T‑235/07. sz. ügy

Bavaria NV

kontra

Európai Bizottság

„Verseny – Kartellek – A holland sörpiac – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat – A jogsértés bizonyítéka – Iratbetekintés – Bírságok – Az egyenlő bánásmód elve – Ésszerű határidő”

Az ítélet összefoglalása

1. Verseny – Kartellek – Vállalkozások közötti megállapodások – Fogalom – A tanúsítandó piaci magatartásra vonatkozó szándékegység

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

2. Verseny – Kartellek – Összehangolt magatartás – Fogalom – Azon kötelezettséggel összeegyeztethetetlen kapcsolatfelvétel, hogy minden vállalkozásnak önállóan kell meghatároznia piaci magatartását – Információcsere – Vélelem – Feltételek

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

3. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – Bizonyítási mód – Bizonyítékok csoportjának igénybevétele

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

4. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – Bizonyítási mód – Okirati bizonyítékok

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

5. Közösségi jog – Elvek – Alapvető jogok – Az ártatlanság vélelme – Versenyfelügyeleti eljárás – Alkalmazhatóság

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

6. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – Az engedékenységi közlemény keretében a jogsértésben részt vevő más vállalkozások által benyújtott nyilatkozatok bizonyítékként történő felhasználása – Megengedhetőség – Feltételek

(EK 81. cikk, EK 82. cikk)

7. Verseny – Kartellek – Vállalkozások közötti megállapodások – A jogsértés tekintetében a Bizottságra háruló bizonyítási teher – Korlátok

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

8. Verseny – Kartellek – Összehangolt magatartás – Versenytorzítás – Értékelési szempontok – Versenykorlátozó cél – Megfelelő megállapítás

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

9. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – A jogsértésnek és a jogsértés időtartamának a Bizottságra háruló bizonyítása – Valamely kartell fő résztvevői által egy vállalkozással szemben az engedékenységi közlemény rájuk való alkalmazása érdekében önkéntesen szolgáltatott terhelő bizonyítékok bizonyító ereje

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 96/C 207/04 bizottsági közlemény)

10. Verseny – Kartellek – Mind a megállapodás, mind az összehangolt magatartás alkotóelemeit tartalmazó összetett jogsértés – „Megállapodásként és/vagy összehangolt magatartásként” történő egységes minősítés – Megengedhetőség

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

11. Verseny – Közigazgatási eljárás – A vállalkozást kizárólag a tényállás leírása során említő, ám nem neki címzett és reá szankciót ki nem szabó bizottsági határozatot követően hozott, e vállalkozással szemben jogsértést megállapító bizottsági határozat – A ne bis in idem elvének megsértése – Hiány

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

12. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – A jogsértésnek és a jogsértés időtartamának a Bizottságra háruló bizonyítása – A bizonyítási teher terjedelme

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

13. Verseny – Kartellek – Bizonyítás – Valamely vállalkozásnak a Bizottság információkérésére adott válasza – Bizonyító erő – Értékelés

(17. tanácsi rendelet, 11. cikk és 1/2003 tanácsi rendelet, 18. cikk)

14. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – A Bizottság azon kötelezettsége, hogy gondosan és pártatlanul vizsgálja meg az adott eset összes lényeges körülményét

15. Verseny – Közigazgatási eljárás – A Bizottságnak a jogsértés megvalósulására vonatkozó vélekedésének idő előtti kinyilvánítása

16. Verseny – Közigazgatási eljárás – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – Iratbetekintés – Terjedelem – Iratbetekintés megtagadása – Következmények – Az érintett vállalkozásra háruló bizonyítási teher keretében a terhelő és mentő dokumentumok közötti különbségtétel szükségessége

(1/2003 tanácsi rendelet, 27. cikk, (2) bekezdés)

17. Verseny – Közigazgatási eljárás – Iratbetekintés – A vizsgálati aktában nem szereplő és a Bizottság által terhelő bizonyítékként fel nem használt dokumentumok – A felek védelmére alkalmas dokumentumok

(EK 81. cikk, (1) bekezdés és EK 82. cikk; EGT‑Megállapodás, 53., 54. és 57. cikk; 139/2004 tanácsi rendelet; 2005/C 325/07 bizottsági közlemény, 27. pont)

18. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – A Bizottságnak fenntartott mérlegelési mozgástér – Korlátok – A bizottsági iránymutatás betartása – Bírósági felülvizsgálat

(EK 81. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

19. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – A piacra gyakorolt tényleges hatás figyelembevétele – Terjedelem

(EK 81. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A. pont)

20. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – A Bizottság mérlegelési jogköre

(17. tanácsi rendelet és 1/2003 tanácsi rendelet; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

21. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Az érintett vállalkozások különböző kategóriákba sorolása – Feltételek

(98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A. pont, hatodik és hetedik bekezdés)

22. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Az érintett vállalkozások különböző kategóriákba sorolása – Figyelembe vett forgalom

(98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A. pont, hatodik és hetedik bekezdés)

23. Verseny – Közigazgatási eljárás – A Bizottság kötelezettségei – Ésszerű határidő betartása – Értékelési szempontok – Megsértés – Következmények

(1/2003 tanácsi rendelet)

24. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – A bírságok mértéke felemelésének lehetősége elrettentő hatásuk fokozása érdekében

(EK 81. cikk)

25. Verseny – Közigazgatási eljárás – A Bizottság kötelezettségei – Ésszerű határidő betartása – Megsértés – Következmények – A bírság összegének méltányosságból való csökkentése

(EK 81. cikk)

1. Az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett megállapodás létezéséhez elég az, hogy az érintett vállalkozások kifejezzék az arra irányuló közös akaratukat, hogy meghatározott piaci magatartást tanúsítanak. Valamely megállapodás a hivatkozott cikk értelmében létrejöttnek tekinthető, ha akaratközösség áll fenn magának a verseny korlátozásának tekintetében, még akkor is, ha a tervezett versenykorlátozás különös elemei még tárgyalás tárgyát képezik. Azt a tényt, hogy az EK 81. cikk értelmében vett megállapodás fennáll, nem kérdőjelezi meg sem az a körülmény, hogy a vállalkozások közötti akarategység nem terjedt ki az áremelés végrehajtásának konkrét módjára, sem az a tény, hogy arra konkrétan nem került sor a piacon.

(vö. 34–35., 175. pont)

2. Az összehangolt magatartás fogalma egyfajta egyeztetést jelent a vállalkozások között, amelyek nem kötnek kifejezetten megállapodást, ám a kockázatokkal teli versenyt tudatosan helyettesítik az egymás közötti gyakorlati együttműködéssel. E tekintetben az EK 81. cikk (1) bekezdésével ellentétes a gazdasági szereplők közötti bármely olyan közvetlen vagy közvetett kapcsolatfelvétel, amely jellegénél fogva vagy befolyásolja a tényleges, illetve potenciális versenytárs piaci magatartását, vagy feltárja az ilyen versenytárs előtt, hogy milyen piaci magatartásról döntöttek, illetve milyen piaci magatartást fontolgatnak, amennyiben e kapcsolatfelvétel célja vagy hatása a verseny korlátozása.

Vélelmezni kell – hacsak az érdekelt gazdasági szereplők nem bizonyítják ennek ellenkezőjét –, hogy az egyeztetésben részt vevő és a piacon továbbra is tevékeny vállalkozások piaci magatartásuk meghatározása érdekében figyelembe veszik a versenytársaikkal cserélt információkat. Fokozottan érvényes ez arra az esetre, ha az összehangolt magatartás rendszeres alapon és hosszú távon valósul meg.

(vö. 36–37., 178. pont)

3. Az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértésére vonatkozó bizonyításfelvételt illetően a Bizottság kötelezettsége bizonyítani az általa megállapított jogsértést, és olyan bizonyítékokat előterjeszteni, amelyek a jogilag megkövetelt módon igazolják a jogsértést megvalósító körülmények fennállását. Így a Bizottságnak pontos és egybevágó bizonyítékokat kell nyújtania annak bizonyítására, hogy a jogsértés megtörtént.

Ugyanakkor nem szükséges a Bizottság által előterjesztett minden egyes bizonyítéknak a jogsértés összes elemét tekintve eleget tennie e feltételeknek. Elegendő, ha az intézmény által hivatkozott bizonyítékok összességükben értékelve megfelelnek e követelménynek.

A versenyellenes megállapodások tilalmának közismert jellegére figyelemmel a Bizottságtól nem várható el, hogy olyan okirati bizonyítékot nyújtson, amely kifejezetten bizonyítja az érintett szereplők kapcsolatfelvételét. A Bizottság rendelkezésére álló töredékes és szórványos elemek mindenesetre kiegészíthetők a releváns körülmények rekonstruálására alkalmas következtetésekkel. A versenyellenes magatartás vagy megállapodás létezésére tehát bizonyos egybeesésekből és jelekből olyan következtetéseket lehet levonni, amelyek együttes vizsgálata egyéb összefüggő magyarázat hiányában a versenyjogi szabályok megsértésének bizonyítékát nyújthatják.

(vö. 38–41. pont)

4. Amikor a Bizottság a versenyellenes megállapodás vagy gyakorlat létezésének alátámasztásaképpen okirati bizonyítékokra hivatkozott, akkor az e megállapítást a Törvényszék előtt vitató felek feladata, hogy ne csak a Bizottság elméletének hihető alternatíváját mutassák be, hanem hivatkozzanak a megtámadott határozatban a jogsértés létezésének alátámasztására előterjesztett bizonyítékok elégtelen voltára is.

(vö. 42. pont)

5. A bírósági felülvizsgálat terjedelmével kapcsolatban megállapítandó, hogy amikor az EK 81. cikk (1) bekezdését alkalmazó határozat megsemmisítése iránti keresetet terjesztenek a Törvényszék elé, e bíróság köteles általában teljes körűen megvizsgálni, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdése alkalmazásának feltételei fennállnak‑e.

Az ártatlanság vélelmének elvével összhangban – amely mint az uniós jogrendszer egyik általános elve, többek között irányadó a vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok megsértésével kapcsolatos olyan eljárásokra, amelyek pénzbüntetés vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezethetnek – a bíróságban felmerülő bármely kételynek annak a vállalkozásnak a javát kell szolgálnia, amely a jogsértést megállapító határozat címzettje.

(vö. 43–44. pont)

6. Az uniós jog egyetlen előírása vagy általános elve sem tiltja, hogy a Bizottság valamely vállalkozással szemben más, jogsértés elkövetésével vádolt vállalkozások nyilatkozatára támaszkodjon. Ha ez nem így lenne, az EK 81. cikkbe és EK 82. cikkbe ütköző magatartás bizonyításának a Bizottságra háruló terhe tarthatatlan és ellentétes lenne az EK‑Szerződés alapján ruházott azon feladattal, hogy ezen előírások megfelelő alkalmazását felügyelje.

Igaz, hogy egyetlen, kartellben való részvétellel vádolt vállalkozás vallomása, amelynek pontosságát több más, hasonlóan megvádolt vállalkozás vitatja, nem tekinthető az utóbbiak által elkövetett jogsértés megfelelő bizonyítékának, ha más bizonyíték azt nem támasztja alá. Az ilyen nyilatkozat tehát önmagában nem elegendő valamely jogsértés fennállásának bizonyításához, hanem azt más bizonyítékoknak is meg kell erősíteniük. Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy egy igen megbízható nyilatkozat esetén a megerősítés elvárt mértéke mind pontossága, mind megbízhatósága vonatkozásában alacsonyabb egy nem különösebben hiteles nyilatkozatéhoz képest.

Tehát, ha megállapítható, hogy egybehangzó bizonyítékok valamely csoportja lehetővé tette a hivatkozott nyilatkozat által említett gyakorlatok létezésének és bizonyos konkrét részleteinek alátámasztását, akkor az utóbbi nyilatkozat önmagában is elegendő lehet a bizottsági határozat más részeinek igazolására.

Amennyiben továbbá valamely dokumentum nem mond nyilvánvalóan ellent a nyilatkozatnak a kifogásolt gyakorlatok létezésével vagy alapvető tartalmával kapcsolatban, akkor ahhoz, hogy e nyilatkozat a terhelő bizonyítékok körében megerősítő bizonyíték gyanánt bizonyos értékkel bírjon, elegendő, ha a benne leírt magatartások lényeges elemeit tanúsítja.

(vö. 60., 79–81. pont)

7. A Bizottságnak gyakran kedvezőtlen körülmények között kell bebizonyítania a jogsértés fennállását, mivel több év telhetett el a jogsértést megvalósító események óta, és mivel a vizsgálat alá vont több vállalkozás nem működött vele tevékenyen együtt.

Míg szükségszerűen a Bizottság feladata, hogy bebizonyítsa a jogellenes piacfelosztó megállapodás megkötését, túlzás lenne ezenfelül elvárni, hogy bizonyítékot szolgáltasson e cél elérésének konkrét mechanizmusáról is. A jogsértésért felelős vállalkozásnak ugyanis túl könnyű lenne kibújni a szankció alól, ha arra hivatkozhatna, hogy a jogellenes megállapodás működésével kapcsolatban előterjesztett információk homályosak olyan helyzetben, amikor a megállapodás létezése és versenyellenes célja mindazonáltal kellőképpen igazolt. A vállalkozások ilyen helyzetben hatékonyan védekezhetnek, feltéve hogy lehetőségük van a Bizottság által velük szemben felhozott valamennyi bizonyítékkal kapcsolatban észrevételeket tenni.

(vö. 69. pont)

8. Az EK 81. cikkben található rendelkezés szövegéből az következik, hogy a vállalkozások közötti megállapodások és összehangolt magatartások a piacra gyakorolt hatástól függetlenül tiltottak, amennyiben azoknak versenyellenes céljuk van. Ennek megfelelően, amennyiben a Bizottság megállapította, hogy versenyellenes célú megállapodások és összehangolt magatartások álltak fenn, e megállapítást nem cáfoljhatják meg a jogellenes megállapodások alkalmazásának elmaradásából vagy a piacra gyakorolt hatás hiányából levont következtetések.

(vö. 70–71. pont)

9. Bár általánosan elfogadott, hogy a jogsértő kartell fő résztvevői által önkéntesen szolgáltatott bizonyítékok bizonyos fenntartással kezelendők, tekintettel arra a lehetőségre, hogy e résztvevők hajlamosak kicsinyíteni a jogsértésben való közreműködésük jelentőségét, a többiekét pedig nagyítani, az a tény, hogy valamely vállalkozás a bírság összegének csökkentése érdekében el kívánja érni a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közlemény vele szemben történő alkalmazását, nem jelent szükségszerűen indítékot arra, hogy a kartell többi tagjának részvételére vonatkozóan elferdített bizonyítékokat terjesszen elő. A Bizottság félrevezetésére irányuló szándék ugyanis megkérdőjelezi a kérelmező együttműködésének őszinteségét és teljességét, következésképpen az engedékenységi közlemény kedvezményéből való részesülést veszélyezteti.

(vö. 78. pont)

10. Ilyen összetett ténybeli helyzet esetében a versenyellenes magatartások „megállapodások és/vagy összehangolt magatartások összességeként” történő kettős minősítését – mivel e magatartások egyszerre tartalmaznak „megállapodásnak” és „összehangolt magatartásnak” minősítendő elemeket – nem olyan minősítésként kell értelmezni, amely egyidejűleg és együttesen kívánja meg annak bizonyítását, hogy annak minden egyes eleme tartalmazza a megállapodás és az összehangolt magatartás alkotóelemeit, hanem úgy, hogy e minősítés olyan ténybeli elemeket tartalmazó egységes egészet jelöl, amelyek közül egyesek az EK 81. cikk – amely nem ír elő sajátos minősítést az ilyen összetett jogsértésre – értelmében vett megállapodásnak, mások pedig összehangolt magatartásnak minősülnek.

(vö. 183. pont)

11. A ne bis in idem elve – amely az uniós jog olyan általános jogelvét képezi, amelynek tiszteletben tartását a bíróságok biztosítják – tiltja, hogy ugyanazt a személyt ugyanazon jogsértő magatartás miatt egyazon jogi tárgy védelmében többször szankcionálják. Ezen elv alkalmazása három konjunktív feltétel teljesüléséhez van kötve: a tényállás azonossága, a jogsértés elkövetőjének azonossága és a védett jogi tárgy azonossága.

Amikor a Bizottság versenyellenes magatartások miatt szankcionál valamely vállalkozást, ez az elv nem sérül abból következően, hogy a szankcionált magatartások már egy korábbi bizottsági határozat tárgyát képezték, amennyiben a korábbi határozat nem szankcionálta a szóban forgó vállalkozást, az nem szerepel határozat címzettjei között, és egyébként az említett határozat elfogadásának alapjául szolgáló eljárásban elfogadott kifogásközlés címzettjei között sem, továbbá a jogellenes magatartásokban való részvételére e határozat csak a tényállás ismertetésének keretében utalt, és az egyáltalán nem képezte a Bizottság jogi értékelésének tárgyát.

(vö. 186–188. pont)

12. A jogsértés időtartama a jogsértés EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti fogalmának alkotórésze, amelynek bizonyítása főszabály szerint a Bizottság feladata. E tekintetben a jogsértés időtartamát közvetlenül megalapozó bizonyítékok hiányában a Bizottságnak legalábbis egymáshoz időben kellően közeli tényekre vonatkozó bizonyítékokra kell támaszkodnia ahhoz, hogy ésszerűen elfogadható legyen az, hogy e jogsértés megszakítás nélkül folytatódott a két meghatározott időpont között.

(vö. 198. pont)

13. A valamely vállalkozás nevében a Bizottság által a 17. rendelet 11. cikke, illetve az 1/2003 rendelet 18. cikke értelmében hozzá intézett információkérésre adott válasz megbízhatósága önmagában meghaladja az alkalmazottai valamelyike által tett nyilatkozat hitelességét, akármilyen tapasztalattal vagy személyes véleménnyel is rendelkezzen az utóbbi.

(vö. 217. pont)

14. Az uniós jogrend által a közigazgatási eljárásokban biztosított garanciák közé tartozik többek között a hatáskörrel rendelkező intézmény azon kötelezettsége, hogy gondosan és pártatlanul vizsgálja meg az adott eset összes lényeges körülményét.

(vö. 222. pont)

15. A jogsértés fennállását kizárólag a Bizottság által összegyűjtött bizonyítékok alapján kell értékelni. Amennyiben a Bizottság a jogsértés tényállását ténylegesen bizonyítja a közigazgatási eljárás során, az a tény, hogy a Bizottság idő előtt kinyilvánította azon meggyőződését, miszerint az állítólagos jogsértés fennállt, nem alkalmas arra, hogy megfossza a jogsértésre vonatkozó bizonyítékot annak valós jellegétől.

(vö. 226. pont)

16. Az iratbetekintés joga a védelemhez való jog tiszteletben tartása elvének velejárója, és magában foglalja azt, hogy a Bizottság köteles lehetőséget biztosítani az érintett vállalkozás számára a vizsgálat iratai között található valamennyi olyan dokumentum vizsgálatára, amely releváns lehet a védelme szempontjából. Ezek magukban foglalják mind a terhelő, mind a mentő okiratokat, kivéve más vállalkozások üzleti titkait, a Bizottság belső iratait és egyéb bizalmas jellegű információkat.

A terhelő iratok tekintetében valamely dokumentum közlésének elmulasztása csak abban az esetben sérti a védelemhez való jogot, ha az érintett vállalkozás bizonyítja egyrészről, hogy a Bizottság e dokumentummal támasztotta alá a jogsértéssel kapcsolatos kifogását, másrészről pedig azt, hogy e kifogás csak az említett dokumentumra történő hivatkozással bizonyítható. Az érintett vállalkozás kötelezettsége tehát annak bizonyítása, hogy azon eredmény, amelyre a Bizottság a határozatában jutott, eltérő lett volna, ha a nem közölt dokumentumot nem vehette volna bizonyítékként figyelembe.

Ezzel szemben valamely mentő irat közlésének elmaradását illetően az érintett vállalkozásnak csak azt kell bizonyítania, hogy hozzáférhetővé nem tétele a hátrányára befolyásolhatta az eljárás lefolyását és a Bizottság határozatának tartalmát. Elegendő tehát, ha a vállalkozás bebizonyítja, hogy az említett mentő dokumentumokat fel tudta volna használni a védelméhez, bizonyítva különösen, hogy olyan tényezőkre tudott volna hivatkozni, amelyek nem egyeztek a Bizottságnak a kifogásközlés szakaszában levont következtetéseivel, tehát valamilyen módon befolyásolhatta volna a Bizottság által a határozatban elfogadott értékelést.

(vö. 236–239. pont)

17. A kifogásközlés olyan jogi aktus, amelynek célja, hogy körülhatárolja a vállalkozással szemben indított eljárás tárgyát, és hogy biztosítsa a védelemhez való jog hatékony gyakorlását. A védelemhez való jog tiszteletben tartásának elvét alkalmazva ezért a kifogásközlésre is vonatkoznak azok az eljárási garanciák, amelyeknek részét képezi a Bizottság előtti ügy irataiba való betekintéshez való jog is.

A kifogásközlésre adott válaszok nem képezik magának a vizsgálati aktának a részét. A kifogásközlés kézbesítésekor az akta részét nem képező dokumentumokkal kapcsolatosan meg kell jegyezni, hogy a Bizottság csak akkor köteles ismertetni a szóban forgó válaszokat a többi érintett féllel, ha kiderül, hogy azok új terhelő vagy mentő bizonyítékokat tartalmaznak. Továbbá az EK 81. és EK 82. cikk, az EGT‑Megállapodás 53., 54. és 57. cikke, valamint a 139/2004 rendelet alapján folytatott eljárásokban a Bizottság aktájába való betekintés szabályairól szóló bizottsági közlemény 27. pontja alapján főszabály szerint a feleknek nem biztosított a vizsgálatban érintett más felek által a kifogásközlésre adott válaszokba való iratbetekintés. A fél csak akkor tekinthet be ezekbe a dokumentumokba, amennyiben az ilyen dokumentumok új, akár terhelő, akár felmentő bizonyítékot képezhetnek az illető féllel kapcsolatos a Bizottság kifogásközlésében szereplő állításokkal kapcsolatban.

E tekintetben, egyrészt az új terhelő bizonyítékokat illetően, ha a Bizottság a jogsértés megállapítása érdekében a kifogásközlésre adott válasz valamely szakaszára kíván támaszkodni, az ezen eljárásban érintett más feleknek is lehetőséget kell biztosítani, hogy az e bizonyítékkal kapcsolatos álláspontjukat kifejthessék.

Másrészt az új mentő bizonyítékokat illetően a Bizottság nem köteles ezen iratokat saját kezdeményezésére hozzáférhetővé tenni. Amennyiben a Bizottság a közigazgatási eljárás során elutasította valamely felperesnek az ügy vizsgálati aktájának részét nem képező dokumentumokba való betekintés iránti kérelmét, a védelemhez való jog megsértése csak akkor állapítható meg, ha a közigazgatási eljárás más eredménnyel zárult volna, ha a felperes az eljárás során betekinthetett volna a szóban forgó dokumentumokba.

(vö. 241–246., 249. pont)





18. A Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik a bírságkiszámítás módszerének terén. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban meghatározott számítási módszer számos rugalmassági tényezőt tartalmaz, ami lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy a mérlegelési jogkörét az 1/2003 rendelet szabályai szerint gyakorolhassa.

Továbbá az olyan területeken – mint a bírság összegének az 1/2003 rendelet alapján való meghatározása –, amelyek tekintetében a Bizottság e mérlegelési mozgástérrel rendelkezik, a mérlegelésére vonatkozó jogszerűségi vizsgálat csupán a nyilvánvaló értékelési hiba fennállására vagy hiányára korlátozódik. Mindazonáltal a Bizottság mérlegelési mozgástere és annak általa meghatározott korlátai nem kötik az uniós bíróságot korlátlan felülvizsgálati jogkörének gyakorlásában, amely jogosult a Bizottság a kiszabott bírságot megsemmisíteni, csökkenteni, illetve növelni.

(vö. 265–267. pont)

19. A jogsértés súlyát számos tényező alapján kell meghatározni, mint például az ügy sajátos körülményei, háttere és a bírságok elrettentő hatása, amelyekre vonatkozóan a Bizottság mérlegelési jogkörrel rendelkezik.

Így különösen a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 1.A. pontjának első bekezdése szerint a jogsértés súlyának megállapításánál figyelembe kell venni a jogsértés jellegét, a piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető, valamint az érintett földrajzi piac méretét. Korlátlan felülvizsgálati jogköre keretében a Törvényszéknek értékelnie kell, hogy a kiszabott összeg arányos‑e a jogsértés súlyával és időtartamával, és mérlegelnie kell a jogsértés súlyát, továbbá a vállalkozás által hivatkozott körülményeket.

A hivatkozott iránymutatás 1.A. pontja második bekezdésének harmadik franciabekezdése értelmében a különösen súlyos jogsértések rendszerint „az olyan horizontális korlátozások, mint az árkartell vagy a piacfelosztó kvóták alkalmazása”. Az ilyen típusú kartellek a verseny megsértésének legsúlyosabb formái, mivel céljuknál fogva a verseny egyértelmű megszüntetésére irányulnak az azt végrehajtó vállalkozások között, ennélfogva ellentétesek az Unió alapvető céljaival. A horizontális árkartelleket, illetve a piac megosztására irányuló horizontális kartelleket önmagukban is jellegüknél fogva különösen súlyos jogsértéseknek lehet minősíteni, anélkül hogy a Bizottság köteles lenne bizonyítani a jogsértés által a piacra gyakorolt tényleges hatást.

Jóllehet a jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatása az elkövetett jogsértés súlyának értékelése során olyan elem, amelyet figyelembe kell venni, ám ez csak egy a többi – azaz a jogsértés jellege, valamint az érintett földrajzi piac mérete – mellett. A hivatkozott iránymutatás 1.A. pontjának első bekezdése továbbá kimondja, hogy a piacra gyakorolt tényleges hatást csupán akkor kell figyelembe venni, ha az mérhető.

(vö. 270–272., 275–276., 280–281. pont)

20. A Bizottság a 17. rendelet és az 1/2003 rendelet keretében mérlegelési mozgástérrel rendelkezik a bírságok megállapítása terén annak érdekében, hogy a vállalkozások magatartását a versenyszabályok tiszteletben tartásának irányába terelje, illetve hogy a Bizottság a bírságok mértékét bármikor e politika igényeihez tudja igazítani.

A Bizottság korábbi határozathozatali gyakorlata nem szolgálhat a versenyjogi bírságok rögzítésének jogi háttereként.

A más ügyekre vonatkozó határozatok csak jelezhetik az esetleges hátrányos megkülönböztetés fennállását, figyelemmel arra, hogy kevéssé valószínű, hogy azok körülményei, így az érintett piacok, termékek, vállalkozások és azok időpontjai azonosak lennének.

A Bizottság a jogsértések súlyát számos olyan tényező alapján értékeli, amelyek nem a figyelembe veendő körülmények kötelező vagy kimerítő felsorolásából következnek, és ezen túlmenően nem köteles pontos matematikai képlet alkalmazására sem a kiszabott bírság teljes összegét, sem annak különböző elemekre tagolását illetően. Ilyen körülmények között két, különböző jogsértésekre vonatkozó határozat címzettjeivel szemben kiszabott bírságok közvetlen összehasonlítása azzal a veszéllyel jár, hogy elferdíti a bírságkiszámítás egyes szakaszainak sajátos funkcióit. A bírságok végső összegei ugyanis az egyes kartellek sajátos körülményeit tükrözik.

(vö. 288., 290., 293–294. pont)

21. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás szerint, amennyiben a jogsértésben több vállalkozás is érintett, a Bizottság súlyozhatja a kiindulási összegeket annak figyelembevétele érdekében, hogy az egyes vállalkozások jogsértő magatartása milyen súlyú, így csoportosítva a kartell tagjait, különösen, ha az azonos típusú jogsértéseket elkövető vállalkozások mérete között jelentős különbség áll fenn. A hivatkozott iránymutatás egyébiránt kimondja, hogy az azonos magatartásért járó azonos büntetés elve – ha a körülmények így kívánják – az érintett vállalkozások vonatkozásában eltérő összegű bírságok kiszabásához vezethet, anélkül hogy ezt a különbségtételt aritmetikai számítások szabályoznák.

A jogsértés súlyának meghatározásakor a Bizottság nem köteles biztosítani, hogy ha ugyanazon jogsértésben részt vevő több vállalkozásra szab ki bírságot, akkor a különböző vállalkozások esetén elvégzett számítás eredményeként a bírság végső összege azok teljes forgalmára nézve tükrözze a közöttük tett különbségtételt. Ezzel szemben csoportonként is meghatározhatja e bírságok összegét.

Mindazonáltal az érintett vállalkozások csoportokba sorolásának tiszteletben kell tartania az egyenlő bánásmód elvét, amely szerint tilos a hasonló helyzeteket eltérő módon, illetve a különböző helyzeteket azonos módon kezelni, kivéve ha ez a bánásmód objektíve igazolható. Ugyanakkor a bírság összegének legalábbis arányban kell állnia a jogsértés súlyának értékelésekor figyelembe vett tényezőkkel.

(vö. 298–300. pont)

22. Megközelítő jellege ellenére a vállalkozások forgalma a versenyjog területén megfelelő szempontnak tekinthető az érintett vállalkozások méretének és gazdasági erejének értékelése során.

Azzal kapcsolatosan, hogy a Bizottság a jövedéki adót tartalmazó forgalmat használja az egyes bírságok alapösszegének meghatározásakor, hangsúlyozni kell, hogy mivel e számítás a kartell további résztvevői valamely piacon fennálló viszonylagos súlyának mérlegelésére vonatkozik, az adók vagy jövedéki adók figyelmen kívül hagyása nem módosítja a Bizottság végső következtetését. Az egyenlő bánásmód elvének sérelme csak akkor lehetne megállapítható, ha a Bizottság a további érintett felekre vonatkozó egyedi kiindulási összegeket olyan forgalom alapján számítaná, amely nem tartalmazza a jövedéki adót.

(vö. 304., 306. pont)

23. A versenypolitika terén folytatott közigazgatási eljárásokban az ésszerű határidő tiszteletben tartása uniós jogi alapelv, amelynek a betartását az uniós bíróságok biztosítják.

Ezen elv alkalmazásakor különbséget kell tenni a közigazgatási eljárás két szakasza, vagyis a közigazgatási eljárás kifogásközlést megelőző első szakasza, valamint az eljárás további részének megfelelő szakasza között. A kifogásközléssel záruló első szakasz kezdete az az időpont, amikor a Bizottság – a jogalkotó által ráruházott jogkörével élve – olyan intézkedést tesz, amelyben jelzi a jogsértést, és lehetővé teszi az érintett vállalkozás számára, hogy az eljárás alakulását illetően állást foglaljon. A második szakasz a kifogásközléstől a végleges határozat elfogadásáig tart. Ez teszi lehetővé a Bizottság számára, hogy a kifogásolt jogsértés tekintetében végleges határozatot hozzon.

A Bizottság részéről az ezen időszak alatt folytatott eljárási cselekményekre vonatkozó kiegészítő információk vagy kiegészítő indokolás hiányában az eljárás első szakaszának 65 hónapos időtartamát túlzottnak kell tekinteni. Mindazonáltal az ésszerű eljárási határidő elvének megsértése csak akkor járhat a jogsértést megállapító határozat megsemmisítésével, ha az eljárás időtartama kihatott az eljárás kimenetelére.

(vö. 316–318., 320., 322., 325. pont)

24. Az a tény, hogy a Bizottság a múltban bizonyos típusú jogsértésekre bizonyos mértékű bírságokat alkalmazott, nem fosztja meg a Bizottságot attól a lehetőségtől, hogy az 1/2003 rendeletben meghatározott korlátok között megemelje ezt a mértéket, amennyiben ez szükséges ahhoz, hogy biztosítsa a versenypolitika végrehajtását. Éppen ellenkezőleg, a versenyszabályok hatékony alkalmazása megkívánja, hogy a Bizottság a bírságok mértékét bármikor e politika igényeihez tudja igazítani.

(vö. 335. pont)

25. Valamely eljárási szabálytalanság – még ha nem is eredményezheti a Bizottság által valamely társasággal szemben a versenyszabályok megsértése miatt elfogadott határozat megsemmisítését – igazolhatja a bírság csökkentését. Az ésszerű eljárási határidő túllépése alkalmas a Bizottság arra irányuló határozatának megalapozására, hogy méltányosságból csökkentse a bírság összegét, mivel e csökkentésről saját előjogai gyakorlásának keretében határozhat.

(vö. 337–338. pont)

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (kibővített hatodik tanács)

2011. június 16.( )

„Verseny – Kartellek – A holland sörpiac – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat – A jogsértés bizonyítéka – Iratbetekintés – Bírságok – Az egyenlő bánásmód elve – Ésszerű határidő”

A T‑235/07. sz. ügyben,

a Bavaria NV (székhelye: Lieshout [Hollandia], képviselik kezdetben: O. Brouwer, D. Mes, A. Stoffer, később: O. Brouwer, A. Stoffer és P. Schepens ügyvédek)

felperesnek

az Európai Bizottság (képviselik kezdetben: A. Bouquet, S. Noë és A. Nijenhuis, később A. Bouquet és S. Noë meghatalmazotti minőségben, segítőjük: M. Slotboom ügyvéd)

alperes ellen

elsődlegesen az EK 81. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/B/37.766 – „holland sörpiac”‑ügy) 2007. április 18‑án hozott C (2007) 1697 bizottsági határozat részleges megsemmisítésére, másodlagosan pedig a határozatban a felperessel szemben kiszabott bírságok összegének csökkentésére irányuló kérelme tárgyában,

A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített hatodik tanács),

tagjai: V. Vadapalas, elnökként eljárva (előadó), A. Dittrich és L. Truchot bírák,

hivatalvezető: J. Plingers tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. március 24‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

A jogvita alapjául szolgáló tényállás

1 A felperes, a Bavaria NV egy olyan söripari társaság, amely sört és alkoholmentes üdítőket gyárt és értékesít.

2 A felperes egyike a holland sörpiac négy fő szereplőjének. A piacon jelen lévő további jelentős söripai vállalkozás: először is a Heineken‑csoport (a továbbiakban: Heineken), amelyet a Heineken NV társaság irányít, és amelyen belül annak leányvállalata, a Heineken Nederland BV felelős a gyártásért, másodszor az InBev‑csoport (a továbbiakban: InBev), amely 2004‑et megelőzően Interbrew néven volt ismert, és amelyet az InBev NV irányít, továbbá annak leányvállalata, az InBev Nederland NV felelős a gyártásért, harmadszor pedig a Grolsch‑csoport (a továbbiakban: Grolsch), amelyet a Koninklijke Grolsch NV társaság irányít.

3 A felperes és az ezen a piacon jelen lévő másik három fő söripari vállalkozás a végső fogyasztókhoz két forgalmazási csatornán keresztül juttatja el termékeit. Egyrészt meg kell különböztetni a horeca‑láncban, vagyis létesítményeken (hoteleken, éttermeken, kávézókon) keresztül történő forgalmazást, amelyen belül a fogyasztás a helyszínen történik, másrészt a szupermarketek, valamint bort és tömény alkoholt árusító üzletek keresztül történő „food”‑láncban történő forgalmazást, amely esetben a sörvásárlás otthoni fogyasztási célokat szolgál. Ebbe az ágazatba tartozik a forgalmazó saját márkaneve alatt történő söreladási tevékenység is. A négy érintett söripari vállalkozás közül csak az InBev és a Bavaria tevékeny ebben az ágazatban.

4 E négy söripari vállalkozás tagja a Centraal Brouwerij Kantoornak (a továbbiakban: CBK). Ez egy olyan szövetség, amely alapszabálya szerint tagjai érdekeit képviseli, és közgyűlésből, valamint különböző bizottságokból áll, mint például a horecaforgalmazás kérdéseivel foglalkozó bizottság és a pénzügyi bizottság, amely utóbbi a szövetség irányító bizottságává vált. A CBK‑n belül megtartandó találkozókra a szövetség titkársága szerkeszti meg a meghívókat, és készíti el a folyamatos számozással ellátott hivatalos jegyzőkönyveket, valamint küldi meg azokat a részt vevő tagoknak.

A közigazgatási eljárás

5 A 2000. január 28‑i, valamint 2000. február 3‑i, 25‑i és 29‑i leveleiben az InBev számos olyan nyilatkozatot tett, amelyek a holland sörpiacon fennálló korlátozó kereskedelmi gyakorlatra vonatkozó információkat tartalmaztak. E nyilatkozatok az Európai Közösségek Bizottsága által 1999‑ben a belga sörpiacon fennálló kartellre és esetleges erőfölényes helyzettel való visszaélésre vonatkozóan folytatott vizsgálat során születtek. E nyilatkozatokkal egy időben az InBev a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló, 1996. július 18‑i bizottsági közleménynek (HL 1996. C 207., 4. o.; a továbbiakban: engedékenységi közlemény) megfelelően engedékenységi kérelmet nyújtott be.

6 2000. március 22‑én és 23‑án, az InBev nyilatkozatait követően, a Bizottság helyszíni vizsgálatokat végzett a felperes, valamint a többi érintett vállalkozás helyiségeiben. Emellett a Bizottság 2001 és 2005 között több kiegészítő információkérést intézett a felpereshez.

7 2005. augusztus 30‑án a Bizottság kifogásközlést küldött a felperesnek és az érintett vállalkozásoknak. A felperes 2005. november 24‑i levelében nyújtotta be a kifogásközlésre vonatkozó észrevételeit. Egyik vállalkozás sem kért meghallgatást.

8 A 2006. március 7‑i és május 8‑i levelekkel a Bizottság kiegészítő dokumentumokat ismertetett a felperessel. Többek között az InBevhez intézett információkérésről, az arra adott válaszokról, valamint egy, a Heinekentől származó belső feljegyzésről volt szó.

9 A Bizottság 2007. április 18‑án elfogadta az [EK 81. cikk] alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/B/37.766 – „holland sörpiac”‑ügy) a C (2007) 1697 határozatot (a továbbiakban: megtámadott határozat), amelynek összefoglalóját az Európai Unió Hivatalos Lapjában 2008. május 20‑án tették közzé (HL 2008. C 122., 1. o.), és amelyet a felperes 2007. április 24‑én vett kézhez.

A megtámadott határozat

A szóban forgó jogsértés

10 A megtámadott határozat 1. cikke úgy rendelkezik, hogy az InBev NV, az InBev Nederland, a Heineken NV, a Heineken Nederland és a Koninklijke Grolsch az 1996. február 27. és 1999. november 3. közötti időszakban az EK 81. cikk (1) bekezdésének olyan egységes és folyamatos megsértésében vett részt, amely a közös piacon versenykorlátozó célú vagy hatású megállapodásokból és/vagy összehangolt magatartásokból állt.

11 A jogsértés először a hollandiai sörárak és áremelések – mind a horecaágazatban, mind az otthoni fogyasztási célú eladások ágazatában történő – összehangolásából, ideértve a saját márkanéven forgalmazott söröket is, másodszor a hollandiai horecaágazatban az egyéni ügyfeleknek nyújtott egyéb kereskedelmi feltételek – mint például létesítményeknek nyújtott kölcsönök – alkalmankénti összehangolásából, harmadszor pedig a hollandiai ügyfélkör mind a horecaágazatban, mind az otthoni fogyasztási célú eladások ágazatában alkalmankénti felosztásának összehangolásából állt (a megtámadott határozat 1. cikke, továbbá (257) és (258) preambulumbekezdése).

12 A söripari vállalkozások versenyellenes magatartása a megtámadott határozat szerint egy többoldalú félhivatalos találkozósorozaton valósult meg, amelyen a holland sörpiac négy fő piaci szereplője rendszeresen részt vett, valamint az ugyanazon söripari vállalkozások közötti további, különböző felek részvételével zajló kétoldalú találkozókon. A megtámadott határozat szerint ezek a találkozók szándékosan folytak titokban, mivel a résztvevők tudták, hogy azok tiltottak (a megtámadott határozat (257)–(260) preambulumbekezdése).

13 Először is, számos „Catherijne overleg” (Catherijne‑tömörülés), vagy „agendacommissie” (napirendi bizottság) nevű, többoldalú találkozóra került sor 1996. február 27. és 1999. november 3. között. A megtámadott határozat megállapítja, hogy ezek a főleg a horecaágazatra koncentráló, ám alkalmanként az otthoni fogyasztási ágazatot is érintő találkozók lényegében azt a célt szolgálták, hogy azokon összehangolják a sörárakat és áremeléseket, megbeszéljék az árengedmények összegének korlátozását, valamint az ügyfélkör felosztását, illetve hogy megegyezzenek bizonyos egyéb kereskedelmi feltételekben. A saját márkanéven forgalmazott sörök árait ugyancsak megbeszélték e találkozók során (a megtámadott határozat (85), (90), (98), (115)–(127) és (247)–(252) preambulumbekezdése).

14 Másodszor a söripari vállalkozások közötti kétoldalú kapcsolatfelvételek tekintetében a megtámadott határozat azt tartalmazza, hogy az InBev és a felperes 1997. május 12‑én találkozott, és beszélte meg a saját márkanéven forgalmazott sörökre vonatkozó áremelést (a megtámadott határozat (104) preambulumbekezdése). Egyébiránt a Bizottság szerint a Heineken és a felperes 1998‑ban találkozott a horecaágazathoz tartozó eladási pontokkal kapcsolatos korlátozások megtárgyalása végett (a megtámadott határozat (189) preambulumbekezdése). A Bizottság megjegyzi, hogy 1999 júliusában a Heineken és a Grolsch között is sor került kétoldalú kapcsolatfelvételre az otthoni fogyasztási ágazatban tevékeny ügyfelek részére nyújtott kompenzációk kapcsán, amelyek átmeneti árcsökkentéseket alkalmaztak (a megtámadott határozat (212) és (213) preambulumbekezdése).

15 Végül a megtámadott határozat értelmében az InBev és a felperes 1997‑ben sörárra vonatkozó általános megbeszélésekkel, valamint a legfőképpen a saját márkanévre vonatkozó megbeszélésekkel kapcsolatosan kétoldalú kapcsolatokat alakított ki, és információkat cserélt. Az információcsere formájában megvalósuló és a saját márkanévre vonatkozó kétoldalú kapcsolattartásokban 1998 júniusában és júliusában belga söripari vállalkozások is részt vettek (a megtámadott határozat (105), (222)–(229) és (232)–(236) preambulumbekezdése).

A felperessel szemben kiszabott bírság

16 A megtámadott határozat 3. cikkének c) pontja a felperessel szemben 22 850 000 euró összegű bírságot szab ki.

17 E bírság összegének kiszámítása során a Bizottság az [EK 81. cikkben] és [EK 82. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 23. cikke (2) bekezdésének a) pontját, valamint a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: iránymutatás) meghatározott módszert alkalmazta (a megtámadott határozat (436) és (442) preambulumbekezdése). E módszernek megfelelően a felperessel szemben kiszabott bírságot a jogsértés súlya és időtartama alapján határozta meg (a megtámadott határozat (437) preambulumbekezdése).

18 A Bizottság a jogsértést pontosabban „különösen súlyosnak” minősítette, mivel az lényegében az árak, az áremelések és egyéb kereskedelmi feltételek rendszeres összehangolásából állt (a megtámadott határozat (440) preambulumbekezdése). A Bizottság figyelembe vette a versenyellenes magatartások titkos és szándékos jellegét, valamint azt, hogy a jogsértés Hollandia egész területét és a sörpiac egészét, vagyis a horecaágazatot és az otthoni fogyasztási ágazatot is érintette (a megtámadott határozat (453) és (455) preambulumbekezdése). Ezen túlmenően a Bizottság rámutatott, hogy a versenyellenes magatartások által a holland piacra gyakorolt tényleges hatást nem vette figyelembe, mivel azt nem lehetett felmérni (a megtámadott határozat (452) preambulumbekezdése).

19 Emellett a Bizottság a felperest eltérően kezelte annak érdekében, hogy figyelembe vegye tényleges gazdasági kapacitását, és a megállapított egyedi jogsértő magatartásának súlyát. A Bizottság ehhez felhasználta a felperes 1998‑ban, vagyis a jogsértés utolsó teljes naptári évében Hollandiában elért sörértékesítési adatait. Ennek alapján a Bizottság a felperest a harmadik és utolsó csoportba sorolta, amelynek tekintetében kiindulási összeget 17 millió euróban állapította meg (a megtámadott határozat (462) és (464) preambulumbekezdése).

20 Tovbbá, mivel a felperes 1996. február 27. és 1999. november 3. között, vagyis 3 év 8 hónapon át vett részt a jogsértésben, a Bizottság ezt a kiindulási összeget 35%‑kal növelte (a megtámadott határozat (465) és (469) preambulumbekezdése). Az alapösszeget így 22 950 000 euróban állapította meg (a megtámadott határozat (470) preambulumbekezdése).

21 Végül a Bizottság 100 000 euró összeggel csökkentette a bírság összegét, mivel elismerte, hogy a jelen ügyben a közigazgatási eljárás tartama ésszerűtlenül hosszú volt (a megtámadott határozat (495)–(499) preambulumbekezdése).

Az eljárás és a felek kérelmei

22 A Törvényszék Hivatalához 2007. július 4‑én benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.

23 A Törvényszék 2010. február 10‑i határozatával úgy határozott, hogy az eljárási szabályzat 14. cikkének 1. §‑a és 51. cikkének 1. §‑a alkalmazásával az ügyet a kibővített hatodik tanács elé utalja.

24 A Törvényszék a 2010. február 12‑i pervezető intézkedések keretében írásbeli kérdéseket intézett a Bizottsághoz, amelyre az az előírt határidőben válaszolt.

25 A Törvényszék a 2010. március 24‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit, és a Törvényszék kérdéseire adott válaszaikat.

26 Az előadó bírónak a szóbeli szakasz befejezését követő akadályoztatása miatt az ügyet új előadó bírónak osztották ki, és a jelen ítéletet az eljárási szabályzat 32. cikkének értelmében az a három bíró hozta, akik azt aláírásukkal ellátták.

27 A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:

– semmisítse meg a megtámadott határozatot egészben vagy részben, a felperest érintő részében;

– másodlagosan csökkentse a felperessel szemben kiszabott bírságot;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

28 A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

– utasítsa el a keresetet;

– a felperest kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről

29 Keresete alátámasztásaként a felperes hat jogalapra hivatkozik, amelyek közül az első a gondos ügyintézés elvének megsértésére, a második az EK 81. cikknek, az ártatlanság vélelme elvének, a jogszerűség elvének, valamint az indokolási kötelezettségnek a megsértésére, a harmadik a jogsértés tartamának meghatározása során elkövetett téves jogalkalmazásra és ténybeli hibára, a negyedik a bírság összegének megállapítása során az 1/2003 rendelet 23. cikkének, az iránymutatásnak, valamint az egyenlő bánásmód és az arányosság elvének a megsértésére, az ötödik az ésszerű eljárási határidő elvének megsértésére, a hatodik pedig a lényeges eljárási szabályok, a gondos ügyintézés elvének és a védelemhez való jognak a megsértésére vonatkozik, amely abban áll, hogy a Bizottság megtagadta, hogy a felperes betekintsen a többi érintett fél által a kifogásközlésre adott válaszokba, illetve az ügy iratai közé tartozó egyik dokumentumba.

30 A Törvényszék úgy véli, hogy mindenekelőtt a második és harmadik jogalapot kell megvizsgálni, amelyek lényegében a jogsértést vitatják, ezt követően az első és a hatodik jogalapot, amelyek állítólagos eljárási hibákra vonatkoznak, végül pedig a negyedik és ötödik jogalapot, amelyek a bírság összegének megállapítására, illetve a közigazgatási eljárás tartamára vonatkoznak.

Az EK 81. cikknek, az ártatlanság vélelmének, a jogszerűség elvének, valamint az indokolási kötelezettségnek a megsértésére vonatkozó második jogalapról

A felek érvei

31 A felperes lényegében egyrészt arra hivatkozik, hogy a Bizottság tévesen értelmezte és alkalmazta a „megállapodás”, az „összehangolt magatartás” és az „egységes és folyamatos jogsértés” fogalmait, másrészt pedig arra, hogy a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot, illetve ténybeli értékelési hibákat vétett mind a horecaágazatra, mind az otthoni fogyasztási ágazatra – ideértve a saját márkanéven forgalmazott söröket is – vonatkozó jogsértés megállapítása során.

32 A Bizottság vitatja a felperes érveit.

A Törvényszék álláspontja

33 Az EK 81. cikk (1) bekezdése szerint a közös piaccal összeegyeztethetetlen és tilos minden olyan vállalkozások közötti megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés és összehangolt magatartás, amely hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre, és amelynek célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása.

34 Az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett megállapodás létezéséhez elég az, hogy az érintett vállalkozások kifejezzék az arra irányuló közös akaratukat, hogy meghatározott piaci magatartást tanúsítanak (a Törvényszék T‑7/89. sz., Hercules Chemicals kontra Bizottság ügyben 1991. december 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., II‑1711. o.] 256. pontja és a T‑9/99. sz., HFB és társai kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1487. o.] 199. pontja).

35 Valamely megállapodás az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében létrejöttnek tekinthető, ha akaratközösség áll fenn magának a verseny korlátozásának tekintetében, még akkor is, ha a tervezett versenykorlátozás különös elemei még tárgyalás tárgyát képezik (lásd ebben az értelemben a fenti 34. pontban hivatkozott HFB és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 151–157. és 206. pontját).

36 Az összehangolt magatartás fogalma egyfajta egyeztetést jelent a vállalkozások között, amelyek ugyan nem kötnek kifejezetten megállapodást, ám a kockázatokkal teli versenyt tudatosan helyettesítik az egymás közötti gyakorlati együttműködéssel (a Bíróság C‑49/92. P. sz., Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben 1999. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑4125. o.] 115. pontja, valamint C‑199/92. P. sz., Hüls kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑4287. o.] 158. pontja).

37 E tekintetben az EK 81. cikk (1) bekezdésével ellentétes a gazdasági szereplők közötti bármely olyan közvetlen vagy közvetett kapcsolatfelvétel, amely jellegénél fogva vagy befolyásolja a tényleges, illetve potenciális versenytárs piaci magatartását, vagy feltárja az ilyen versenytárs előtt, hogy az érintett piaci szereplő saját maga milyen piaci magatartásról döntött, illetve milyen piaci magatartást fontolgat, amennyiben e kapcsolatfelvétel célja vagy hatása a verseny korlátozása (lásd ebben az értelemben a fenti 36. pontban hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben hozott ítélet 116. és 117. pontját).

38 Az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértésére vonatkozó bizonyításfelvételt illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság kötelezettsége bizonyítani az általa megállapított jogsértést, és olyan bizonyítékokat előterjeszteni, amelyek a jogilag megkövetelt módon igazolják a jogsértést megvalósító körülmények fennállását (a Bíróság C‑185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben 1998. december 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑8417. o.] 58. pontja és a fenti 36. pontban hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben hozott ítélet 86. pontja).

39 Így a Bizottságnak pontos és egybevágó bizonyítékokat kell nyújtania annak bizonyítására, hogy a jogsértés megtörtént (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑62/98. sz., Volkswagen kontra Bizottság ügyben 2000. július 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑2707. o.] 43. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

40 Ugyanakkor fontos hangsúlyozni, hogy nem szükséges a Bizottság által előterjesztett minden egyes bizonyítéknak a jogsértés összes elemét tekintve eleget tennie e feltételeknek. Elegendő, ha az intézmény által hivatkozott bizonyítékok összességükben értékelve megfelelnek e követelménynek (lásd a Törvényszék T‑67/00., T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz., JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2501. o.] 179. és 180. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

41 A versenyellenes megállapodások tilalmának közismert jellegére figyelemmel a Bizottságtól nem várható el, hogy olyan okirati bizonyítékot nyújtson, amely kifejezetten bizonyítja az érintett szereplők kapcsolatfelvételét. A Bizottság rendelkezésére álló töredékes és szórványos elemek mindenesetre kiegészíthetők a releváns körülmények rekonstruálására alkalmas következtetésekkel. A versenyellenes magatartás vagy megállapodás létezésére tehát bizonyos egybeesésekből és jelekből olyan következtetéseket lehet levonni, amelyek együttes vizsgálata egyéb összefüggő magyarázat hiányában a versenyjogi szabályok megsértésének bizonyítékát nyújthatják (a Bíróság C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑123. o.] 55–57. pontja).

42 Amikor a Bizottság a versenyellenes megállapodás vagy magatartás létezésének alátámasztásaképpen okirati bizonyítékokra hivatkozott, akkor az e megállapítást a Törvényszék előtt vitató felek feladata, hogy ne csak a Bizottság elméletének hihető alternatíváját mutassák be, hanem hivatkozzanak a megtámadott határozatban a jogsértés létezésének alátámasztására előterjesztett bizonyítékok elégtelen voltára is (a fenti 40. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 187. pontja).

43 A bírósági felülvizsgálat terjedelmével kapcsolatban az állandó ítélkezési gyakorlat kimondja, hogy amikor az EK 81. cikk (1) bekezdését alkalmazó határozat megsemmisítése iránti keresetet terjesztenek a Törvényszék elé, e bíróság köteles általában teljes körűen megvizsgálni, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdése alkalmazásának feltételei fennállnak‑e (lásd a Törvényszék T‑41/96. sz., Bayer kontra Bizottság ügyben 2000. október 26‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑3383. o.] 62. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

44 Az ártatlanság vélelmének elvével összhangban – amely mint az uniós jogrendszer általános elve, többek között irányadó a vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok megsértésével kapcsolatos olyan eljárásokra, amelyek pénzbüntetés vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezethetnek – a bíróságban felmerülő bármely kételynek annak a vállalkozásnak a javát kell szolgálnia, amely a jogsértést megállapító határozat címzettje (a fenti 36. pontban hivatkozott Hüls kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 149. és 150. pontja, valamint a Törvényszék T‑44/02. OP., T‑54/02. OP. és T‑56/02. OP., T‑60/02. OP., valamint T‑61/02. OP. sz., Dresdner Bank és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3567. o.] 60. és 61. pontja).

45 E megfontolások tükrében kell tehát megvizsgálni, hogy a jelen ügyben a Bizottság jogilag megkövetelt módon bizonyította‑e, hogy a felperes magatartása az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében jogsértésnek minősül.

– Az InBev nyilatkozatáról

46 Mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy a Bizottság nagymértékben (lásd többek között a megtámadott határozat (40)–(62) preambulumbekezdését) az InBev által az engedékenység iránti kérelme keretében a 2000. január 28‑i, illetve február 3‑i, 25‑i és 29‑i leveleiben tett nyilatkozatra támaszkodik, amelyeket kiegészítenek az InBev öt igazgatójának csatolt nyilatkozatai (a megtámadott határozat (34) és (40) preambulumbekezdése, a továbbiakban együtt: az InBev nyilatkozata).

47 A megtámadott határozatból kitűnik, hogy az InBev nyilatkozata utalt „az összehangolás különböző formáinak [meglétére] […] a holland sörpiacon jelen lévő söripari vállalkozások között”, különbséget téve a CBK közgyűlésének hivatalos találkozói, a CBK pénzügyi bizottságának informális találkozói, valamint a „Catherijne‑tömörülés” néven ismert „egyéb [párhuzamos] találkozók” között, amelyeknek résztvevői változtak, és amelyekkel kapcsolatban az InBev úgy nyilatkozott, hogy azoknak nem találta írásos nyomát. Az „egyéb találkozók” többek között az alábbi alcsoportokra bonthatók: „i. a négy fő söripari vállalkozás (Heineken, Interbrew, Grolsch és Bavaria) horecaigazgatóinak találkozói […] ii. a horecaigazgatók és az otthoni fogyasztási ágazatért felelős igazgatók közös találkozói (1998‑ban kettő), valamint iii. az otthoni fogyasztási ágazatért felelős igazgatók találkozói (1999‑ben egy) […]” (a megtámadott határozat (41)–(46) preambulumbekezdése).

48 Az InBev nyilatkozata szerint a pénzügyi bizottság „hivatalos napirenddel működött, ugyanakkor emellett az otthoni fogyasztási ágazat és a horecaágazat árai rögzítésének vitafórumaként is szolgált[; e] vitákról semmilyen beszámoló nem készült” (a megtámadott határozat (43) preambulumbekezdése).

49 Ugyanezen nyilatkozat szerint az „egyéb találkozókon” megtárgyalt témák kiterjedtek a horecaágazatra, valamint az otthoni fogyasztási ágazatra és a saját márkanéven forgalmazott sörök ágazatára is (a megtámadott határozat (47) preambulumbekezdése).

50 Először is a horecaágazatot illetően két fő téma megvitatására került sor: „létezett egy alapvető megállapodás a mennyiségi árengedmények maximális mértékének rögzítését illetően a horecaágazatban [...], a konzultációk egy másik témája a horecaágazatban eszközölt befektetésekre vonatkozott[; amelynek] célja a status quonak az ágazatban való fenntartása, valamint az egyéb söripari vállalkozások ügyfelei átvételének elkerülése volt” (a megtámadott határozat (48) preambulumbekezdése).

51 Az InBev egyik igazgatója kijelenti, hogy nem ismeri az említett megállapodás pontos tartalmát, egy másik igazgató pedig azt úgy írja le, mint „egy nagyon bonyolult és homályos megállapodást a [horecaágazatban nyújtott árengedmények] szintj[é]t illetően, amelyben soha nem működtünk közre”, utalva arra, hogy „[a]z összehangolás a horecaágazat igazgatóinak kéthavonta tartott találkozójából állt, amelynek során megvitatták a »szabály« ismert megsértéseit (bár az homályos volt; piaci túllépésről beszéltünk)” (a megtámadott határozat (48) preambulumbekezdése).

52 Másodszor az otthoni fogyasztási ágazatot illetően az InBev nyilatkozata szerint a megbeszélések mind az általános értelemben vett árszintre, mind a saját márkanéven forgalmazott sörök ágazatára, mint konkrét témára vonatkoztak.

53 Az általános értelemben vett árszintet illetően az InBev egyik igazgatója kijelentette, hogy „szokás volt, hogy egy söripari vállalkozás azt követően emeli az árait, hogy ezt bejelentette a többi söripari vállalkozásnak […;] a kezdeményezés mindig egy nagy söripari vállalkozástól, általában a Heinekentől származott [; i]lyen esetben a többi söripari vállalkozásnak kellő idő állt rendelkezésre az állásfoglaláshoz [; b]ár a söripari vállalkozások nagy vonalakban összehangolták egymással az áraikat, mindegyikük rendelkezett saját árpolitikával, és fenntartotta azt” (a megtámadott határozat (51) preambulumbekezdése).

54 A saját márkanéven forgalmazott sörök ágazatát illetően az InBev kijelenti, hogy az árakra vonatkozó megbeszélések a piaci ágazat holland szereplői (a Bavaria és az Oranjeboom, amelyet később az Interbrew felvásárolt) között 1987 óta folytak. Ehhez hozzáteszi, hogy „[a] két fél megértette, miután arról megbeszélést is folytattak, hogy egyik sem fogadja el a saját márkanévhez kapcsolódó ügyfélkörébe való olyan beavatkozást, amely mennyiségi csökkentéssel jár” (a megtámadott határozat (52) preambulumbekezdése).

55 A Heineken és a Grolsch ebben az ágazatban való érintettségét illetően az InBev nyilatkozata szerint „[a] holland piacot a saját márkanéven forgalmazott sörök (B‑márkanevek) és [az egyéb márkaneveken (A‑márkanevek)] forgalmazott sörök ára közötti jelentős különbség jellemzi; a Heineken, amely nincs jelen a saját márkanéven forgalmazott sörök ágazatában, mindig elutasította az A‑márkanevek árainak emelését, amennyiben a saját márkanéven forgalmazott sörök ára nem nőtt[, és i]lyen módon közvetett nyomást gyakorolt különösen a saját márkanéven forgalmazó gyártókra, így a Bavariára és az Interbrew‑ra” (a megtámadott határozat (53) preambulumbekezdése).

56 Az InBev kijelenti, hogy a forgalmazói márkanevek árait szintén megvitatta a négy söripari vállalkozás, vagyis másként fogalmazva e megbeszélésre a Grolsch jelenlétében került sor egy általánosabb, a sörmárkák árai közötti fenntartandó eltérésekre vonatkozó téma keretében. Az InBev nyilatkozata szerint „a Heineken és a Grolsch évekig nem emelte az árait, és a saját márkanéven forgalmazott sörök, valamint az egyéb söripari vállalkozások saját márkanéven forgalmazott söreinek ára sem nőtt[; a]z utóbbi években a Bavaria és az Interbrew növelte árait, és követte őket a Grolsch is” (a megtámadott határozat (54) preambulumbekezdése). Az is kiderült, hogy „3–4 évvel ezelőtt ezeket az informális konzultációkat integrálták a horecával kapcsolatos Catherijne‑tömörülésbe, amelyben a CBK képviselői is részt vettek [; n]éhány találkozó után úgy döntöttek, hogy a találkozókat ismét otthoni fogyasztási ágazati‑ és horecatalálkozókra bontják” (a megtámadott határozat (54) preambulumbekezdése).

57 Továbbá az InBev kijelenti, hogy a Martens belga söripari vállalkozás 1996–1997‑től kezdődő piaci részesedésszerzése „egy, a forgalmazói márkanevek piacán aktív belga és holland söripari vállalkozások közötti megállapodást[; k]ét, 1998‑ban Bredában [egy szállodában] tartott találkozót [eredményezett; m]egállapodtak abban, hogy a saját márkanév alatt forgalmazott sörök tekintetében tiszteletben tartják a hollandiai és belgiumi ügyfelek részére értékesített mennyiségeket” (a megtámadott határozat (55) preambulumbekezdése).

58 Az InBev igazgatóinak nyilatkozatai szerint az „egyéb találkozókat” annak érdekében szervezték, hogy kölcsönösen biztosítsák egymást a piacon tanúsított „korlátozott jellegű agresszivitásról” (a megtámadott határozat (46) preambulumbekezdése).

59 Az információkérésre 2001. december 19‑én adott válaszában az InBev kijelenti, hogy „az elmúlt évek napirendjeit és az informális találkozók során készített jegyzeteket 1998 novemberének végén megsemmisítették[; a] holland söripari vállalkozások közötti összehangolás létezése ezen időszak körül vált ismertté a piacon, és ekkor alakult ki a holland versenyhatóság ellenőrzésétől való félelem[; a] napirendeket az ezt követő évek során semmisítették meg” (a megtámadott határozat (61) preambulumbekezdése).

60 Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy az uniós jog egyetlen előírása vagy általános elve sem tiltja, hogy a Bizottság valamely vállalkozással szemben más, jogsértés elkövetésével vádolt vállalkozások nyilatkozatára támaszkodjon. Ha ez nem így lenne, az EK 81. cikkbe és EK 82. cikkbe ütköző magatartás bizonyításának a Bizottságra háruló terhe tarthatatlan és ellentétes lenne az EK‑Szerződés alapján ráruházott azon feladattal, hogy ezen előírások megfelelő alkalmazását felügyelje (a fenti 40. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 192. pontja, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

61 A jelen ügyben a felperes nem vitatja az InBev nyilatkozatában szereplő állításokat, amelyek szerint találkozókra került sor a hollandiai sörgyártók képviselői között. Azt sem vitatja, hogy a legtöbb ilyen találkozón képviseltette magát, illetve hogy azok során megbeszéléseket tartottak a holland piacon alkalmazott árszinteket, valamint a horecaágazatbeli ügyfelekkel szemben alkalmazott árengedményeket illetően.

62 Ilyen körülmények között a Bizottság megalapozottan állapíthatta meg, hogy az InBev nyilatkozatában hivatkozott találkozókra sor került, és hogy a felperes képviselői legalábbis ezek közül egyes találkozókon ténylegesen részt vettek.

63 A felperes ugyanakkor vitatja, hogy a szóban forgó találkozók során folytatott megbeszélések versenyellenes megállapodás megkötését vagy az összehangolt magatartás tanúsítására való kötelezettségvállalást eredményezték volna. Kifejti, hogy az említett találkozók jogszerű témákra vonatkoztak, és hogy amennyiben a piaci helyzetet vitatták meg, ezt nem versenyellenes célból tették. E tekintetben a felperes vitatja az InBev nyilatkozatának megbízhatóságát, kifejtve, hogy az homályos, összefüggéstelen, és ellentmond önmagának.

64 A felperes az InBev nyilatkozatának ellentmondásos jellege kapcsán különösen megjegyzi, hogy az több mentő nyilatkozatot tartalmaz.

65 Egyrészt az InBev 2000. február 3‑i kiegészítő nyilatkozatáról van szó, amelyben a következők szerepelnek: „»[F]őként annak érdekében tárgyaltunk, hogy kölcsönösen jelezzük egymásnak, hogy nyugodtak maradunk a piacon. Érintőlegesen vagy egyáltalán nem volt szó árszintekről és eladási pontokról. Tulajdonképpen mindenki hülyének nézte a másikat.« Az utolsó években e találkozók egyre inkább értelmüket veszítették, és az összehangolás homályosabb jelleget öltött” (a megtámadott határozat (46) preambulumbekezdése).

66 Másrészt a felperes az InBev igazgatói nyilatkozatainak bizonyos szakaszaira utal, amelyek értelmében különösen „nem létezett megállapodás az élelmiszerágazatot illetően”; „az áremelésekre ugyanakkor nem megállapodások keretében került sor”; „nincs tudomásom megállapodásról a »forgalmazói márkanevek« ágazatában”; „e találkozó nem volt túl tartalmas. Inkább egy kellemes találkozóról volt szó, konkrét napirend nélkül. Általános észrevételek hangzottak el az árengedményekkel kapcsolatban. Olyan benyomásom volt, hogy már évek óta létezik egyfajta árszintekkel kapcsolatos rendszer vagy az árengedményekre vonatkozó szabály, de ezt konkrétan sosem mondták ki. Csak az árengedmények összesített összegéről beszéltünk nagy általánosságban, amire egyes incidensek kiemelése érdekében került sor”; „[az Interbrew] semmilyen árakkal kapcsolatos megállapodásban nem vett részt”; „továbbá semmilyen összehangolásra nem került sor. Teljesen függetlenül léptünk fel, és a valamennyi sört érintő 1999‑es áremelkedés során növeltük az A‑márkák árát (miután a Bavaria és a Grolsch így tett pár hónappal korábban), ügyfeleink pedig erős ellenállást fejtettek ki a forgalmazói márkanevek kapcsán […], vagyis teljesen jogszerű módon jártunk el”.

67 A felperes előadja, hogy a fent említett nyilatkozatok összeegyeztethetetlenek a Bizottságnak az EK 81. cikk megsértésére vonatkozó megállapításaival. A felperes szerint ebből az következik, hogy az otthoni fogyasztási ágazatban alkalmazott árakban nem állapodtak meg, és azokat nem egyeztették, hogy az Interbrew teljesen függetlenül határozta meg értékesítési árait, hogy a holland söripari vállalkozások között mindig élénk verseny folyt, és hogy nem állt fenn megállapodás a söripari vállalkozások között a horecaágazatban alkalmazott csökkentéseket illetően.

68 Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a felperes részéről az InBev nyilatkozatának egyes, a megbeszélések általános jellegére utaló elemei alapján levont következtetések – amelyek a megbeszélések általános jellegére, egyes ágazatok tekintetében a megállapodás, valamint a megbeszéléseknek a söripari vállalkozások piaci magatartására gyakorolt hatásának hiányára utalnak –önmagukban nem alkalmasak a Bizottság jogsértés fennállására vonatkozó megállapításának megkérdőjelezésére.

69 Az említett nyilatkozat állítólagosan általános jellegét illetően ugyanis emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottságnak gyakran kedvezőtlen körülmények között kell bebizonyítania a jogsértés fennállását, mivel több év telhetett el a jogsértést megvalósító események óta, és mivel a vizsgálat alá vont több vállalkozás nem működött vele tevékenyen együtt. Míg szükségszerűen a Bizottság feladata, hogy bebizonyítsa a jogellenes piacfelosztó megállapodás megkötését, túlzás lenne ezenfelül elvárni, hogy bizonyítékot szolgáltasson e cél elérésének konkrét mechanizmusáról is. A jogsértésért felelős vállalkozásnak ugyanis túl könnyű lenne kibújni a szankció alól, ha arra hivatkozhatna, hogy a jogellenes megállapodás működésével kapcsolatban előterjesztett információk homályosak, olyan helyzetben, amikor a megállapodás létezése és versenyellenes célja mindazonáltal kellőképpen igazolt. A vállalkozások ilyen helyzetben hatékonyan védekezhetnek, feltéve hogy lehetőségük van a Bizottság által velük szemben felhozott valamennyi bizonyítékkal kapcsolatban észrevételeket tenni (a fenti 40. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 203. pontja; lásd még ebben az értelemben a C‑403/04. P. és C‑405/04. P. sz., Sumitomo Metal Industries és Nippon Steel kontra Bizottság egyesített ügyekben 2007. január 25‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑729. o.] 50. pontját).

70 Továbbá az InBev nyilatkozatának állítólagosan azzal kapcsolatos ellentmondásos jellegét illetően, hogy az a jogvita tárgyát képező magatartás által a piacra gyakorolt hatás hiányára utal, emlékeztetni kell arra, hogy magából az EK 81. cikkben található rendelkezés szövegéből az következik, hogy a vállalkozások közötti megállapodások és összehangolt magatartások a piacra gyakorolt hatástól függetlenül tiltottak, amennyiben azoknak versenyellenes céljuk van (a fenti 36. pontban hivatkozott Hüls kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 163–166. pontja, valamint a C‑8/08. sz., T‑Mobile Netherlands és társai ügyben 2009. június 4‑én hozott ítélet [EBHT 2009., I‑4529. o.] 29. pontja).

71 Ennek megfelelően, amennyiben a Bizottság megállapította, hogy versenyellenes célú megállapodások és összehangolt magatartások álltak fenn, e megállapítást nem cáfolhatják meg az összejátszásra irányuló megegyezések alkalmazásának elmaradásából vagy a piacra gyakorolt hatás hiányából levont következtetések.

72 Az otthoni fogyasztási ágazatban és a horecaágazatban a megállapodás hiányára vonatkozó állítólagos kijelentéseket illetően meg kell állapítani, hogy a felperes által hivatkozott szakaszokat összefüggésükben értelmezve semmiképpen sem zárható ki, hogy megállapodás vagy összehangolt gyakorlat létezett az érintett ágazatokban.

73 Ugyanis az otthoni fogyasztási ágazatot illetően (kiskereskedelem) az InBev egyik igazgatójának azon állítását, miszerint „[n]em létezett megállapodás ezen ágazatot illetően”, a söripari vállalkozások által alkalmazott áregyeztetési mechanizmus konkrét leírása követi. A vonatkozó szakasz így szól (a megtámadott határozat (51) preambulumbekezdése):

„Nem létezett megállapodás a kiskereskedelmi (Food) ágazatot illetően. A sörárak emelését illetően szokásos volt, hogy egy söripari vállalkozás azt követően emeli az árait, hogy ezt bejelentette a többi söripari vállalkozásnak. Amikor valamelyik fél ilyen bejelentést tett, megvitatták az emelés piacra gyakorolt hatását; a sör árának emelésére ugyanakkor mégis sor került. A kezdeményezés mindig egy nagy söripari vállalkozástól, általában a Heinekentől származott. Ilyen esetben a többi söripari vállalkozásnak kellő idő állt rendelkezésre az állásfoglaláshoz. A söripari vállalkozások ugyan nagy vonalakban összehangolták egymással az áraikat, azonban mindegyikük rendelkezett saját árpolitikával, és fenntartotta azt.”

74 Ebben az összefüggésben az a puszta tény, hogy az InBev igazgatója a megállapodás „hiányára” utal, nem minősül érvényes érvnek, mivel a Bizottság, illetve adott esetben a Törvényszék feladata az érintett vállalkozások felelősei által tett nyilatkozatokban leírt magatartások jogi minősítése.

75 Ami a horecaágazatban a megállapodás állítólagos hiányát, illetve a megállapodás tiszteletben tartását illeti, meg kell állapítani, hogy az InBev 2000. február 3‑i kiegészítő nyilatkozatának, valamint az InBev igazgatói nyilatkozatának a fenti 65. és 66. pontban hivatkozott szakaszai nem zárják ki az ezen ágazatbeli ügyfeleknek biztosított árengedményekről szóló megállapodás fennállását. Kiemelik, hogy a megbeszélések általános jellegűek voltak, és ritkán vonatkoztak az árszintekre vagy pontos eladási pontokra, e szakaszok a megbeszélések részletességének mértékére vonatkoznak, anélkül azonban, hogy ezek nem cáfolják az EK 81. cikk értelmében vett megállapodás létezését. Ennek megfelelően nem tekinthetők úgy, hogy ellentmondanak annak az InBev nyilatkozatának keretében tett állításnak, miszerint „[l]étezett egy alapvető megállapodás a horecaágazatban a mennyiségek után nyújtott maximális árengedmények rögzítését illetően” (a megtámadott határozat (48) preambulumbekezdése).

76 A fentiekre tekintettel a felperesnek az InBev nyilatkozatának állítólagosan homályos és ellentmondásos jellegére, és ebből kifolyólag a Bizottság részéről az e nyilatkozat szelektív felhasználására vonatkozó érvelése nem megalapozott.

77 Végül az InBev nyilatkozata megbízhatóságának általános értékelését illetően meg kell állapítani, hogy a felperes előadásával ellentétben a Bizottság megalapozottan tulajdoníthatott az InBev nyilatkozatának különösen jelentős bizonyító erőt, mivel egy vállalkozás nevében adott válaszról van szó, amelynek megbízhatósága meghaladja az alkalmazottai valamelyike által tett nyilatkozat hitelességét, akármilyen tapasztalattal vagy személyes véleménnyel is rendelkezzen az utóbbi. Azt is fontos megjegyezni, hogy az InBev nyilatkozata a vállalkozás által végzett belső vizsgálat eredményét tükrözi, és hogy azt a Bizottsághoz egy ügyvéd terjesztette elő, akinek szakmai kötelessége volt a vállalkozás érdekei alapján eljárni. Így nem vallhatta be könnyelműen a jogsértés létezését anélkül, hogy értékelte volna ennek következményeit (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑23/99. sz., LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1705. o.] 45. pontját, valamint a fenti 40. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 206. pontját).

78 Emellett az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy bár általánosan elfogadott, hogy a jogsértő kartell fő résztvevői által önkéntesen szolgáltatott bizonyítékok bizonyos fenntartással kezelendők, tekintettel arra a lehetőségre, hogy e résztvevők hajlamosak kicsinyíteni a jogsértésben való közreműködésük jelentőségét, a többiekét pedig nagyítani, az a tény, hogy valamely vállalkozás a bírság összegének csökkentése érdekében el kívánja érni az engedékenységi közlemény vele szemben való alkalmazását, ez nem jelent szükségszerűen indítékot arra, hogy a kartell többi tagjának részvételére vonatkozóan elferdített bizonyítékokat terjesszen elő. A Bizottság félrevezetésére irányuló szándék ugyanis megkérdőjelezi a kérelmező együttműködésének őszinteségét és teljességét, következésképpen az engedékenységi közlemény kedvezményéből való részesülést veszélyezteti (a Törvényszék T‑120/04. sz., Peróxidos Orgánicos kontra Bizottság ügyben 2006. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑4441. o.] 70. pontja).

79 Valójában figyelembe kell venni azt is, hogy egyetlen, kartellben való részvétellel vádolt vállalkozás vallomása, amelynek pontosságát több más, hasonlóan megvádolt vállalkozás vitatja, nem tekinthető az utóbbiak által elkövetett jogsértés megfelelő bizonyítékának, ha más bizonyíték azt nem támasztja alá (lásd ilyen értelemben a Törvényszék T‑337/94. sz., Enso‑Gutzeit kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1571. o.] 91. pontját, valamint a fenti 40. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 219. pontját).

80 Az InBev nyilatkozata tehát önmagában nem elegendő a jogsértés fennállásának bizonyításához, hanem azt más bizonyítékoknak is meg kell erősíteniük.

81 Mindazonáltal meg kell állapítani a jelen ügyben a megerősítés elvárt mértéke az InBev nyilatkozatának hitelességét tekintve annak pontossága és megbízhatósága vonatkozásában is alacsonyabb, mint abban az esetben volna, ha e nyilatkozat nem lenne különösebben hiteles. Tehát ha megállapítható, hogy egybehangzó bizonyítékok valamely csoportja lehetővé tette az InBev nyilatkozatában hivatkozott és a megtámadott határozat 1. cikkében említett magatartások létezésének és bizonyos konkrét részleteinek alátámasztását, akkor az utóbbi nyilatkozat önmagában is elegendő lehet a megtámadott határozat más részeinek igazolására. Amennyiben továbbá valamely dokumentum nem mond nyilvánvalóan ellent az InBev nyilatkozatának a kifogásolt magatartások létezésével vagy alapvető tartalmával kapcsolatban, akkor ahhoz, hogy e nyilatkozat a terhelő bizonyítékok körében megerősítő bizonyíték gyanánt bizonyos értékkel bírjon, elegendő, ha a benne leírt magatartások lényeges elemeit tanúsítja (lásd ebben az értelemben a fenti 40. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 220. pontját, és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

82 A fentiek tükrében meg kell vizsgálni a felperesnek a Bizottság által a megtámadott határozatban az InBev nyilatkozatából levont megállapítások alátámasztása érdekében hivatkozott egyéb bizonyítékokra vonatkozó érveit.

– Az egyéb bizonyítékokról

83 A megtámadott határozatban a Bizottság kijelenti, hogy az InBev nyilatkozatát a felperestől és a többi holland söripari vállalkozástól származó számos belső dokumentum, valamint a helyszíni vizsgálatokat, illetve az információkérést követően szerzett és a találkozókról készült kézzel írott jegyzetek, költségkimutatások és határidőnapló‑másolatok is megerősítik.

84 A megtámadott határozat (67) preambulumbekezdésében a Bizottság a Grolsch egyik kereskedelmi igazgatójának az 1996. február 27‑én tartott találkozóra vonatkozó kézzel írott jegyzeteire hivatkozik, amelyekben a találkozó a célját a „CBK cie HOR cath” megjegyzés jelöli. E jegyzetek között szerepel a következő szakasz „Kezesség/finanszírozás: fin[anszírozás] […] céljából […] meghaladják az egyes [eladási] pontok szükségleteit. Vagyis […] millió”.

85 A Bizottság szerint e szakaszból kitűnik, hogy a szóban forgó négy söripari vállalkozás egy „Catherijne”‑találkozó keretében megvitatta az egyes horecaügyfelekkel szemben alkalmazott vagy alkalmazandó pénzügyi feltételeket (a megtámadott határozat (72) preambulumbekezdése), és konkrétabban egy számos Hollandiában található horecalétesítménnyel rendelkező tulajdonos által működtetett létesítményekkel szemben alkalmazott pénzügyi feltételeket.

86 A megtámadott határozat (76) preambulumbekezdésében a Bizottság a Bavaria egy horecaigazgatójának kézzel írott, az 1996. június 19‑én tartott találkozóra vonatkozó jegyzeteire hivatkozik. A jegyzetek a következőket tartalmazzák:

„– áradaptáció

otthoni fogyasztás magas – alacsony

Bavaria – Interbrew egyzetetés

[…] és […] -> probléma […]

Martens

Schultenbrau !! 89 ct

– csak a hordónkénti ár emelése

érvek

csak teljes egészében Hein + Grolsch

Frise US Heit

Interbrew \

| együttesen emelnek

Bavaria /

-> […] szintén

az alsó jobban emelkedik, mint a felső

– levegő befújása

– megállapodások

egészségesebbé tenni a Heineken hordónkénti 7,5 italárusítási árengedményét

a képviselők felkészítése az esetleges megállapodásokkal kapcsolatban

Interbrew \

| levegőt lehet használni

Grolsch /”.

87 A Bizottság szerint e jegyzetek azt mutatják, hogy a jelen lévő söripari vállalkozások részletesen megvitatták az árakat, mind a saját márkanéven, mind a hordókban forgalmazott sör tekintetében, valamint hogy az olcsóbb, az Interbrew és a Bavaria által előállított sörök árának nagyobb mértékben kellett emelkednie, mint a drágább, a Heineken és a Grolsch által értékesített sörök árának (a megtámadott határozat (85) preambulumbekezdése).

88 A megtámadott határozat (89) preambulumbekezdésében a Bizottság egy levélre hivatkozik, amelyet az Interbrew Nederland vezérigazgatója 1997. március 25‑én küldött az InBev belgiumi székhelyére:

„Jelenleg konszenzus áll fenn a fő söripari vállalkozások között az árak 1998 előtti emelése tekintetében. Ez lehetővé teszi a söripari vállalkozások számára, hogy növeljék a szükséges kiegészítő promóciós költségvetést érintő árrésüket. Az A‑márkák által érintett piaci szereplők arra törekszenek, hogy az A‑márkákat (plusz 2 NLG/hl) és a B‑márkákat (plusz 4 NLG/hl) érintő áremelés között különbséget tegyenek. Ez számomra igen irreálisnak tűnik – valamennyiünknek egységes 4 NLG emelést kell végrehajtanunk. Kizárom az áremelést a különleges, »magukat itató« söreink esetében (DAS, Hoegaarden, Leffe). A tárgyalások megkezdődtek.”

89 A Bizottság e levél alapján arra a következtetésre jutott, hogy a fő gyártók az ártárgyalásaikat követően 1998 előtti áremelést irányoztak elő. Ezen túlmenően e levél megerősíti a gyártók, illetve és az olcsóbb és drágább sörmárkák közötti különbségtételt (a megtámadott határozat (90) preambulumbekezdése).

90 A megtámadott határozat (92) preambulumbekezdésében a Bizottság a Bavaria igazgatótanácsa egy tagjának kézzel írott, az 1997. május 1‑jei találkozóra vonatkozó jegyzeteire hivatkozik. A következő szakaszokat idézi:

„Catherijne klub 1/5 – 97

a csoport »belső« átlépéseinek

szintén tiszteletben kell tartaniuk az »árszintet«

[…] »Hága«

A Monster ZH [Dél‑Hollandia] magasabb versengő kínálat”.

91 A Bizottság szerint e jegyzetek megerősítik, hogy a söripari vállalkozások az egyedi értékesítési pontokra alkalmazott kereskedelmi feltételek tekintetében megvitatták az „árszintet”, az egyik csoportból a másik csoportba való átlépés esetében, valamint a csoporton belüli átlépés esetében is (a megtámadott határozat (99) preambulumbekezdése).

92 A megtámadott határozat (100) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapítja, hogy a fent említett jegyzetek tartalmazzák a „Heineken/Amstel/Brand/Grolsch” neveket az első sorban, valamint az „Interbrew/Bavaria” neveket a második sorban, e két sort pedig egy kapcsos zárójel köti össze, amely után a „nincs áremelés” szöveg áll. A Bizottság ebből arra a következtet, hogy a Heineken és a Grolsch tulajdonában álló A‑márkák és az Interbrew és a Bavaria tulajdonában álló B‑márkák közötti megkülönböztetés állt a söripari vállalkozások által a söráremelés tárgyában folytatott megbeszélések középpontjában (a megtámadott határozat (103) preambulumbekezdése).

93 A megtámadott határozat (117) preambulumbekezdésében a Bizottság a Bavaria igazgatótanácsa egyik tagjának az 1997. december 17‑i találkozóra vonatkozó kézzel írott jegyzeteire hivatkozik. A következő szakaszt idézi:

„2) Az árak helyzete: március/április

egylépcsős rakéta/kétlépcsős rakéta

a) a Heineken nem kelt túl nagy feltűnést! ! Heineken 18.59

b) emelés esetén: teljesen megvitatható; teljes meggyőződéssel; lesz támogatás”.

94 A Bizottság ebből azt a következtetést vonja le, hogy az 1997. november 17‑i találkozón jelen lévő söripari vállalkozások – vagyis a Bavaria, a Grolsch és a Heineken – az áremeléseket, valamint az áremelkedésekre adott lehetséges reakciókat vitatták meg (a megtámadott határozat (127) preambulumbekezdése).

95 A megtámadott határozat (129) preambulumbekezdésében a Bizottság a Bavaria egyik horecaigazgatójának az 1998. március 12‑i találkozóra vonatkozó kézzel írott jegyzeteire hivatkozik:

„– Kevés dolog történt január 1‑je óta

– A‑márkák: nincs pánik az árhoz képest Hein

9,95‑re lemenni 11,49‑ről nincs sok értelme Int

9,75 9,36 Bavaria

2x 4,95 4,75 }→

forgalmazói márkák

a piac alján lévő ár

[…] március közepe Bavaria valami

az Amstel (17) alatt a Bavaria (15)

9.75‑ről 10,75‑re, ha semmi

se történik, akkor a Grolsch és a Hein

emelés kis sörfőzőknél

→ megállapodás rögzítése […] és Dick

Ennek »bizonyíthatónak« kell lennie Nielsen révén, különben

semmi sem történik”.

96 A Bizottság szerint ebből kitűnik, hogy az 1998. március 12‑i találkozón jelenlévő söripari vállalkozások megvitatták a holland szupermarketeknek nyújtott engedményeket (a megtámadott határozat (137) preambulumbekezdése), valamint hogy a Bavaria által végzett áremeléseknek az a szupermarketek pénztárainak AC Nielsen által gyűjtött adatai által kimutathatónak kellett lenniük (a megtámadott határozat (133) preambulumbekezdése).

97 A megtámadott határozat (138) preambulumbekezdésében a Bizottság a fent említett kézzel írott jegyzetek egy másik szakaszára hivatkozik:

„Bav kamat 4% ? 6 1/2

kivéve

ha reklámtérítés van”.

98 A Bizottság szerint e szakasz azt bizonyítja, hogy megbeszélést folytattak a horeca‑eladásipontoknak nyújtott hitelekre alkalmazott kamatok szintjéről (a megtámadott határozat (142) preambulumbekezdése).

99 A megtámadott határozat (143) preambulumbekezdésében a Bizottság továbbá a fent említett kézzel írott jegyzetek harmadik szakaszára hivatkozik:

„Futballklubok Előadótermek Színházak

Diákszervezetek

[…]

Grolsch

Az árszint felett/azon kívül

130

[…] (125) 124,5 ”.

100 A Bizottság szerint ebből kitűnik, hogy a söripari vállalkozások külön megbeszélést tartottak meghatározott horecaügyfelekről egy „árszinttel” összefüggésben, ami megerősíti az InBev nyilatkozatát az „árszint” kifejezéssel jelölt megállapodás létezése tekintetében (a megtámadott határozat (147) preambulumbekezdése).

101 A megtámadott határozat (156) preambulumbekezdésében a Bizottság a Bavaria igazgatótanácsa egyik tagjának az 1998. július 3‑i találkozóra vonatkozó kézzel írott jegyzeteinek egy szakaszára hivatkozik:

„[…] Heineken emelt

[…] >> Heineken hordós sör”.

102 A Bizottság ebből azt a következtetést vonja le, hogy a söripari vállalkozások megvitatták mind az otthoni fogyasztási ágazat ügyfeleivel, mind az egyik, horecaügyféllel szemben alkalmazott árakat (a megtámadott határozat (162)–(164) preambulumbekezdése).

103 A megtámadott határozat (165) preambulumbekezdésében a Bizottság a fent említett kézzel írott jegyzetek egy másik szakaszára hivatkozik:

„ Kávézó […] 1800 […]

[…] 400 […]

60/hl

650.000,- V.B.K.”.

104 A Bizottság szerint ebből a szakaszból kitűnik, hogy a söripari vállalkozások megvitattak egy meghatározott horeca‑eladásipontokban nyújtott árengedményt és/vagy a számukra biztosított vagy biztosítandó árcsökkentést (a megtámadott határozat (171) preambulumbekezdése).

105 A megtámadott határozat (174) preambulumbekezdésében a Bizottság egy 1998. június 30‑án kelt dokumentumra, valamint a Heineken egy, az új, az üveges és csapolt sörökre (tartályos és hordós sörök) 1998. június 1‑jétől alkalmazandó árakat bejelentő árlistájára hivatkozik, amely dokumentumokat a Grolsch egyik „otthoni fogyasztási” értékesítési igazgatójának irodájában találtak meg, és amelyek az „agenda c[ommiss]ie CBK”‑ra (a CBK napirendi bizottsága) utalnak. A Bizottság szerint ezek a dokumentumok megerősítik az InBev nyilatkozatát, miszerint az érintett találkozókon mind az otthoni fogyasztásra vonatkozó árakat, mind a horecapiacon folytatott versenyt megtárgyalták (a megtámadott határozat (175) preambulumbekezdése).

106 A megtámadott határozat (179) preambulumbekezdésében a Bizottság a Heineken egy, a Heineken igazgatóságának címzett 1998. október 14‑i belső feljegyzésére hivatkozik, amely a következőképpen szól: „a Bavaria által a CBK keretében ígért áremelés nem tűnik ki egyértelműen a Nielsen [adataiból]”. A Bizottság szerint ez a feljegyzés megerősíti azt a következtetést, miszerint a Bavaria az 1998. március 12‑én tartott találkozó során bejelentette, hogy elsőként szándékozik emelni árait az otthoni fogyasztási ágazatban, amelyet a többi söripari vállalkozásnak később kellett követnie, és a Bavaria által alkalmazott emeléseknek a Nielsen adatai alapján „bizonyíthatónak” kellett lenniük (a megtámadott határozat (180) preambulumbekezdése).

107 A megtámadott határozat (184) preambulumbekezdésében a Bizottság a Heineken hollandiai horecaágazata egyik igazgatójának a Brand BV Heineken söripari vállalkozás marketingigazgatója, illetve otthoni fogyasztási ágazatának igazgatója által a Bavaria igazgatótanácsának egyik tagjával folytatott találkozóra vonatkozóan küldött levélre hivatkozik:

„Az [1998.] szeptember 9‑én Noordwijkban tartott élelmiszeripari kiállításon [a Bavaria igazgatótanácsának egyik tagja] beszélt velem az ügyről […] és a Heineken reakciójáról. Röviden, álláspontja szerint a Heineken sokkal hamarabb is leülhetett volna a tárgyalóasztalhoz a Heineken és a Bavaria felsővezetőivel a hollandiai horecapiacot illetően. Az elveszített hektolitereket így más módon lehetett volna kompenzálni. Emellett hozzátette, hogy a Bavaria akkor talán más olyan potenciális horecaágazatbeli ügyfelekre volt figyelemmel, akik önkéntesen (a hangsúly szerinte az önkéntesen kifejezésen volt, mint szerinte […] esetében) át kívántak lépni a Bavariához [a Heineken egy hollandiai horecaágazati felelősének keresztneve], magától értetődik, hogy e mondatok teljes mértékben illeszkednek a […] jól ismert mondandójába […]. Nem akartalak megfosztani ettől az információtól. Sok sikert a találkozódhoz.”

108 A Bizottság úgy véli, hogy ez a levél megerősíti az InBev nyilatkozatát, miszerint a söripari vállalkozások nemcsak az árcsökkentések korlátozásait tárgyalták meg, hanem a másik söripari vállalkozáshoz átpártoló eladási pontokra vonatkozó korlátozásokat is, és nemcsak többoldalú találkozók során, hanem kétoldalú találkozók alkalmával is (a megtámadott határozat (189) preambulumbekezdése).

109 A megtámadott határozat (193) preambulumbekezdésében a Bizottság a Grolsche Bierbrouwerij Nederland egyik ügyvezető igazgatójának az 1999. január 8‑i találkozóra szóló meghívóján szereplő kézzel írott jegyzeteire hivatkozik:

„– ’98‑as eladások

– a sör ára →

– »pinool« típusú rekeszek | akciók/II. kat.

– rekeszek | alacsony

| hordó

| NMA”.

110 Ebből a Bizottság szerint az következik, hogy a sör áráról folytatott megbeszélések négy tényezőre összpontosítottak: egyrészt az otthoni fogyasztási piacon gyakorolt kedvezményes akciókra, másrészt az alacsonyabb árú és saját márkanéven forgalmazott sörök árára, harmadrészt a hordós – vagyis a holland sörpiac horecaágazatában használt nagy tartályokban tárolt – sörök árára, negyedrészt pedig a holland versenyhatóságra, az NMA‑ra (a megtámadott határozat (194) preambulumbekezdése).

111 A megtámadott határozat (197) és (199) preambulumbekezdésében a Bizottság az 1999. január 8‑i értekezleten megtárgyalandó témák listájára hivatkozik, amelyen a Grolsch egyik képviselője feljegyezte a „BP” rövidítést, amit a Bizottság úgy értelmez, mint a „sör árát” (bierprijs) vagy „alsó árat” (bodemprijs), valamint azt, hogy „P[rivate] L[abel] 50 ct.‑vel több”. A Bizottság ezekből az utalásokból arra következtet, hogy a hordós sör tekintetében a söripari vállalkozások részletesen megvitatták az árakat (a megtámadott határozat (203) preambulumbekezdése).

112 A megtámadott határozat (212) és (213) preambulumbekezdésében a Bizottság egy olyan dokumentumra hivatkozik, amely a Heineken és a Grolsch között három igazgatósági szintű kapcsolatfelvételre utal 1999. július 5. körül, utalva a két söripari vállalkozás közötti „árháborúra”. A Bizottság ebből azt a következtetést vonja le, hogy a Heineken közvetlenül kapcsolatba lépett a Grolschsal a csökkentések tekintetében, és erre másfél hónappal azelőtt került sor, hogy egy olyan áruházlánc, amellyel szemben a Grolsch elutasította a kompenzáció nyújtását, átmenetileg ténylegesen csökkentette volna az árakat (a megtámadott határozat (213) preambulumbekezdése).

113 A megtámadott határozat (224) preambulumbekezdésében a Bizottság a közigazgatási eljárás iratai között szereplő több dokumentumra hivatkozik, amelyekből kitűnik, hogy milyen kérdéseket vitattak meg a Bavaria és az InBev között 1995. március 8‑án, 1997 márciusának második felében, 1997. május 12‑én, 1997. június 19‑én és 1997. szeptember 8‑án tartott kétoldalú találkozókon. Ezek közül a következő szakaszokra hivatkozik:

– az 1995. március 8‑án tartott találkozó: „a [Bavaria] és az [Interbrew Nederland] egyaránt megerősítette, hogy súlyos problémái vannak [...]‑vel Hollandiában” (a megtámadott határozat 491. lábjegyzete);

– az 1997. május 12‑én tartott találkozó: úgy hivatkoztak az „áremelésre” és „a saját márkanevekre, mint Damoklész kardjára […] a Grolsch és főként a Heineken által a saját márkanéven forgalmazott sörök árának emelése érdekében gyakorolt pszichológiai nyomás” (a megtámadott határozat 493. lábjegyzete);

– az 1997. június 19‑én tartott találkozó: megvitatták „a forgalmazói márkanevek szegmensében követendő magatartást és ehhez kapcsolódóan az Interbrew‑nak a Martensszel szembeni helyzetét (amelyet nem kívánatos vendégnek tekintettek a holland sörök világában [)]” (a megtámadott határozat 494. lábjegyzete);

– az 1997. szeptember 8‑án tartott találkozó: hivatkoztak „a saját márkanevek piacának helyzetére Hollandiában, valamint arra, hogy a Bavaria átvett egy ügyfelet az Interbrew‑tól […] a Bavaria [ügyfelének] tett alsó ajánlat […] megváltoztatta a status quót […]”(a megtámadott határozat 495. lábjegyzete).

114 A Bizottság úgy értelmezi ezeket a dokumentumokat, mint annak bizonyítékát, hogy a Bavaria és az InBev között folyt kétoldalú megbeszélések lehetővé tették a „fegyveres béke” vagy egy „meg nem támadási szerződés” fenntartását a saját márkanéven forgalmazott sörök tekintetében (a megtámadott határozat (223) preambulumbekezdése).

115 A megtámadott határozat (227) preambulumbekezdésében a Bizottság az 1997. szeptember 26‑án kelt levélre hivatkozik, amelyet az Interbrew Nederland egyik exportigazgatója intézett az Interbrew székhelyének egyik exportigazgatójához a „németországi sörértékesítések és a forgalmazói márkanevek” tárgyában:

„Nemrégiben tárgyaltam ezzel kapcsolatban fő hollandiai versenytársunkkal, és ebből az alkalomból megtudtam, hogy találkozni fognak […], hogy az 1998‑ban értékesítendő TIP sörök mennyiségét tekintve előrelépjenek‑e, vagy sem. Érdeklődtem azon árszint felől, amellyel dolgozni kívánnak, és számomra a […] székhelyének járó hozzájárulás levonásával pontosan ugyanezt az árat erősítette meg, valamint azt a tényt, hogy ezen az áron körülbelül 200 000 hl mennyiséget fogadna el.”

116 A Bizottság szerint ebből kitűnik, hogy az Interbrew részletes információkat kért és kapott a Bavariától az általa saját márkanéven valamely német nagykereskedelmi lánc számára végzendő esetleges sörszállításra vonatkozó mennyiségeket és árakat illetően. A Bizottság úgy véli, hogy e körülmény megerősíti az InBev nyilatkozatát, miszerint az Interbrew és a Bavaria információkat cserélt a saját márkanéven forgalmazott sörök ügyfeleknek javasolt árszintjeit illetően. A Bizottság ezen túlmenően kifejti, hogy ezt a tényt az Interbrew egy 2006. február 21‑én kelt levélben elismerte (a megtámadott határozat (228) preambulumbekezdése).

117 A megtámadott határozat (234) preambulumbekezdésében a Bizottság a Haacht söripari vállalkozásnak az 1998. június 14‑én vagy 15‑én a Bavaria, az Interbrew Nederland, valamint az Interbrew Belgique, Alken‑Maes, Haacht és Martens söripari vállalkozások között zajlott találkozóra vonatkozó alábbi nyilatkozatára hivatkozik:

„E találkozó során a holland söripari vállalkozásokat tájékoztatták a belga résztvevők között zajlott információcsere tartalmáról. A holland söripari vállalkozások hozzájárulásukat adták az adatok cseréjéhez a mennyiségeket, az kiszerelés típusait, a szerződések tartamát és az esetleges lejárati időpontokat, valamint az ügyfeleket illetően. Az árak tekintetében a felek elvi alapon megállapodtak, hogy azzal kapcsolatban nem cserélnek információkat […]

A találkozó résztvevői úgy vélték, hogy egy semleges felet kell megbízni az információcsere központosításával. Ezt az igényt azért terjesztették elő, mert a holland piacon jelenlévő szereplők nem bíztak a többi félben. A Haachtot kérték fel, hogy központosítsa az információkat, mivel nem volt tevékeny a holland piacon.”

118 A Bizottság úgy véli, hogy ez a nyilatkozat a tárgyalt ponton megerősíti az InBev nyilatkozatát (a megtámadott határozat (235) preambulumbekezdése).

119 A megtámadott határozat (236) preambulumbekezdésében a Bizottság a fent említett 1998. június 14‑én vagy 15‑én tartott találkozón készített, kézzel írott jegyzetekre hivatkozik, amelyeket a Bavaria igazgatótanácsa egyik elnöke titkárnőjének irodájában találtak:

„Martens → Hollandiában soha semmi nem konkretizálódott

→ alacsony – piac – árletörő

|→ az árajánlatokat előterjesztették

Interbrew Nederland – Martens -> árajánlat előterjesztve valamelyik nagy forgalmazóimárka‑ügyfélnek

[…]

7,68 [nagyjából]

Martens – »árcsökkentés Belgium«

jelenleg NL → […]

az Interbrew Belgique megtette az első lépést a P[rivate] L[abel]‑t illetően

kizárólag […]

Pilsener […]

/ \ / \

egy többszörös

[…] – „eldöntött” |→ az Interbrew‑nál

KAT I+II”.

120 A Bizottság szerint e jegyzetek megerősítik, hogy az Interbrew Belgique találkozót kezdeményezett a saját márkanéven forgalmazott söröket illetően, amelynek során döntöttek arról, hogy valamely kiskereskedelmi beszerző szervezettel kötött szerződés „a hollandiai Interbrew‑hoz kerül” (a megtámadott határozat (237) preambulumbekezdése).

121 Ezen utóbbi találkozót illetően a Bizottság hivatkozik továbbá az InBev egyik „otthoni fogyasztási” igazgatójának alábbi nyilatkozatára, amelyet az InBev 2006. február 21‑én az információkérésre válaszul nyújtott be (a megtámadott határozat (238) preambulumbekezdése):

„Egy adott pillanatban […], [...] úr a […]‑től szembesített a Martens által neki javasolt alacsony árral. Azt állította, hogy üvegenként 0,32 NLG árat kapott. Ez megfelel a [Bavaria felelőse] jegyzeteiben említett 24 üveges rekeszenkénti 7,68 NLG árnak. E megbeszélések keretében, amelyekre 1998 áprilisától június elejéig került sor, azt javasoltam, hogy lépjenek át a II. kategóriába, és így majd csökkenni fog a jövedéki adójuk. Végül 1998 júniusának elején megállapodást kötöttünk a [...]‑val, amely egy új [...] II. kategóriás sör szállítására vonatkozott. A II. kategóriába tartozó sörre való átállásból eredő jövedékiadó‑csökkentésnek köszönhetően lehetőségünk volt 6,36 NLG összeget ajánlani (amely tartalmazta a 0,84 NLG jövedékiadó‑csökkenést), és így elhárítani a Martens ajánlatát.

[…]

Az 1998. június 14‑én vagy 15‑én tartott találkozó idején […] az Interbrew […]‑val az I. kategóriába […] és II. kategóriába tartozó sörök szállításáról állapodott meg. E találkozó során két okból [...] rögzítettem a megbeszéléseket és a […]‑val kötött megállapodást. Először is szembesíteni szerettem volna a Martenst az általa […]‑nak tett ajánlattal, mivel mindig tagadta, hogy ajánlatokat tett volna Hollandiában. Másodszor tájékoztatni kívántam a többi résztvevőt, hogy a továbbiakban ne tegyenek ajánlatokat […]‑nak, tekintettel az Interbrew és a […] között kötött megállapodásra. A [megtámadott határozat (236) preambulumbekezdésében szereplő dokumentum] n. sora tanúsítja az I. kategóriába és a II. kategóriába tartozó sörök szállítására vonatkozó szerződés Interbrew és […] közötti megkötésére vonatkozó közlésemet. E szerződés fennállása […] kitűnik az 1998. június 24‑i faxból.”

122 A megtámadott határozat (240) preambulumbekezdésében a Bizottság a belga Haacht söripari vállalkozásnak az 1998. július 7‑én tartott második belga–holland találkozóra vonatkozó nyilatkozatára hivatkozik, miszerint:

„Ez a felek között szervezett utolsó találkozó. Az utolsó találkozó során a Haacht ismertette a holland piacon gyűjtött információkat.

A felek ezt követően témát váltottak annak érdekében, hogy megvitassanak néhány kevésbé fontos kérdést, azonban a Haacht képviselője nem vett részt ezen a megbeszélésen. Mindentől függetlenül semmilyen fontos információt nem cseréltek e témákban. E találkozó olyan benyomást keltett, hogy semmi konkrétumot nem hozott.”

123 A Bizottság szerint az Interbrew egyik „otthoni fogyasztási” igazgatójának nyilatkozata megerősítette a Haacht azon nyilatkozatát, miszerint ez volt az utolsó belga–holland találkozó. A Bizottság úgy véli, hogy az e találkozók beszüntetésére vonatkozó döntés konkrét indokon alapult, mégpedig az attól való félelmen, hogy a holland versenyhatóság egy vagy több söripari vállalkozásnál beavatkozik, amit az InBev nyilatkozata is megerősít (a megtámadott határozat (241) preambulumbekezdése).

124 A megtámadott határozat (248) preambulumbekezdésében a Bizottság a Heineken egyik belső nyilatkozatára hivatkozik, miszerint „a belga Martens söripari vállalkozás által ténylegesen alkalmazott rendkívül alacsony árak […] ellentétben állnak azzal a politikával, amely szerint a piac alsó részét magasabb árszintre kell hozni”.

125 Végül a megtámadott határozat (249) preambulumbekezdésében a Bizottság a 2000. március 23‑án tartott helyszíni vizsgálata során tett és a Grolsche Bierbrouwerij Nederland egyik ügyvezető igazgatója – aki később a Koninklijke Grolsch igazgatótanácsának elnöke lett – által aláírt nyilatkozatra hivatkozik:

„Magával hozta a […] »A nagybani árak nettó 2,00 NLG/hl mértékű emelésén alapuló árak forgatókönyve« című dokumentumot, amelyben szerepel »CBK – Fie – mindig elhozni« a CBK pénzügyi bizottságának üléseire megjegyzés. E dokumentumot arra használta, hogy felhívja az Interbrew és a Bavaria (a saját márkanéven forgalmazott sörök hollandiai gyártói) figyelmét a saját márkanéven forgalmazott sörök árának (rekeszenként kevesebb, mint 10 gulden) szerinte elfogadhatatlan rögzítésére.”

126 A megtámadott határozat ugyanezen preambulumbekezdésében a Bizottság továbbá a Heineken Nederland egyik ügyvezető igazgatójának alábbi nyilatkozatára hivatkozik:

„Már jelen voltam a CBK egyik találkozóján, amikor a többiek a saját márkanéven forgalmazott sörök árának rögzítéséről beszéltek. Az ilyen megjegyezések egyfajta nyugtalanságot fejeztek ki. Én nem reagáltam, mivel főszabály szerint a Heineken nem tevékeny a saját márkanéven forgalmazott sörök gyártásában.”

127 A Bizottság e szakaszokból azt a következtetést vonja le a megtámado