ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Ugyanezen irányelvnek a „Nyílt eljárások” című 27. cikke értelmében: „(1) A nyílt eljárásokban bármely érdekelt gazdasági szereplő ajánlatot tehet az eljárást megindító felhívás alapján. Az ajánlatok beérkezésének minimális határideje az eljárást megindító hirdetmény megküldésének napjától számított 35 nap. Az ajánlathoz mellékelni kell az ajánlatkérő szerv által a minőségi kiválasztáshoz előírt információkat. (2) Amennyiben az ajánlatkérő szerv olyan előzetes tájékoztatót tett közzé, amelyet nem az eljárást megindító felhívás eszközeként alkalmaztak, az ajánlatok beérkezésére az e cikk (1) bekezdésének második albekezdése szerint előírt minimális határidő 15 napra csökkenthető, amennyiben az alábbi feltételek mindegyike teljesül: a) az előzetes tájékoztató az V. melléklet B. részének I. szakaszában az eljárást megindító hirdetményre vonatkozóan előírt valamennyi adatot tartalmazta, amennyiben ezek az adatok az előzetes tájékoztató közzétételekor rendelkezésre álltak; b) az előzetes tájékoztatót az eljárást megindító hirdetmény elküldése előtt legalább 35 nappal és legfeljebb 12 hónappal közzétételre megküldték. (3) Ha az ajánlatkérő szerv által megfelelően indokolt sürgősségi helyzet betarthatatlanná teszi az e cikk (1) bekezdésének második albekezdésében megállapított határidőt, az eljárást megindító hirdetmény elküldésének időpontjától számított legalább 15 napos határidőt is meghatározhat. (4) Az ajánlatkérő szerv 5 nappal csökkentheti az ajánlatok beérkezésének az e cikk (1) bekezdésének második albekezdésében foglalt határidejét, ha elfogadja, hogy az ajánlatokat a 22. cikk (1) bekezdésének első albekezdése, valamint a 22. cikk (5) és (6) bekezdésének megfelelően elektronikus úton is be lehet nyújtani.”
38

Ezenkívül a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a Bizottság ilyen határozatainak értelmezéséhez nemcsak e határozatok szövegét kell megvizsgálni, hanem az érintett tagállam által tett bejelentést is figyelembe kell venni (lásd ebben az értelemben: 2010. május 20‑iTodaro Nunziatina & C. ítélet, C‑138/09, EU:C:2010:291, 31. pont; 2010. december 16‑iKahla Thüringen Porzellan kontra Bizottság ítélet, C‑537/08 P, EU:C:2010:769, 44. pont; 2012. március 22‑iOlaszország kontra Bizottság végzés, C‑200/11 P, nem tették közzé, EU:C:2012:165, 27. pont). A Bíróság tehát már megállapította, hogy valamely támogatási programot engedélyező határozat hatályát főszabály szerint a tagállam bejelentésről szóló levelében jelzett költségvetés korlátozza, akkor is, ha ezt a költségvetést magának a határozatnak a szövege nem tartalmazza (lásd ebben az értelemben: 2012. március 22‑iOlaszország kontra Bizottság végzés, C‑200/11 P, nem tették közzé, EU:C:2012:165, 26. és 27. pont).
20

Az R GmbH 100%‑os részesedéssel rendelkezett az ausztráliai székhelyű, ausztrál jog szerinti Hella Asia Pacific Pty Ltd (a továbbiakban: HAP Ltd) tőketársaságban. 2009‑ben a HAP Ltd a Hella Philippinen Inc. (a továbbiakban: H Inc.) leányvállalatától 556000 ausztrál dollár (AUD) (hozzávetőleg 337584 euró) osztalékot kapott.
12

A Bizottság úgy határozott, hogy az IFPEN állami finanszírozásának vizsgálatát elválasztja azon kérdés vizsgálatától, hogy az IFPEN EPIC‑ké alakítása az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében állami támogatásnak minősülhet‑e. Így egyrészt 2008. július 16‑án a Franciaország által az IFP‑csoport javára hozott támogatási intézkedésről (C 51/05 (ex NN 84/05)) szóló 2009/157/EK határozat (HL 2009. L 53., 13. o.) meghozatalával lezárta az IFPEN‑nek nyújtott állami finanszírozás vizsgálatát. Másrészt ugyanezen a napon az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzétett határozatban (HL 2008. C 259., 12. o.) úgy határozott, hogy az IFPEN javára nyújtott korlátlan állami kezességvállalással kapcsolatban hivatalos vizsgálati eljárást indít, és felhívta az érintett feleket észrevételeik megtételére.
18

E körülmények között a Consiglio di Stato (államtanács) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Ellentétes‑e az [EUMSZ] 15. cikkben egyértelműen megállapított, általánosan kötelező célnak minősülő átláthatóság elvével, amennyiben azt úgy kell értelmezni, hogy ez az elv a (3) bekezdés szerinti rendeleti jellegű vagy azzal egyenértékű olyan jogforrásokkal is szabályozható, amelyek tartalma rendkívül széles mérlegelési mozgástérben nyilvánulhat meg, és amelyek alapját nem határozza meg az eltérést nem engedő minimumszabályok elengedhetetlen előzetes meghatározásáról szóló magasabb szintű uniós jogforrás, a hitelintézetek felügyeleti tevékenységéről szóló európai szabályozásra vonatkozó, olyan, hasonlóan korlátozó jellegű értelmezés, amely már azokban az esetekben is kiüresítheti az átláthatóság elvét, amikor a hozzáféréshez fűződő érdek szorosan kapcsolódik a kérelmező azon alapvető érdekeihez, amelyek nyilvánvalóan megegyeznek az ágazat korlátozó esetei alóli, kedvező értelemben vett kivételekkel? 2) Ennek következtében az 1024/2013/EU rendelet 22. cikkének (2) bekezdése és 27. cikkének (1) bekezdése úgy tekinthető‑e, hogy azok nem a dokumentumokhoz való hozzáférhetetlenség alóli kivétel szokásos eseteinek minősülnek, hanem olyan szabályokat képeznek, amelyeket az EUMSZ 15. cikk tágabb célja szerint kell értelmezni, és így az uniós jog azon általános elvére vezethetők vissza, amely szerint a hozzáférés nem korlátozható a hitelezési ágazat szükségleteinek és a burden sharing esetével érintett befektető alapvető érdekeinek észszerű és arányos egyensúlya alapján az EKB‑éhoz hasonló szervezeti jellemzőkkel és ágazati hatáskörökkel bíró felügyeleti hatóság által értékelt releváns körülmények függvényében? 3) Ily módon a 2013/36 irányelv 53. cikkére és az e rendelkezéssel összhangban álló nemzeti jogszabályi rendelkezésekre figyelemmel az említett 53. cikk összeegyeztethetetlen‑e az [első kérdésben] foglalt többi uniós szabály és elv rendszerével abban az értelemben, hogy a hozzáférés az ilyen tartalmú, a pénzintézet kényszerfelszámolás alá vonását követően benyújtott kérelem esetén akkor is engedélyezhető, ha a kérelmező nem kizárólag azon polgári jogi vagy kereskedelmi jogi eljárás keretében kérte a hozzáférést, amelyet ténylegesen a pénzintézet kényszerfelszámolás alá vonása révén károsult vagyoni érdekeinek védelme érdekében indított, hanem abban az esetben is, ha a kérelmező éppen ezen polgári jogi és kereskedelmi jogi eljárások konkrét elindítása lehetőségének megállapítása érdekében az eljárásokat megelőzően nyújtja be kérelmét a nemzeti állam által a hozzáféréshez való jog, valamint az átláthatóság elvének védelmére éppen a védelemhez való jog és a keresetindítási jog teljes körű védelmére tekintettel feljogosított bírósághoz, különös tekintettel azon betétes kérelmére, aki már elviselte a burden sharing hatásait azon hitelintézet felszámolási eljárása keretében, amelynél korábban megtakarításait elhelyezte?”
2

E kérelmet a Rafal Prefeta és a Secretary of State for Work and Pensions (munka‑ és nyugdíjügyi miniszter, Egyesült Királyság; a továbbiakban: miniszter) között, ez utóbbi által a jövedelemalapú foglalkoztatási és támogatási juttatás Rafal Prefetától való megtagadása tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő.
34

E körülmények között a Verwaltungsgerichtshof (legfelsőbb közigazgatási bíróság, Ausztria) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) A Bíróság előtt az EUMSZ 267. cikk alapján indított eljárásban is érvényesül‑e a [987/2009] rendelet 19. cikkének (2) bekezdése szerinti dokumentumoknak [az e rendelet] 5. cikkében meghatározott kötelező ereje? 2) Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén: a) Akkor is érvényesül‑e a dokumentumok hivatkozott kötelező ereje, amikor korábban [az igazgatási bizottság] előtt olyan eljárást folytattak, amely nem vezetett megállapodásra, és a vitatott dokumentumok visszavonását sem eredményezte? b) Akkor is érvényesül‑e a dokumentumok ezen kötelező ereje, amikor csak azt követően állítják ki az A1 igazolást, hogy a fogadó tagállam hivatalosan megállapította a jogszabályai alapján fennálló biztosítási kötelezettséget? Visszamenőleges hatályú‑e ezekben az esetekben ez a kötelező erő? 3) Amennyiben meghatározott feltételek mellett a 987/2009/EK rendelet 19. cikkének (2) bekezdése szerinti dokumentumok kötelező ereje korlátozott: Ellentétes‑e a 883/2004/EK rendelet 12. cikkének (1) bekezdésében szereplő felváltó kiküldetés tilalmával az, hogy a felváltásra nem ugyanazon, hanem valamely más munkáltató általi kiküldés következtében kerül sor? Jelentősége van‑e e tekintetben annak, ha a) e munkáltató székhelye ugyanabban a tagállamban van, mint az első munkáltató székhelye, vagy ha b) az első és a második kiküldő munkáltató között személyi és/vagy szervezeti összefonódások állnak fenn?”
6

Az Európai Bizottság az Európai Közösség kutatási, technológiafejlesztési és demonstrációs tevékenységekre vonatkozó hetedik keretprogramjáról (2007–2013) szóló, 2006. december 18‑i 1982/2006/EK európai parlamenti és tanácsi határozat (HL 2006. L 412., 1. o.; a továbbiakban: hetedik keretprogram) elfogadását követően, 2007. december 19‑én megkötötte az IAE‑vel egyrészt a „Senior – Social Ethical and Privacy Needs in ICT for Older People: a dialogue roadmap” elnevezésű támogatási szerződést (a továbbiakban: Senior‑szerződés), másrészt a „Market Requirements, Barriers and Cost‑Benefits Aspects of Assistive Technologies” elnevezésű támogatási szerződést (a továbbiakban: MARE szerződés).
48

E jelentésből kitűnik, hogy az irányelvre irányuló említett javaslat 14. cikkének (4) bekezdése – amely a 2011/95 irányelv 14. cikke (4) bekezdésének alapját képezi – a menekült jogállás kizárásának indokait a Genfi Egyezmény 1. cikkében előírt kizárási és megszűnési kikötéseken túlra terjeszti ki, holott ezek a kikötések taxatívak, ezen Egyezmény 42. cikkének (1) bekezdése pedig megtiltja a szerződő államok számára, hogy az Egyezmény 1. cikkéhez fenntartásokat tegyenek. Az említett jelentésből az is kitűnik, hogy noha a Genfi Egyezmény 33. cikke megengedi, hogy egy személyt a származási országába vagy más országba visszaküldjenek, ez a rendelkezés egyáltalán nem érinti e személynek a tartózkodása szerinti országban fennálló menekült jogállását. A kérdést előterjesztő bíróság hangsúlyozza, hogy az Egyesült Nemzetek Menekültügyi Főbiztosa által kifejezett aggályokat osztja többek között a European Council on Refugees and Exiles [Menekültek és Száműzöttek Európai Tanácsa], az International Association of Refugee and Migration Judges [Menekültügyi Bírák Nemzetközi Szövetsége], valamint a Cseh Köztársaság ombudsmanja.
9

A csatlakozási megállapodás 6. cikke értelmében: „(1) Az Unió kizárólagos hatáskörébe tartozó ügyekre vonatkozó döntések során az Unió tagállamainak [a COTIF] szerinti szavazati jogát az Unió gyakorolja. (2) Az Unió és tagállamai megosztott hatáskörébe tartozó ügyekre vonatkozó döntések esetén vagy az Unió, vagy annak tagállamai szavaznak. (3) [A COTIF] 26. cikkének (7) bekezdésére is figyelemmel, az Unió [a COTIF] feleinek is minősülő tagállamaival egyenlő számú szavazattal rendelkezik. Amennyiben az Unió él szavazati jogával, tagállamai nem szavazhatnak. (4) Az Unió, eseti alapon, tájékoztatja [a COTIF] szerződő feleit azokról az esetekről, amikor – a közgyűlés és más döntéshozó testület napirendjén szereplő különböző témákra vonatkozóan – gyakorolni fogja a fenti (1) és (3) bekezdésben meghatározott szavazati jogát. E kötelezettség a levélváltás formájában hozott döntésekre is vonatkozik. A tájékoztatás elküldésekor elegendő időt kell biztosítani az OTIF főtitkára számára az információk és tárgyalási anyagok továbbítására vagy a levélváltás formájában hozott döntések elfogadására.”
3

Ezen irányelv 32. cikkének (1), (2) és (5) bekezdése kimondja: „(1) Amennyiben az e cikkben meghatározott eljárásra hivatkoznak, a [CHMP] tanácskozik a szóban forgó ügyről és 60 napon belül azt követően, hogy az ügyet elé utalták, indoklással ellátott véleményt ad ki. Azokban az esetekben azonban, amelyeket a 30. és a 31. cikknek megfelelően utalnak a [CHMP elé], a [CHMP] legfeljebb kilencven nappal meghosszabbíthatja ezt az időszakot, figyelembe véve az érintett kérelmezők, illetve forgalombahozatali engedélyek jogosultjainak szempontjait. Sürgős esetben az elnök javaslatára a [CHMP] rövidebb határidőt is megállapíthat. (2) Az ügy vizsgálatakor a [CHMP] az egyik tagját előadónak nevezi ki. Különleges kérdésekben a [CHMP] egyéni szakértőket is kinevezhet tanácsadónak. Szakértők kinevezésekor a [CHMP] meghatározza feladataikat és azt a határidőt, ameddig el kell végezniük ezeket a feladatokat. […] (5) A [CHMP] végső véleményének elfogadását követő 15 napon belül az [Európai Gyógyszer Ügynökség (EMA)] eljuttatja azt a tagállamoknak, a Bizottságnak és a kérelmezőnek vagy a forgalombahozatali engedély jogosultjának, és mellékeli hozzá a gyógyszer értékelését és a következtetéseinek indoklását tartalmazó jelentést. Amennyiben a szóban forgó gyógyszer forgalombahozatali engedélyének kiállításával vagy fenntartásával kapcsolatban pozitív véleményt adnak ki, akkor ahhoz a következő dokumentumokat mellékelik: a) az alkalmazási előirat tervezete a 11. cikknek megfelelően; b) az engedélyezést a (4) bekezdés c) pontja értelmében befolyásoló feltételek; c) a gyógyszer biztonságos és hatásos használata szempontjából ajánlott feltételek és korlátozások leírása; d) a címkézés és a használati utasítás tervezete.”
24

A pályázati felhívásnak „A kiválasztás eredménye” címet viselő VIII. címéből kitűnik, hogy a kiválasztási eljárás végén a releváns kritériumoknak megfelelően a legmagasabb pontszámot elérő 300 pályázó kerül be az e célból létrehozott adatbázisba. E felhívásnak a „Felvétel” címet viselő IX. címe emlékeztet arra, hogy az ezen adatbázisba való bekerülés nem jelent biztosítékot munkaviszony létesítésére vonatkozóan. Az ezen adatbázisba bekerülő pályázók felvétele esetére a pályázati felhívás többek között a következőképpen rendelkezik: „Ha felmerül a szerződéskötés lehetősége, a felvétellel foglalkozó szervezeti egységek betekintenek az adatbázisba, és behívják azokat a pályázókat, akiknek a profilja a legjobban megfelel a szóban forgó álláshely követelményeinek. A pályázók felvételi elbeszélgetésen vesznek részt, mely azt hivatott felmérni, hogy profiljuk megfelel‑e az adott álláshelynek. Az elbeszélgetés alkalmával értékelik az 1. és a 2. nyelv ismeretét is. Sor kerülhet a pályázók által feltüntetett további nyelvek ismeretének felmérésére is. […] Az elbeszélgetés, valamint az esetleges elméleti és/vagy gyakorlati tesztek eredményétől függően a pályázók állásajánlatot kaphatnak.”
112

A Törvényszék azt is tévesen állapította meg a megtámadott ítélet 152–154. pontjában, hogy a Growth Energy és a Renewable Fuels Association többi olyan tagja, amelyeket nem vontak be a gyártó‑exportőri mintába, nem közvetlen érintettje a vitatott rendeletnek, mivel egyrészt a két egyesület nem nevesítette őket, másrészt pedig nem nyújtottak be arra vonatkozó bizonyítékot, hogy bioetanolt exportáltak az Unióba, és hogy a termékeikre a rendelettel ideiglenes dömpingellenes vámot vetettek ki. E tekintetben úgy érvelnek, hogy a vitatott rendeletet amiatt, hogy országos szintű dömpingellenes vámot állapít meg az Amerikai Egyesült Államokból származó bioetanol importjára, olyannak kell tekinteni, mint amely közvetlenül érint minden amerikai gyártót, hiszen a dömpingellenes vám közvetlenül érinti az amerikai gyártók jogi helyzetét, amint a termékük eléri az uniós piacot. A potenciális exportőrök ugyanúgy közvetlenül érintettek, mivel a dömpingellenes vám kihat a termék exportálási helyére is.
A Landsskatteret (nemzeti adóügyi bizottság, Dánia) 2011. május 25‑i végzésében helybenhagyta a SKAT határozatát, és megállapította, hogy a svéd társaságok egyszerű áteresztő társaságok. E végzés többek között a következőket tartalmazta:

„A 2004 végén / 2005 elején végrehajtott átszervezésig a [C Danmark II] volt a csoport dán ágának legfelső szintű társasága, amelynek közvetlen tulajdonosa a [C Cayman Islands] társaság volt.

Az átszervezéssel három újonnan létrehozott társaságot illesztettek a [C Cayman Island] és a [C Danmark II] közé, így a [C Cayman Island] tulajdonába került egy svéd holdingtársaság, amelynek tulajdonába került egy másik svéd holdingtársaság, amelynek tulajdonába került a [C Danmark I], amely a csoport dán ágának legfelső szintű anyavállalatává vált. A csoportszerkezetet többek között úgy alakították ki, hogy a csoporton belül több társaságot átruháztak, ezzel összefüggésben a [C Cayman Islands] két, 75 millió euró és 825 millió euró összegű kölcsönt nyújtott a [C Sverige I] részére, valamint a [C Sverige II] két, 75 millió euró és 825 millió euró összegű kölcsönt nyújtott a [C Danmark I] részére.

A [C Cayman Island] és a [C Sverige I] közötti 75 millió eurós hiteleszközt teljes mértékben azonos feltételek mellett nyújtották, mint amilyeneket a [C Sverige II] és a [C Danmark I] közötti 75 millió eurós hiteleszköz esetében megállapítottak. Ugyanez vonatkozik a 825 millió eurós hiteleszközökre is. […].A végrehajtott átszervezés és az azonos érdekű felek közötti ügyletek nyomán ezzel összefüggésben kialakult hitelviszony alapján a [C Sverige II] a csoporton belüli műveletekre vonatkozó svéd szabályokat kihasználva a [C Danmark I‑től] származó kamatokat átadta a [C Sverige I] részére, miközben a [C Sverige I] kamatköltségként továbbította az összeget a [C Cayman Islands] részére.

Mivel az akkor hatályos svéd adószabályok alapján Svédországban nem keletkezett adóköteles nettó jövedelem, a [C Danmark I‑et] terhelő kamatkifizetéseket teljes egészében továbbították a svéd társaságokon keresztül a [C Cayman Islands] részére.

Az átszervezéskor létrejött társaságok közül egyik sem végzett a holdingtevékenységtől eltérő más tevékenységet, és ez volt az oka annak, hogy kizárólag a holdingtevékenységgel természetszerűleg együttjáró bevételekre számíthattak. Ez tehát az átszervezéshez kapcsolódó hitelviszonyok kialakulásakor szükségképpen azt feltételezte, hogy amennyiben az adós társaságok tudják teljesíteni az erre vonatkozó kötelezettségeiket, e társaságok a csoport többi társaságától kapnak majd pénzeszközöket. Ez kezdettől fogva szükségképpeni előfeltétel volt.

[A C Sverige II‑t] tehát olyan áteresztő társaságnak kell tekinteni, amely olyan csekély jogosultsággal rendelkezett a kapott összegek felett, hogy e társaság nem tekinthető [a C Danmark I‑től] kapott kamatok haszonhúzójának sem [a skandináv országok közötti adóegyezmény], sem pedig a 2003/49 irányelv alapján. E tekintetben nincs jelentősége annak, hogy a svéd társaságok közötti eszközátadások csoporton belüli átruházások, nem pedig kamatfizetések formájában jelentek meg.”
18

Ezenkívül e bíróság álláspontja szerint nem volt világos, hogy a ZIDNPK 9. §‑ában foglalt átmeneti szabály a folyamatban lévő előzetes nyomozásokra is vonatkozik‑e. E rendelkezés terjedelmes és ellentmondásos ítélkezési gyakorlatot eredményezett. A Varhoven kasatsionen sad (legfelsőbb semmítőszék, Bulgária) az általa hozott 5/14. sz. értelmező határozatban megerősítette, hogy a bíróságok büntetőjog területén fennálló kizárólagos hatáskörének elve alól egyetlen kivétel sem alkalmazható. A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben előadja, hogy ez az elv nagy jelentőséggel bír a nemzeti jogban, különösen a különleges nyomozási módszerek alkalmazása esetén, amelyek közé a távközlési rendszerek útján való kommunikáció lehallgatása is tartozik. Ugyanakkor a Bíróság 2015. december 17‑iWebMindlicences ítéletére (C‑419/14, EU:C:2015:832, 91. pont) hivatkozással e bíróság arra keresi a választ, hogy az ezen értelmező határozatból következő útmutatások olyan ügyekben is irányadóak‑e, amelyekben az uniós jog tiszteletben tartásáról van szó.
Az európai elfogatóparancs végrehajtása megtagadásának egyik feltétele az, hogy a keresett személyt már „jogerősen elítélt[ék]”. E tekintetben pontosítani kell, hogy még ha a 2002/584 kerethatározat 3. cikke 2. pontjának szövege „elítélésre” is utal, e rendelkezés az adott nemzeti jogrendszerben a büntető igazságszolgáltatásban részt vevő hatóság által hozott, a tagállamban a büntetőeljárást jogerősen megszüntető határozatokra is alkalmazandó, még ha az ilyen határozatokat bírósági közreműködés nélkül hozzák is meg, és nem is öltik bírósági határozat formáját (lásd analógia útján: 2016. június 29‑iKossowski ítélet, C‑486/14, EU:C:2016:483, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

(lásd: 40., 41. pont)
C‑17/17. sz. ügy

Grenville Hampshire

kontra

The Board of the Pension Protection Fund

(a Court of Appeal [England & Wales] [Civil Division] [Egyesült Királyság] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„Előzetes döntéshozatal – A munkavállalók védelme a munkáltató fizetésképtelensége esetén – 2008/94/EK irányelv – 8. cikk – Kiegészítő ellátórendszerek – Öregségi ellátásokra való jogosultságok védelme – A biztosított minimális védelmi szint”

Összefoglaló – A Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2018. szeptember 6.

Szociálpolitika–Jogszabályok közelítése–A munkavállalók védelme a munkáltató fizetésképtelensége esetén–2008/94 irányelv–Szakmai kiegészítő nyugdíjrendszerek–Öregségi ellátásokra való jogosultságok védelme–A minimális védelem előírt szintje–Minden egyes munkavállaló jogosultságai értéke legalább 50%‑ának megfelelő kompenzáció (2008/94 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 8. és 12. cikk) Szociálpolitika–Jogszabályok közelítése–A munkavállalók védelme a munkáltató fizetésképtelensége esetén–2008/94 irányelv–Szakmai kiegészítő nyugdíjrendszerek–Öregségi ellátásokra való jogosultságok védelme–A kompenzációk kifizetésének biztosítására köteles szervezet tagállam általi létrehozása–A munkavállaló azon lehetősége, hogy egy ilyen szervezettel szemben az említett irányelv közvetlen hatállyal rendelkező 8. cikkére hivatkozzon (2008/94 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 8. cikk)
Az EUMSZ 63. és EUMSZ 65. cikket úgy kell értelmezni, hogy azokkal ellentétes valamely tagállamnak az alapügyben szereplőhöz hasonló olyan szabályozása, amely előírja, hogy az ezen államba belépő vagy az ezen államot elhagyó jelentős készpénzösszegekre vonatkozó nyilatkozattételi kötelezettség elmulasztása bírsággal szankcionálható, amelynek összege a be nem jelentett összeg kétszereséig terjedhet.

E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság már megállapította, hogy még ha a tagállamok az 1889/2005 rendelet 9. cikkének (1) bekezdése értelmében széles mérlegelési mozgástérrel rendelkeznek is az e rendelet 3. cikke szerinti nyilatkozattételi kötelezettség betartásának biztosítása céljából általuk alkalmazott szankciók megválasztása terén, e kötelezettség megsértése esetén az a bírság, amelynek összege az 50000 eurót meghaladó összegű be nem jelentett készpénz 60%‑ának felel meg, az érintett jogsértés jellegét figyelembe véve nem tekinthető arányosnak. A Bíróság ugyanis úgy ítélte meg, hogy az ilyen bírság meghaladja azt a mértéket, ami az említett kötelezettség betartásának és az említett rendelet által követett célok megvalósításának biztosításához szükséges, tekintettel arra, hogy az e 9. cikkben előírt szankció nem az esetleges csalások és jogellenes tevékenységek, hanem kizárólag ugyanezen kötelezettség megsértésének szankcionálására irányul (2015. július 16‑iChmielewski ítélet, C‑255/14, EU:C:2015:475, 29–31. pont).

Ezenfelül, még ha e bírság kiszámítására bizonyos súlyosító körülmények figyelembevételével kerül is sor az arányosság elvének tiszteletben tartása mellett, az a tény, hogy annak felső határa elérheti a be nem jelentett készpénz összegének kétszeresét, illetve, amint a jelen ügyben is, a bírság ezen összeg 100%‑ának megfelelő összegben is meghatározható, túlmegy azon a mértéken, amely egy nyilatkozattételi kötelezettség tiszteletben tartásának biztosításához szükséges.

(lásd: 43., 45., 46. pont és a rendelkező rész)