Másrészt, amint arra a főtanácsnok az indítványának 57. pontjában lényegében rámutatott, figyelemmel a 2009/28 irányelv 18. cikke (1) bekezdésének a)–c) pontjában felsorolt kritériumokat tartalmazó rendelkezések szövegének általános jellegére, nem lehet úgy sem tekinteni, hogy az említett rendelkezés teljesen harmonizálta a tömegmérlegrendszerhez fűződő ellenőrzési módszert. Az említett pontokból épp ellenkezőleg az következik, hogy a tagállamokat továbbra is megilleti bizonyos mérlegelési mozgástér akkor, amikor közelebbről kell meghatározniuk azokat a konkrét feltételeket, amelyeknek a gazdasági szereplők által végrehajtandó tömegmérlegrendszereknek meg kell felelniük. Ennélfogva egy ilyen rendelkezés önmagában nem vezet automatikusan ahhoz sem, hogy a fenntartható biogáznak a határokon átnyúló gázhálózatokon keresztül való szabad mozgása biztosítva van, mihelyt az említett biogázt a termelés helye szerinti tagállamban a jogszabályoknak megfelelően fenntarthatónak minősítették.

A megújuló energiaforrásból előállított energia [helyesen: energia felhasználásának] támogatásáról, valamint a 2001/77/EK és a 2003/30/EK irányelv módosításáról és azt követő hatályon kívül helyezéséről szóló, 2009. április 23‑i 2009/28/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 18. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy annak nem célja az, hogy a tagállamok terhére olyan kötelezettséget vezessen be, miszerint engedélyezniük kell az ezen irányelv 17. cikkében előírt fenntarthatósági kritériumoknak megfelelő és bioüzemanyagként való felhasználásra szánt biogáznak az egymással összekapcsolt nemzeti gázhálózataikon keresztül való importját.

Az EUMSZ 34. cikket úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes egy olyan határozat, mint az alapügyben szóban forgó határozat, amelyben valamely nemzeti hatóság az e hatóság által hozott rendelkezés értelmében ki kívánja zárni azt, hogy valamely gazdasági szereplő a 2009/28 irányelv 18. cikkének (1) bekezdése értelmében vett tömegmérlegrendszert alkalmazhassa az egymással összekapcsolt nemzeti gázhálózatokon keresztül szállított fenntartható biogáz esetében, mivel az említett rendelkezés szerint e tömegmérleget „egyértelműen körülhatárolt helyszínen” kell elérni, miközben az említett hatóság e rendelkezés alapján elismeri, hogy a tömegmérlegrendszer alkalmazható olyan fenntartható biogáz esetében, amelyet az ugyanezen hatóság helye szerinti tagállam nemzeti gázhálózatán keresztül szállítottak.

Elsősorban a kereskedelemnek az említett 34. cikk értelmében vett akadályát illetően meg kell állapítani, hogy a jelen ítélet 44. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat értelmében a vitatott határozat alkalmas arra, hogy legalább közvetetten és potenciálisan akadályozza a fenntartható biogáz más tagállamokból Svédországba való behozatalát.

Amint ugyanis a főtanácsnok az indítványának 75., 76. és 78. pontjában rámutatott, az említett határozat azzal a hatással jár, hogy akadályozza az egymással összekapcsolt nemzeti gázhálózatokon keresztül importált fenntartható biogáz tömegmérlegének elérését, ennélfogva pedig kizárja, hogy az említett biogáz, mihelyt azt ily módon Svédországba importálták, megőrizhesse az ahhoz szükséges fenntarthatósági jellemzőket, hogy e biogáz után igénybe lehessen venni az említett tagállamban a fenntartható bioüzemanyagok fogyasztására alkalmazható kedvezőbb adórendszerből fakadó előnyöket.

Mivel így bizonyítást nyert a kereskedelem akadályozása, másodsorban és a jelen ítélet 46. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően meg kell vizsgálni, hogy az említett akadály alapjául szolgáló nemzeti intézkedést mindazonáltal igazolhatja‑e az EUMSZ 36. cikkben felsorolt közérdeken alapuló okok valamelyike vagy valamely elismert, feltétlenül érvényesítendő követelmény, mint például a környezet védelme, és hogy az említett intézkedés megfelel‑e az arányosság elvéből fakadó követelményeknek. E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy a megújuló energiaforrások biogáztermelésre való felhasználása, amelyet végül is olyan nemzeti szabályozások kívánnak elősegíteni, mint amelynek az energiaügynökség 2011. évi szabályzata 3. fejezetének 3. §‑a is a részét képezi, főszabály szerint hasznos a környezet védelméhez. Másodszor emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a nemzeti hatóságoknak bizonyítaniuk kell, hogy az áruk szabad mozgásának elve alóli, általuk bevezetett kivétel szükséges az érintett célkitűzések eléréséhez, és hogy az megfelel az arányosság elvének.

Márpedig, amint arra a főtanácsnok az indítványának 89. és 90. pontjában rámutatott, nem tűnik ki, és az energiaügynökség egyáltalán nem is bizonyította azt, hogy ezen ügynökség számára lehetetlen az, hogy megbizonyosodjon az egymással összekapcsolt nemzeti gázhálózatokon keresztül más tagállamokból importált biogáz fenntarthatóságáról azáltal, hogy megköveteli az érintett gazdasági szereplőktől, hogy a nemzeti jog által így megkövetelt információkat benyújtsák, figyelembe véve e tekintetben a fenntartható biogázt tartalmazó érintett szállítmány származási tagállamában bevezetett tömegmérlegrendszer keretében adott esetben rendelkezésre álló információkat és dokumentumokat, és megbizonyosodva arról, hogy az említett szállítmányt a 2009/28 irányelv 17. cikkének (1) bekezdésében meghatározott célokból csak egyszer vették ki a keverékből vagy keverékekből, amint azt az ezen irányelv 18. cikkének (1) bekezdésében bevezetett tömegmérlegrendszer megköveteli.

A fentiekből következik, hogy az energiaügynökség nem bizonyította, hogy a 2011. évi szabályzata 3. fejezetének 3. §‑a alapján hozott vitatott határozat szükséges ahhoz, hogy a 2009/28 irányelv 17. cikkének (1) bekezdésében említett célokból meggyőződjön a más tagállamokból importált biogáz fenntartható jellegéről, ily módon az ilyen intézkedés figyelmen kívül hagyja az arányosság elvét, és ennélfogva nem igazolható.

(lásd: 79., 80., 84., 85., 90., 98., 99., 100. pont és a rendelkező rész 3) pontja)