ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
22

A 89/104 első irányelv (5), (7) és (8) preambulumbekezdése értelmében: „[M]ivel a tagállamok továbbra is szabadon határozhatják meg a lajstromozás útján megszerzett védjegyek lajstromozásával és törlésével, valamint oltalmuk megszűnésének megállapításával kapcsolatos eljárásjogi rendelkezéseket; mivel meghatározhatják például a védjegy lajstromozására vagy törlésére irányuló eljárás formáját, dönthetnek arról, hogy a védjegy lajstromozására, illetve törlésére irányuló eljárásban érvényesíthetők‑e korábbi jogok, valamint arról, hogy a lajstromozási eljárásban a korábbi jogok felszólalás alapján, illetve hivatali vizsgálat keretében érvényesíthetők‑e; mivel a tagállamok továbbra is szabadon határozhatják meg a védjegyoltalom megszűnése megállapításának, illetve a védjegy törlésének jogkövetkezményeit; […] mivel a jogszabályok közelítésével elérni kívánt célkitűzések megvalósítása megkívánja, hogy a lajstromozott védjegy megszerzésének és a védjegyoltalom fenntartásának feltételei valamennyi tagállamban általában azonosak legyenek; mivel ennek érdekében szükség van a védjegyoltalomban részesíthető megjelölések példálózó felsorolására, feltéve hogy az ilyen megjelölések alkalmasak arra, hogy valamely vállalkozás áruit vagy szolgáltatásait más vállalkozások áruitól vagy szolgáltatásaitól megkülönböztessék; mivel kimerítően fel kell sorolni a védjegy lajstromozását kizáró, illetve annak törlésére alapot adó – például a megkülönböztető képesség hiányával vagy a védjegy korábbi jogokkal való ütközésével kapcsolatos – okokat, még akkor is, ha egyes okokról a tagállamok szabadon dönthetnek, így elhatározhatják, hogy azokat továbbra is alkalmazzák‑e, illetve jogszabályaikba bevezetik‑e; mivel a tagállamok továbbra is alkalmazhatnak, illetve jogszabályaikba bevezethetnek olyan, a lajstromozást kizáró, illetve törlési okokat, amelyek a védjegyoltalom megszerzésének vagy fenntartásának a jogközelítésről szóló rendelkezésekkel nem érintett – például a védjegyoltalomra való jogosultságra, a védjegyoltalom megújítására vagy a díjak megfizetésére vonatkozó, vagy az eljárásjogi rendelkezések megsértésével összefüggő – feltételeihez kapcsolódnak; mivel a Közösségben lajstromozott és oltalom alatt álló védjegyek számának, és ennek következtében a közöttük felmerülő ütközések számának csökkentése érdekében alapvető követelmény, hogy a lajstromozott védjegyet ténylegesen használják, illetve a tényleges védjegyhasználat elmulasztása esetén az oltalom megszűnését lehessen megállapítani; mivel gondoskodni kell arról, hogy egy ténylegesen nem használt korábbi védjegyre tekintettel egy másik védjegy törlésének ne legyen helye, miközben a tagállamok ugyanezt az elvet szabadon alkalmazhassák a védjegyek lajstromozása tekintetében, illetve biztosíthassák, hogy a védjegybitorlási perben ne lehessen a védjegyoltalom alapján fellépni, ha a perben a védjegyoltalom megszűnésének megállapítására alapított kifogás eredményeként megállapítják, hogy a védjegy oltalma megszűnt; mivel az ezekre az esetekre irányadó eljárásjogi szabályokat a tagállamok állapíthatják meg”.
2

E kérelmet az egyrészről a GAEC Jeanningros, mezőgazdasági termelőszövetkezetek csoportosulása, másrészről az Institut national de l’emploi et de la juridique (INAO) (Franciaország), a ministre de l’Agriculture et de l’Alimentation (mezőgazdasági és élelmezésügyi miniszter, Franciaország) és a ministre de l’Économie et des Finances (gazdasági és pénzügyminiszter, Franciaország) között, a „Comté” oltalom alatt álló eredetmegjelölés (OEM) termékleírásának módosítása tárgyában folyó peres eljárás keretében terjesztették elő.
8

Az Olasz Köztársaság által a hatóságok időben történő fizetéseinek biztosítása érdekében elfogadott intézkedések között szerepel a 2013. április 8‑i decreto‑legge n. 35 – Disposizioni urgenti per il pagamento dei debiti scaduti della pubblica amministrazione, per il riequilibrio finanziario degli enti territoriali, nonché in materia di versamento di tributi degli enti locali (az államháztartás lejárt tartozásállományának megfizetésére, a helyi és regionális önkormányzatok pénzügyi egyensúlyának visszaállítására, valamint a helyi önkormányzatok általi adófizetésre vonatkozó sürgős rendelkezésekről szóló, 35. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet, a GURI 2013. április 8‑i 82. száma), amelyet a 2013. június 6‑i 64. sz. törvény (a GURI 2013. június 7‑i 132. száma) a módosításokkal együtt törvénnyé alakított, valamint a 2014. április 24‑i decreto‑legge n. 66 – Misure urgenti per la competitività e la giustizia sociale (a versenyképességre és a társadalmi igazságosságra vonatkozó sürgős intézkedésekről szóló, 66. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet, a GURI 2013. április 24‑i 95. száma), amelyet a 2014. június 23‑i 89. sz. törvény (a GURI 2014. június 23‑i 143. száma) a módosításokkal együtt törvénnyé alakított. Ezek a rendkívüli törvényerejű rendeletek előírják többek között, hogy a vállalkozások hatóságokkal szemben fennálló biztos, határozott összegű és esedékes követeléseinek kifizetése céljából további pénzügyi forrásokat irányozzanak elő.
66

E tekintetben először is meg kell jegyezni, hogy a kizárólag valamely rendszerösszekötőért felelős átvitelirendszer‑üzemeltetőkkel ellentétben a rendszerösszekötőt és átviteli rendszert egyaránt üzemeltető átvitelirendszer‑üzemeltetők, amint az a 714/2009 rendelet 16. cikke (6) bekezdése első albekezdése b) pontjának szövegéből következik, nem csak ezen rendszerösszekötőbe és/vagy új rendszerösszekötőkbe fektethetnek be, hanem magába az átviteli rendszerbe is, amennyiben – ahogyan arra a szűk keresztmetszetnek a 714/2009 rendelet 2. cikke (2) bekezdésének c) pontjában meghatározott fogalma is utal – e rendszer a kapacitáshiánya miatt szűk keresztmetszettel kapcsolatos problémák forrása lehet.
1

Fellebbezésében a Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi az Európai Unió Törvényszéke 2018. szeptember 25‑i Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi kontra EUIPO – M. J. Dairies (BBQLOUMI) ítéletének (T‑328/17, nem tették közzé, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2018:594) hatályon kívül helyezését kéri, amellyel a Törvényszék hatályon kívül helyezte az EUIPO negyedik fellebbezési tanácsának egy felszólalási eljárással kapcsolatban 2017. március 16‑án hozott határozatát (R 497/2016‑4. sz. ügy, a továbbiakban: vitatott határozat).
3

A 2008/48 irányelv (7), (9), (26), (28) és (47) preambulumbekezdésének szövege a következő: „(7) Annak érdekében, hogy a fogyasztói hitelek jól működő belső piacának kialakulását megkönnyítsék, számos kulcsfontosságú területen harmonizált közösségi keretről szükséges rendelkezni. […] […] (9) Teljes harmonizációra van szükség annak biztosítására, hogy a Közösségben valamennyi fogyasztó érdekeit magas szinten és egyenlő módon védelmezzék, illetve, hogy valódi belső piacot lehessen létrehozni. Ezért a tagállamok nem tarthatnak fenn vagy vezethetnek be olyan nemzeti rendelkezéseket, amelyek eltérnek az ezen irányelvben meghatározottaktól. Ilyen korlátozás azonban csak olyan esetben alkalmazandó, amikor harmonizált rendelkezések szerepelnek ebben az irányelvben. Ilyen harmonizált rendelkezések hiányában a tagállamok szabadon tarthatnak fenn vagy vezethetnek be nemzeti jogszabályokat. […] A tagállamok számára biztosított ezen lehetőség további példáját alkothatják az olyan nemzeti rendelkezések, amelyek fenntartják vagy bevezetik az adásvételi vagy szolgáltatásnyújtási szerződés felmondásának jogát, amennyiben a fogyasztó a hitelmegállapodástól való elállás jogát gyakorolja. […] […] (26) […]A bővülő hitelpiacon különösen fontos az, hogy a hitelezők ne vegyenek részt felelőtlen hitelügyletekben, vagy ne adjanak hitelt előzetes hitelképességi vizsgálat nélkül, és a tagállamoknak megfelelő ellenőrzést kell végezniük, hogy elkerülhető legyen az ilyen magatartás; továbbá, amennyiben ezt teszik, a tagállamok a hitelezőkre alkalmazandó szankciók meghatározására legyenek jogosultak. […] [A] hitelezők felelőssége, hogy egyenként felmérjék a fogyasztók hitelképességét. Ennek érdekében a hitelezők nemcsak a fogyasztó által az adott hitelmegállapodás előkészítése során megadott információkat használhatják fel, hanem egy hosszú ideje fennálló kereskedelmi kapcsolat során szerzett információkat is. A tagállamok hatóságai is megfelelő utasításokat és iránymutatásokat adhatnak a hitelezőknek. A fogyasztóknak szintén körültekintően és szerződéses kötelezettségeik betartásával kell eljárniuk. […] (28) A fogyasztó hitelképességének elbírálásához a hitelezőnek a megfelelő adatbázisokat is meg kell tekintenie;. A jogi és a tényleges körülmények megkövetelhetik, hogy ez a betekintés esetenként eltérő mértékű legyen. […] […] (47) A tagállamoknak meg kell állapítaniuk az ezen irányelv alapján elfogadott nemzeti rendelkezések megsértése esetén alkalmazandó szankciókra vonatkozó szabályokat, és biztosítaniuk kell végrehajtásukat. Bár e szankciók megválasztása a tagállamok hatáskörében marad, azoknak hatékonyaknak, arányosaknak és visszatartó erejűeknek kell lenniük.”
40

A Sąd Rejonowy Gdańsk‑Południe w Gdańsku (dél‑gdański kerületi bíróság) e körülmények között határozott úgy, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Úgy kell‑e értelmezni a […] kerethatározat 1. cikkének a) pontját, 9. cikkének (3) bekezdését, valamint 20. cikkének (1) bekezdését és (2) bekezdésének b) pontját, hogy a jogi személyt pénzbüntetés megfizetésére kötelező, a végrehajtás érdekében továbbított határozatot a végrehajtó államban annak ellenére végre kell hajtani, hogy az e kerethatározatot átültető nemzeti jogszabályi rendelkezések nem rendelkeznek az ilyen büntetést jogi személyekkel szemben kiszabó határozatok végrehajtásának lehetőségéről? 2) Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén a […] kerethatározat 1. cikkének a) pontjában és 9. cikkének (3) bekezdésében szereplő »jogi személy« fogalmát: a) a kibocsátó állam (1. cikk c) pont) jogával összhangban, b) a végrehajtó állam (1. cikk d) pont) jogával összhangban, vagy c) az uniós jog önálló fogalmaként kell‑e értelmezni, és ebből következően ez a fogalom a jogi személy fióktelepét is magában foglalja‑e, annak ellenére, hogy a jogi személy fióktelepe a végrehajtó államban nem rendelkezik jogi személyiséggel?”
23

E vizsgálat keretében a vitatott határozat (69)–(75) preambulumbekezdésében a Bizottság megvizsgálta, hogy az olasz hatóságok az 1191/69 rendelet 1. cikke értelmében egyoldalúan írták‑e elő a fellebbező számára a közszolgáltatási kötelezettségeket. E tekintetben a Bizottság megállapította, hogy sem az olasz hatóságok, sem a fellebbező nem tudott a vizsgált időszakra vonatkozó megbízást bemutatni. Így különösen, bár az 1983. január 25‑i legge regionale n. 16 – Interventi regionali in materia di servizi di trasporto pubblico locale per viaggiatori (a helyi személyszállítási szolgáltatásokra vonatkozó regionális intézkedésekről szóló 16. sz. regionális törvény, a GURI 1983. május 2‑i 118. száma és a BU Campania 11. száma; a továbbiakban: 16/83. sz. regionális törvény) egyes közszolgáltatási kötelezettségek eredője lehet, e törvény 2. cikke kizárólag azt írta elő, hogy „a […] regionális hozzájárulások által nem fedezett esetleges veszteség vagy hiány továbbra is az egyes vállalkozásokat terheli”. Hasonlóképpen, bár a fellebbező által hivatkozott egyes regionális aktusok utaltak bizonyos szerződéses kötelezettségeknek a vizsgált időszakban való fennállására, ezen aktusok nem nevesítettek egyértelműen olyan kötelezettségeket, amelyek közszolgáltatási kötelezettségeket képezhettek volna, noha ezek az esetleges fennállásukra utaló lehetséges valószínűsítő körülmények, de mindenesetre a szerződéses jellegük kizárná az egyoldalú előírást. Közelebbről a szóban forgó intézkedést igazoló díjszabási kötelezettség fennállását illetően a Bizottság úgy ítélte meg, hogy egyetlen bizonyíték sem áll rendelkezésére, amely igazolhatná, hogy ténylegesen ilyen kötelezettséget róttak a fellebbezőre.
23

E vizsgálat keretében a vitatott határozat (75)–(81) preambulumbekezdésében a Bizottság megvizsgálta, hogy az olasz hatóságok az 1191/69 rendelet 1. cikke értelmében egyoldalúan írták‑e elő a fellebbező számára a közszolgáltatási kötelezettségeket. E tekintetben a Bizottság megállapította, hogy sem az olasz hatóságok, sem a fellebbező nem tudott a vizsgált időszakra vonatkozó megbízást bemutatni. Így különösen, bár az 1983. január 25‑i legge regionale n. 16 – Interventi regionali in materia di servizi di trasporto pubblico locale per viaggiatori (a helyi személyszállítási szolgáltatásokra vonatkozó regionális intézkedésekről szóló 16. sz. regionális törvény, a GURI 1983. május 2‑i 118. száma és a BU Campania 11. száma; a továbbiakban: 16/83. sz. regionális törvény) egyes közszolgáltatási kötelezettségek eredője lehet, e törvény 2. cikke kizárólag azt írta elő, hogy „a […] regionális hozzájárulások által nem fedezett esetleges veszteség vagy hiány továbbra is az egyes vállalkozásokat terheli”. Hasonlóképpen, bár a fellebbező által hivatkozott egyes regionális aktusok utaltak arra, hogy fennálltak bizonyos szerződéses kötelezettségek a vizsgált időszakban, ezen aktusok nem nevesítettek egyértelműen olyan kötelezettségeket, amelyek közszolgáltatási kötelezettségeket képezhettek volna, noha ezek az esetleges fennállásukra utaló lehetséges valószínűsítő körülmények, de mindenesetre a szerződéses jellegük kizárná az egyoldalú előírást. Közelebbről a szóban forgó intézkedést igazoló díjszabási kötelezettség fennállását illetően a Bizottság úgy ítélte meg, hogy egyetlen bizonyíték sem áll rendelkezésére, amely igazolhatná, hogy ténylegesen ilyen kötelezettséget róttak a fellebbezőre.
60

Ennélfogva, ha a nemzeti bíróság jogosult lenne arra, hogy az ilyen szerződésben foglalt tisztességtelen feltételek tartalmát módosítsa, e lehetőség sérthetné a 93/13 irányelv 7. cikke által elérni kívánt hosszú távú célt. E lehetőség ugyanis hozzájárulna annak a visszatartó erőnek a megszüntetéséhez, amely az eladók vagy szolgáltatók tekintetében jelentkezik az ilyen tisztességtelen feltételeknek a fogyasztók vonatkozásában való puszta és egyszerű alkalmazhatatlansága következtében, mivel az eladók vagy szolgáltatók továbbra is alkalmazni próbálnák az említett feltételeket annak tudatában, hogy még ha azok érvénytelenségét meg is állapítanák, a szerződést a nemzeti bíróság a szükséges mértékben továbbra is kiegészíthetné oly módon, hogy az említett eladók vagy szolgáltatók érdekei biztosítottak legyenek (2012. június 14‑iBanco Español de Crédito ítélet, C‑618/10, EU:C:2012:349, 69. pont; 2014. április 30‑iKásler és Káslerné Rábai ítélet, C‑26/13, EU:C:2014:282, 79. pont; 2019. március 26‑iAbanca Corporación Bancaria és Bankia ítélet, C‑70/17 és C‑179/17, EU:C:2019:250, 54. pont).
63

Az AGG 15. §‑a (4) bekezdésének az egyenértékűség elvével való összeegyeztethetőségét illetően a Bíróság azt is megállapította, hogy a faji vagy etnikai származáson, valláson, meggyőződésen, fogyatékosságon, életkoron vagy szexuális irányultságon alapuló hátrányos megkülönböztetés tilalmának megsértéséből eredő vagyoni és nem vagyoni károk megtérítésére vonatkozó igény érvényesítésének lehetőségét az AGG vezette be, szoros értelemben véve tehát nem léteztek ezzel egyenértékű eljárások e törvény elfogadását megelőzően (lásd ebben az értelemben: 2010. július 8‑iBulicke ítélet, C‑246/09, EU:C:2010:418, 30. pont). Márpedig úgy tűnik, hogy ezt a megállapítást megerősítik a Bíróság rendelkezésére álló iratok is.
30

Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik mindazonáltal, hogy a 240/2007 királyi rendeletet nem csak azokra a családegyesítési kérelmekre kell alkalmazni, amelyeket olyan uniós polgár harmadik ország állampolgárságával rendelkező családtagja nyújtott be, aki nem gyakorolta szabad mozgáshoz való jogát, és aki a 2004/38 irányelv hatálya alá tartozik, hanem – a Tribunal Supremo (legfelsőbb bíróság) ítélkezési gyakorlata értelmében – azokra a családegyesítési kérelmekre is, amelyeket olyan spanyol állampolgár harmadik ország állampolgárságával rendelkező családtagja nyújtott be, aki soha nem gyakorolta szabad mozgáshoz való jogát.
41

E különböző szempontok tekintetében először is meg kell állapítani, hogy előzetes döntéshozatal iránti kérelmükben a kérdést előterjesztő bíróságok először is kellően kifejtették az alapeljárások körülményeit, másodszor pedig részletesen ismertették a bírákra alkalmazandó fegyelmi felelősségi rendszer új nemzeti jogi hátterét alkotó rendelkezéseket. Harmadszor e bíróságok ismertették azokat az okokat, amelyek miatt – az uniós jog alkalmazásával vagy értelmezésével kapcsolatos döntéshozatalra alkalmas nemzeti bíróságokként – kétségeket támasztanak azzal kapcsolatban, hogy az említett rendszer összeegyeztethető‑e az EUSZ 19. cikk (1) bekezdésének második albekezdésével, valamint azokat az okokat is, amelyek miatt úgy ítélték meg, hogy a Bíróság elé terjesztett értelmezési kérdésekre adott válasz a folyamatban lévő alapeljárásokban általuk hozandó ítéletek szempontjából szükségesnek minősül, figyelemmel arra is, hogy az említett eljárások sajátos összefüggései mellett attól tartanak, hogy az érintett bírákkal szemben fegyelmi eljárást indítanak, ha az említett jogvitákban végül a jelen ítélet 4. és 5. pontjában vázolt módon döntenek.
51

Következésképpen az említett nemzeti szabályozás még akkor sem minősülhetne az említett irányelv 33. cikke (2) bekezdésének c) pontjában előírt, a biztonságos harmadik országra vonatkozó elfogadhatatlansági ok alkalmazásának, ha az alapügy tárgyát képező nemzeti szabályozás akár meg is felelne a 2013/32 irányelv 38. cikkének (1) bekezdésében foglalt feltételnek, mivel a kapcsolatra vonatkozóan az ezen irányelv 38. cikke (2) bekezdésének a) pontjában előírt feltétel semmiképpen nem teljesül.
35

Mindazonáltal azt is meg kell jegyezni, hogy a 2013/32 irányelv a 46. cikkének (4) bekezdésében azt a kötelezettséget is előírja a tagállamok számára, hogy észszerű határozathozatali határidőket vezessenek be. Ezek – amint arra a főtanácsnok az indítványa 48. pontjában rámutatott – hozzájárulnak a nemzetközi védelem iránti kérelmeknek a lehető leggyorsabb feldolgozására irányuló, az említett irányelv (18) preambulumbekezdésében előírt általános célkitűzés megvalósításához.
6

Ugyanezen kerethatározat „Kiterjesztett elkobzási hatáskör” című 3. cikke (2) bekezdésének c) pontja és (4) bekezdése szerint: „(2) A tagállamok megteszik az ahhoz szükséges intézkedéseket, hogy lehetővé tegyék az e cikk értelmében való elkobzást legalább abban az esetben: […] c) amennyiben megállapításra kerül, hogy a vagyon értéke nincsen arányban az elítélt személy jogszerű bevételével, és egy nemzeti bíróság meghatározott tények alapján teljes mértékben meg van győződve arról, hogy a kérdéses vagyon az elítélt személy bűncselekményeiből származik. […] (4) A tagállamok a büntetőeljárástól eltérő, más eljárásokat is alkalmazhatnak annak érdekében, hogy az elkövetőt megfosszák az ilyen vagyontól.”
13

Az említett törvénykönyv R. 541–1. cikkének szövege az alábbi: „Az L. 541‑1. cikk első bekezdésének alkalmazásában legalább 80% azon tartós rokkantság mértéke, amellyel a fogyatékos gyermeknek rendelkeznie kell ahhoz, hogy fennálljon a fogyatékos gyermek után járó nevelési támogatásra való jogosultság. A rokkantság mértékét az 1993. november 4‑i décret no 93–1216 relatif au guide‑barème applicable pour l’attribution de diverses prestations aux personnes handicapées et modifiant le code de la famille et de l’aide sociale, le code de la sécurité sociale (deuxième partie: Décrets en Conseil d’État) (a rokkantak számára járó egyes ellátások megállapításához alkalmazandó mértékekről és a családjogi törvénykönyv, a szociális támogatásokról szóló törvénykönyv és a szociális biztonsági törvénykönyv módosításáról szóló 93–1216. sz. rendelet – második rész: államtanácsi határozatok) mellékletében szereplő táblázat és az 1977. december 31‑i 77–1549. sz. rendelet alapján kell megállapítani. […]”
21

A megtámadott ítéletben a Törvényszék, először is, e kereset hatodik jogalapját vizsgálta meg, amely a jelen ügyben érdekelt felek eljárási jogainak megsértésén alapul. Ebben az összefüggésben a Törvényszék a megtámadott ítélet 71. pontjában megjegyezte, hogy a Bizottság a vitatott határozatban annak elemzése során, hogy a működési támogatás összeegyeztethető volt‑e a belső piaccal, már nem a 2007 és 2013 közötti időszakra vonatkozó nemzeti regionális támogatásról szóló iránymutatásra (HL 2006. C 54., 13. o.; a továbbiakban: nemzeti regionális támogatásról szóló iránymutatás) támaszkodott, amint azt az eljárást megindító határozatban és a 2014/883 határozatban tette, hanem a „Repülőtereknek és a légitársaságoknak nyújtott állami támogatások” címet viselő bizottsági iránymutatásban (HL 2014. C 99., 3. o.; a továbbiakban: 2014. évi iránymutatás) megállapított elvekre.
7

Az 1484/95 rendelet 4. cikke a következőket írja elő: „(1) Ha az 1. cikk (2) bekezdésében szereplő szóban forgó intervenciós ár és a szóban forgó szállítmány CIF‑importára közötti különbség: a) kisebb vagy egyenlő az intervenciós ár 10%‑ával, nem kell kiegészítő vámot kivetni; b) nagyobb, mint az intervenciós ár 10%‑a, de kisebb vagy egyenlő annak 40%‑ával, a kiegészítő vám megegyezik annak a mennyiségnek a 30%‑ával, amennyivel a különbség meghaladja a 10%‑ot; c) nagyobb, mint az intervenciós ár 40%‑a, de kisebb vagy egyenlő annak 60%‑ával, a kiegészítő vám megegyezik annak a mennyiségnek az 50%‑ával, amennyivel a különbség meghaladja a 40%‑ot, kiegészítve a b) pontban meghatározott kiegészítő vámmal; d) nagyobb, mint az intervenciós ár 60%‑a, de kisebb vagy egyenlő annak 75%‑ával, a kiegészítő vám megegyezik annak a mennyiségnek a 70%‑ával, amennyivel a különbség meghaladja a 60%‑ot, megnövelve a b) és c) pontban meghatározott kiegészítő vámmal; e) nagyobb, mint az intervenciós ár 75%‑a, a kiegészítő vám megegyezik annak a mennyiségnek a 90%‑ával, amennyivel a különbség meghaladja a 75%‑ot, megnövelve a b), c) és d) pontban meghatározott kiegészítő vámmal.”
16

A Portugál Köztársaságnak címzett ezen határozat rendelkező részéből lényegében kitűnik, hogy a 146/94. sz. törvényerejű rendelettel bevezetett hitelkeret nyújtására vonatkozó program a közös piaccal összeegyeztethetetlen támogatási programnak minősül. Az is kitűnik, hogy a Portugál Köztársaság köteles e támogatási programot megszüntetni, és minden szükséges intézkedést megtenni annak érdekében, hogy a kedvezményezettekkel visszatéríttesse a már jogellenesen rendelkezésükre bocsátott támogatásokat. A rendelkező rész pontosítja, hogy a visszatéríttetésre a nemzeti jog szerinti eljárásoknak megfelelően kerül sor, és hogy a visszatéríttetendő összegek magukban foglalják a kamatokat is, amelyek attól a naptól esedékesek, amikor a támogatásokat a kedvezményezett rendelkezésére bocsátották, addig a napig, amíg ténylegesen visszafizetésre nem kerülnek. A rendelkező rész azt is kifejtette, hogy a portugál hatóságoknak ezenkívül a határozat közlésétől számított két hónapon belül tájékoztatniuk kellett a Bizottságot a határozatnak való megfelelés érdekében hozott intézkedésekről.