsenek hatással a tagállamok közötti kereskedelemre

47 A megtámadott határozat (602) preambulumbekezdésében a Bizottság azt állítja, hogy „a projektelosztási rendszernek a négy legnagyobb felvonó- és mozgólépcsőgyártó (ideértve Hollandia esetében az [MEE]‑t is) által valamennyi érintett tagállamban történő alkalmazása és megvalósítása, figyelembe véve visszairányítási politikájukat, alkalmas volt arra, hogy a kereskedelmi szerkezet más irányú alakulását idézze elő, mint amilyen irányban az különben alakult volna”. A Bizottság ezt a következő pontokkal támasztja alá.

48 Először is a Bizottság megállapítja, hogy „a felvonók és mozgólépcsők értékesítésére és beépítésére, valamint a karbantartási és korszerűsítési szolgáltatások nyújtására vonatkozóan bizonyos határokon átnyúló ügyletek valósulnak meg az Unión belül” (a megtámadott határozat (86) preambulumbekezdése; lásd a megtámadott határozat (596) preambulumbekezdését is).

49 A Bizottság szerint irataiban „több példa is szerepel főként KKV‑kat érintő, határokon átnyúló kereskedelmi ügyletekre, ugyanakkor legalább egy nagy vállalkozás is érintett, [az MEE, amely] hollandiai leányvállalata révén a belga piacra is szállít” (a megtámadott határozat (87) preambulumbekezdése). Ezenkívül a Bizottság megállapítja, hogy „a négy legnagyobb gyártó alkalmanként az Unión belüli határokon átnyúló ajánlati felhívásokra is jelentkezik”, ezen állításának alátámasztására pedig a Bizottság néhány példát is említ (a megtámadott határozat (88) preambulumbekezdése; lásd a megtámadott határozat (78) preambulumbekezdését is). A Bizottság szerint „az ügyfelek egyre gyakrabban bonyolítanak beszerzéseket az országhatárokon túlról” (a megtámadott határozat (596) preambulumbekezdése).

50 Továbbá a Bizottság úgy véli, megfigyelhető „egy olyan tendencia, hogy a (multinacionális) nagyvállalkozások és a több tagállamban jelen lévő cégcsoportok – úgymint a nemzetközi szállodaláncok – szívesebben kötnek több tagállamra kiterjedő szerződéseket” (a megtámadott határozat (89) preambulumbekezdése).

51 Másodszor a Bizottság arra a visszairányítási politikára utal, amelyet a négy legnagyobb felvonó- és mozgólépcsőgyártó Európában folytat. A Bizottság szerint „[a] határokon átnyúló ügyletek száma nagyobb lenne, ha [ezek a] […] gyártók […] nem alkalmaznák azt a szándékos politikát, hogy szinte minden határokon átnyúló árajánlatkérést elutasítanak, és az ügyfeleket az érintett nemzeti leányvállalathoz irányítják” (a megtámadott határozat (90) preambulumbekezdése; lásd a megtámadott határozat (596) preambulumbekezdését is).

52 Harmadszor, jogi értékelésében a Bizottság hangsúlyozza, hogy „az a tény, hogy egy horizontális kartell csak egyetlen tagállamra terjed ki, nem jelenti azt, hogy a jogellenes megállapodások nem lehetnek hatással a tagállamok közötti kereskedelemre” (a megtámadott határozat (595) preambulumbekezdése). A Bizottság emlékeztet továbbá arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint „[a]zt, hogy egy megállapodás milyen hatást gyakorolhat a tagállamok közötti kereskedelemre, többek között az alapján kell megítélni, hogy a felek milyen helyzetben vannak, és milyen jelentőséggel bírnak az érintett termékek piacán (a Bíróság C‑306/96. sz. Javico‑ügyben 1998. április 28‑án hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑1983. o.] 17. pontja)” (a megtámadott határozat (600) preambulumbekezdése). A Bizottság továbbá azt állítja, hogy „[figyelembe véve] a négy legnagyobb felvonó- és mozgólépcsőgyártónak a felvonók és mozgólépcsők értékesítése, beépítése, karbantartása és korszerűsítése terén elért forgalmon belüli részesedésének súlyát, valamint tekintettel arra, hogy e gyártók visszairányítási politikájukhoz kapcsolódóan olyan projektelosztási rendszert hoztak létre és kezdtek alkalmazni, amely Belgium, Luxemburg, Németország, illetőleg Hollandia egész területére kiterjedt, vélelmezni kell, hogy korlátozott volt a külföldi vállalkozások lehetősége arra, hogy termékeiket és szolgáltatásaikat az érintett országokban értékesítsék, mivel ezen országokban olyan gyártói csoporttal kellett volna szembesülniük, amelynek tagjai együtt a piaci kínálat túlnyomú részét adták” (a megtámadott határozat (600) preambulumbekezdése).

53 A T‑144/07., T‑147/07., T‑148/07., T‑149/07., T‑150/07. és T‑154/07. sz. ügyek felperesei lényegében azt állítják, hogy a jogsértések nem gyakoroltak érzékelhető hatást a tagállamok közötti kereskedelemre, így nem minősülnek az EK 81. cikk megsértésének.

54 Minthogy már az EK 81. cikk és az EK 82. cikk megfogalmazásából is kitűnik, az uniós versenyjogi szabályok arra a kartellre, illetve visszaélésszerű magatartásra vonatkoznak, amely hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre (a Bíróság C‑295/04–C‑298/04. sz., Manfredi és társai egyesített ügyekben 2006. július 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑6619. o. ] 40. pontja).

55 A tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt hatásra vonatkozó ezen feltétel értelmezését és alkalmazását illetően e feltétel céljából kell kiindulni, amely nem más, mint a versenyszabályozás vonatkozásában az uniós és a tagállami jog területének egymáshoz képest történő meghatározása. Így tehát az uniós jog hatálya alá tartozik minden olyan kartell és magatartás, amely oly módon érintheti a tagállamok közötti szabad kereskedelmet, hogy ezzel sértheti a tagállamok közötti egységes piac célkitűzéseinek megvalósítását, különösen azáltal, hogy lezárja a nemzeti piacokat, vagy megváltoztatja a közös piaci verseny szerkezetét (a Bíróság fenti 54. pontban hivatkozott Manfredi és társai egyesített ügyekben hozott ítéletének 41. pontja, C‑238/05. sz., Asnef‑Equifax és Administración del Estado ügyben 2006. november 23‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑11125. o.] 33. pontja, valamint C‑407/04. P. sz., Dalmine kontra Bizottság ügyben 2007. január 25‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑829. o.] 89. pontja).

56 Ahhoz, hogy valamely döntés, megállapodás vagy magatartás alkalmas legyen a tagállamok közötti kereskedelem befolyásolására, jogi és ténybeli tényezők összessége alapján kellő valószínűséggel lehetővé kell tennie, hogy közvetlenül vagy közvetetten, ténylegesen vagy potenciálisan olyan irányú hatást gyakoroljon a tagállamok közötti kereskedelem szerkezetére, amely akadályozhatja a tagállamok között az egységes piac megvalósítását. Ezenkívül az is szükséges, hogy ez a hatás ne legyen jelentéktelen (a fenti 52. pontban hivatkozott Javico‑ügyben hozott ítélet 16. pontja; a C‑215/96. és C‑216/96. sz., Bagnasco és társai egyesített ügyekben 1999. január 21‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑135. o.] 47. pontja; a fenti 54. pontban hivatkozott Manfredi és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 42. pontja; a fenti 55. pontban hivatkozott Asnef‑Equifax és Administración del Estado ügyben hozott ítélet 34. pontja, valamint a fenti 55. pontban hivatkozott Dalmine kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 90. pontja).

57 Így a Közösségen belüli kereskedelemre gyakorolt hatást rendszerint több olyan tényező együttesen váltja ki, amely külön‑külön nem lenne szükségszerűen meghatározó (a fenti 56. pontban hivatkozott Bagnasco és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 47. pontja, a fenti 54. pontban hivatkozott Manfredi és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 43. pontja, valamint a fenti 55. pontban hivatkozott Asnef‑Equifax és Administración del Estado ügyben hozott ítélet 35. pontja).

58 A felperesek szerint a megtámadott határozat 1. cikkében említett jogsértések nincsenek hatással a tagállamok közötti kereskedelemre, mivel a felvonók és mozgólépcsők ágazatában a tevékenységek szervezése országos, sőt, akár helyi szinten történik, tekintettel különösen arra, hogy a felvonók és mozgólépcsők beépítése és karbantartása olyan, tapasztalot igénylő szakipari munka, amely gazdasági hatékonysági okokból csak helyi szinten végezhető, továbbá arra, hogy biztosítani kell a rövid határidőn belül történő munkavégzést, valamint arra, hogy nemzeti szabályozások alkalmazandók. Az államokon átnyúló ügyletek egyébként kivételesek. Maga a Bizottság is úgy ítéli meg, hogy a kartellek nemzeti szintűek voltak.

59 Meg kell állapítani, hogy a felperesek nem vitatják, hogy a megtámadott határozat 1. cikkében megállapított négy kartell Belgium, Németország, Luxemburg és Hollandia egész területére kiterjedt (a megtámadott határozat (595) és (600) preambulumbekezdése).

60 Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az ilyen, valamely tagállam teljes területére kiterjedő kartell jellegénél fogva azzal a hatással jár, hogy tartóssá teszi a nemzeti piacok lezárását, akadályozva ezzel a Szerződés által célul kitűzött gazdasági összefonódást (a Bíróság 8/72. sz., Vereeniging van Cementhandelaren kontra Bizottság ügyben 1972. október 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1972., 977. o.] 29. pontja, C‑309/99. sz., Wouters és társai ügyben 2002. február 19‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑1577. o.] 95. pontja, fenti 54. pontban hivatkozott Manfredi és társai egyesített ügyekben hozott ítéletének 45. pontja, valamint fenti 55. pontban hivatkozott Asnef‑Equifax és Administración del Estado ügyben hozott ítéletének 37. pontja; a Törvényszék T‑213/95. és T‑18/96. sz., SCK és FNK kontra Bizottság egyesített ügyekben 1997. október 22‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑1739. o.] 179. pontja, valamint T‑259/02–T‑264/02. és T‑271/02. sz., Raiffeisen Zentralbank Österreich és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2006. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑5169. o.] 180. pontja).

61 Ebből az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy legalábbis erős vélelem létezik arra vonatkozóan, hogy valamely tagállam teljes területén alkalmazott versenykorlátozó magatartás hozzájárulhat a piacok lezárásához, és befolyásolhatja a Közösségen belüli kereskedelmet. E vélelem csak akkor dönthető meg, ha a megállapodás jellemzőinek és a hátteréül szolgáló gazdasági körülményeknek a vizsgálata az ellenkezőjét bizonyítja (a fenti 60. pontban hivatkozott Raiffeisen Zentralbank Österreich és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 181. pontja).

62 Mindenekelőtt, ellentétben azzal, amit a T‑144/07., T‑147/07., T‑148/07., T‑149/07., T‑150/07. és T‑154/07. sz. ügyek felperesei állítanak, a Bizottság nem kizárólag ezen ítélkezési gyakorlatra támaszkodott, amikor a megtámadott határozatban megállapította, hogy a kartellek alkalmasak arra, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében hatással legyenek a tagállamok közötti kereskedelemre. A fenti 47–52. pontból ugyanis kitűnik, hogy a Bizottság az említett határozatban a felvonók és mozgólépcsők értékesítésére és beépítésére vonatkozó egyes határokon átnyúló ügyletekre is hivatkozott, valamint hivatkozott olyan karbantartási és korszerűsítési szolgáltatásokra, amelyekben részt vett többek között a megtámadott határozat által érintett négy legnagyobb gyártó (a megtámadott határozat (87), (88) és (596) preambulumbekezdése).

63 Ezt követően meg kell állapítani, hogy a felpereseknek az érintett piac sajátosságaira vonatkozó érvei, amelyek e piac nemzeti, sőt akár helyi jellegét bizonyítják, nem befolyásolhatják a megtámadott határozatban hivatkozott azon okirati bizonyítékok bizonyító erejét (a megtámadott határozat (88) és (90) preambulumbekezdése), amelyek a tagállamok közötti kereskedelemnek a megtámadott határozat által érintett piacon való fennállását tanúsítják. Ugyanez igaz az államok közötti ügyletek kivételes jellegére vonatkozó érvelésre, amely a tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt hatásnak csak az érzékelhető jellegét, nem pedig magát az ilyen kereskedelem létezését kérdőjelezi meg.

64 Végül, amint az a megtámadott határozatból kitűnik, a Kone, az Otis, a Schindler és a ThyssenKrupp visszairányítási politikája „már önmagában is arra utal, hogy az ügyfelek részéről van bizonyos érdeklődés az iránt, hogy az országhatárokon túli szállítókhoz forduljanak” (a megtámadott határozat (596) preambulumbekezdése). Ráadásul a Bizottság említést tett többek között külföldi vállalkozásoknak belföldi közbeszerzési eljárásokban való részvételéről (a megtámadott határozat (78) preambulumbekezdése), illetve államokon átnyúló közbeszerzési eljárások létezéséről is (a megtámadott határozat (89) preambulumbekezdése). Levonható az a következtetés, amint arra a Bizottság is rámutat a megtámadott határozat (90) preambulumbekezdésében, hogy a határokon átnyúló ügyletek száma nagyobb lenne, ha a fent említett négy legnagyobb gyártó nem alkalmazná azt a szándékos politikát, hogy szinte minden határokon átnyúló ajánlatkérést elutasít, és az ügyfeleket az érintett nemzeti leányvállalathoz irányítja.

65 E tekintetben a felperesek azon érvét, amely szerint a visszairányítási politikát az érintett tevékenység jellege teszi szükségessé, el kell utasítani. Ennek ugyanis ellentmond maga az a tény, hogy az érintett piacon vannak bizonyos, határokon átnyúló ügyletek.

66 Következésképpen meg kell állapítani, hogy a Bizottság a fenti pontokban kifejtett ténybeli megállapítások alapján és az állandó ítélkezési gyakorlatra támaszkodva (lásd a fenti 60. pontot) joggal tekinthette úgy, hogy a megtámadott határozat 1. cikkében említett kartellek alkalmasak arra, hogy hatással legyenek a tagállamok közötti kereskedelemre.

67 Azon kérdést illetően, hogy e hatásgyakorlás érzékelhetőnek minősíthető‑e, emlékeztetni kell arra, hogy azt, hogy egy megállapodás vagy összehangolt magatartás milyen hatást gyakorolhat a tagállamok közötti kereskedelemre, többek között az alapján kell megítélni, hogy a felek milyen helyzetben vannak, és milyen jelentőséggel bírnak az érintett termékek piacán (a Bíróság 99/79. sz., Lancôme és Cosparfrance Nederland ügyben 1980. július 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1980., 2511. o.] 24. pontja, és fenti 52. pontban hivatkozott Javico‑ügyben hozott ítéletének 17. pontja; a Törvényszék T‑77/92. sz., Parker Pen kontra Bizottság ügyben 1994. július 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑549. o.] 40. pontja).

68 Márpedig a megtámadott határozat által érintett gyártók „együtt a piaci kínálat túlnyomú részét adták” (a megtámadott határozat (600) preambulumbekezdése), nevezetesen az Európában megvalósult felvonó‑ és mozgólépcső‑eladások körülbelül 81%‑át (volumenben megadott 2004‑es számadat) (a megtámadott határozat (83) preambulumbekezdése). E gyártók tehát elég nagy méretűek voltak, és elég jelentős gazdasági erővel rendelkeztek ahhoz, hogy a megtámadott határozatban említett magatartásaik alkalmasak legyenek arra, hogy a tagállamok közötti kereskedelemre érzékelhető hatást gyakoroljanak (lásd ebben az értelemben a Bíróság 19/77. sz., Miller International Schallplatten kontra Bizottság ügyben 1978. február 1‑jén hozott ítéletének [EBHT 1978., 131. o.] 10. pontját, valamint a fenti 60. pontban hivatkozott SCK és FNK kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 181. pontját).

69 Egyébiránt, és ellentétben a felperesek kijelentéseivel, a Bizottság nem volt köteles bizonyítani, hogy a vitatott megállapodások gyakorlatilag is érzékelhető hatással voltak a tagállamok közötti kereskedelemre, vagy akár,