T‑66/01. sz. ügy

Imperial Chemical Industries Ltd

kontra

Európai Bizottság

„Verseny – Erőfölénnyel való visszaélés – Az egyesült királysági szódapiac – Az EK 82. cikk megsértését megállapító határozat – A Bizottság bírság- vagy szankciókiszabási jogkörének elévülése – Ésszerű határidő – Lényeges eljárási szabályok – Jogerő – Erőfölény fennállása – Erőfölénnyel való visszaélés – A tagállamok közötti kereskedelem érintettsége – Bírság – A jogsértés súlya és időtartama – Enyhítő körülmények”

Az ítélet összefoglalása

1. Verseny – Közigazgatási eljárás – Elévülés az eljárásjogban – Felfüggesztés

(2988/74 tanácsi rendelet, 3. cikk)

2. Közösségi jog – Elvek – Ésszerű határidő betartása – Hatály – Verseny – Közigazgatási eljárás – Bírósági eljárás – Az ésszerű határidő betartásának értékelése érdekében tett megkülönböztetés

(17. tanácsi rendelet)

3. Verseny – Közigazgatási eljárás – A Bizottság kötelezettségei – Ésszerű határidő betartása

(17. tanácsi rendelet)

4. Eljárás – A Törvényszék előtti eljárás időtartama – Ésszerű határidő – Értékelési szempontok

5. Közösségi jog – Elvek – Védelemhez való jog – Hatály – Verseny – Közigazgatási eljárás – Ezen elvnek az első bizottsági határozat megsemmisítését követő hatálya

(EK 81. cikk, EK 82. cikk és EK 233. cikk; 17. tanácsi rendelet)

6. Bizottság – A kollegialitás elve – Terjedelem – Versenyfelügyeleti határozat

7. Megsemmisítés iránti kereset – Megsemmisítést kimondó ítélet – Terjedelem – Abszolút anyagi jogerő

8. Megsemmisítés iránti kereset – Megsemmisítést kimondó ítélet – Joghatások

(EK 82. cikk, EK 230. cikk és EK 233. cikk)

9. Verseny – Erőfölény – A rendkívül jelentős piaci részesedés birtoklása alapján történő jellemzés

(EK 82. cikk)

10. Verseny – Erőfölény – Visszaélés – A piacról kiszorító hatással bíró engedmény – Hűségengedmény

(EK 82. cikk)

11. Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Mennyiségi engedmény – Megengedhetőség – Feltételek – Az engedményrendszer visszaélésszerű jellege

(EK 82. cikk)

12. Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Kizárólagos beszerzési szerződések – Hűségengedmény

(EK 82. cikk)

13. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – A Bizottság mérlegelési jogköre

(EK 81. cikk és EK 82. cikk; 2988/74 tanácsi rendelet)

14. Verseny – Közigazgatási eljárás – Bizottsági határozat – Jogsértést megállapító és bírságot kiszabó határozat – Megsemmisítés eljárási szabálytalanság miatt

(17. tanácsi rendelet)

15. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Különösen súlyos jogsértések

(EK 82. cikk; 17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

16. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Súlyosító körülmények – Visszaesés – A hasonló jogsértések fogalma – Egyrészről az EK 81. cikk, másrészről pedig az EK 82. cikk megsértése – Kizártság

(EK 81. cikk és EK 82. cikk; 17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

17. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – Az utólag megsemmisített határozat végrehajtásának biztosításával járó költségeknek a bírság összegéből való levonására vonatkozó kötelezettség – Hiány

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

18. Verseny – Közösségi szabályok – Jogsértések – Szándékos elkövetés – Fogalom

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk)

19. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

20. Verseny – Bírságok – Kiszabás – A vállalkozás jogsértésből eredő haszonszerzésének szükségessége – Hiány – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények – A haszon hiánya – Kizártság

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

21. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Súlyosító körülmények – A kartell eltitkolása – A titkos jelleg enyhítő körülménynek nem minősülő hiánya

(EK 81. cikk és EK 82. cikk; 17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

1. Az eljárások időtartamának korlátozásáról, valamint a versenyre vonatkozó szabályok alapján kezdeményezett szankciók végrehajtásáról [helyesen: a versenyre vonatkozó szabályok alapján kezdeményezett eljárásoknak és a meghozott szankciók végrehajtásának elévüléséről] szóló 2988/74 rendelet 3. cikke szerint az eljárás elévülése nyugszik, amíg a Bizottság határozatával kapcsolatban „az Európai Közösségek Bíróságán eljárás van folyamatban”. Ezt a fordulatot az Elsőfokú Bíróság létrehozása óta úgy kell értelmezni, hogy az elsősorban az e bíróság előtt folyamatban lévő eljárásra vonatkozik, mivel a versenyjog területén alkalmazott szankciók vagy bírságok ellen benyújtott keresetek e bíróság hatáskörébe tartoznak.

Az elévülés nyugszik a Bíróság előtt folyamatban lévő fellebbezési eljárás időtartama alatt is. Mivel a Bíróság alapokmánya 60. cikkének és a 2988/74 rendelet 3. cikkének más az alkalmazási köre, a fellebbezés felfüggesztő hatályának hiánya nem fosztja meg teljesen hatályától az említett rendelet 3. cikkét, amely azon helyzetekre vonatkozik, amikor a Bizottságnak meg kell várnia a közösségi bíróság határozatát. Továbbá a 2988/74 rendelet 3. cikke az elévülés hatásával szemben védi a Bizottságot olyan helyzetekben, amikor utóbbinak olyan eljárásokban kell megvárnia a közösségi bíróság határozatát, amelyek lefolyására nincs befolyása, mielőtt megtudja, hogy a megtámadott aktus jogellenes‑e, vagy sem.

Azon érv, miszerint valamely bizottsági határozat megsemmisítését követően a Bizottság nem húzhat hasznot saját hibájából azzal, hogy az elévülési idő lejártát követően szab ki bírságot, nem fogadható el. A Bizottság által elfogadott aktus megsemmisítése ugyanis szükségszerűen a Bizottságnak betudható abban az értelemben, hogy megállapítja a Bizottság részéről elkövetett hibát. Ennélfogva az eljárás elévülése nyugvásának kizárása akkor, amikor a kereset a Bizottságnak betudható hiba elismeréséhez vezet, a 2988/74 rendelet 3. cikkét teljesen megfosztaná értelmétől. Maga az a tény igazolja a nyugvást, hogy a Törvényszék vagy a Bizottság előtt kereset van folyamatban, nem pedig az, hogy e bíróságok az ítéletükben milyen megállapításokra jutnak.

Végül, ha a Bizottságnak a határozat Törvényszék általi megsemmisítését követően a Bíróság ítéletének bevárása nélkül kellene új határozatot hoznia, fennállna annak a kockázata, hogy ugyanabban a tárgyban egyszerre két határozat lenne hatályban abban az esetben, ha a Bíróság a Törvényszék ítéletét megsemmisítené. A közigazgatási eljárás gazdaságosságának követelményeivel ellentétesnek tűnik, hogy a Bizottság kizárólag az elévülés bekövetkeztének elkerülése céljából legyen köteles új határozatot elfogadni még azelőtt, hogy megtudná, az eredeti határozat jogellenes‑e, vagy sem.

Mivel a 2988/74 rendelet 3. cikke szerinti elévülés a Törvényszék és a Bíróság előtti eljárás teljes időtartama alatt nyugszik, nem lehet azt állítani, hogy a Bizottság megsértette az ésszerű határidőn belüli eljárás elvét azzal, hogy az új határozat elfogadása előtt megvárta, hogy a Törvényszék és a Bíróság határozzon, mivel e tényt igazolja a bírósági eljárás és a jövőbeni ítéletek tiszteletben tartása.

(vö. 73–74., 77., 82., 85–86., 88–89., 132. pont)

2. Az eljárás ésszerű időtartama elvének megsértésére alapított kifogás vizsgálata keretében különbséget kell tenni a 17. rendelet alapján versenyügyben indított közigazgatási eljárás és a bizottsági határozat elleni kereset alapján indult bírósági eljárás között. Azon időszak, amely alatt a közösségi bíróság megvizsgálja a határozat jogszerűségét és fellebbezés esetén az első fokon hozott ítélet érvényességét, nem vehető figyelembe a Bizottság előtti eljárás időtartamának meghatározásakor.

(vö. 102. pont)

3. Az eljárás ésszerű időtartama elvének megsértése a versenyügyben folytatott közigazgatási eljárásban hozott határozat elfogadásakor csak akkor igazolja a Bizottság által hozott határozat megsemmisítését, ha az érintett vállalkozás védelemhez való jogának megsértését is megvalósítja. Ha ugyanis nem bizonyított, hogy a túlzott időmúlás befolyásolta az érintett vállalkozások hatékony védekezésre való képességét, az eljárás ésszerű időtartama elvének be nem tartása nem érinti a közigazgatási eljárás érvényességét.

(vö. 109. pont)

4. Az emberi jogok európai egyezménye 6. cikkének 1. §‑a által ihletett azon általános közösségi jogi elv, amely szerint mindenkinek joga van a tisztességes eljáráshoz, és különösen az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz való jog alkalmazandó a versenyjog megsértése miatt valamely vállalkozásra bírságot kiszabó bizottsági határozattal szembeni bírósági jogorvoslat keretében.

A határidő ésszerű jellegét az egyes ügyek sajátos körülményeinek figyelembevételével kell megállapítani, különös tekintettel a jogvitának az érintett szempontjából való jelentőségére, az ügy bonyolultságára, valamint a felperes és az illetékes hatóságok magatartására.

E tekintetben e szempontok felsorolása nem kimerítő, és a határidő ésszerű jellegének értékelése nem követeli meg az azt okozó körülmények mindegyikének módszeres vizsgálatát, amennyiben az eljárás időtartama legalább egy körülmény alapján igazoltnak tűnik. Így az ügy bonyolultsága alkalmas lehet egy első látásra túl hosszúnak tűnő időtartam igazolására.

Arra utaló bármilyen ténykörülmény hiányában, hogy az eljárás időtartama érintette a jogvita eldöntését, még ha bizonyítást is nyer az ésszerű határidő bíróság általi esetleges túllépése, az semmiféleképpen nem befolyásolhatja a megtámadott határozat jogszerűségét. Az ésszerű határidő túllépése kártérítés fizetését igazolhatná, amennyiben a vállalkozás kártérítési kérelmet nyújtana be.

(vö. 114., 116–117. pont)

5. Valamely közösségi aktus megsemmisítése nem szükségképpen érinti az előkészítő aktusokat, mivel a megsemmisített aktus pótlására irányuló eljárás főszabály szerint megismételhető pontosan onnantól kezdve, hogy a jogellenesség bekövetkezett.

Mivel az eljárási hiba a vállalkozást a közösségi versenyszabályok megsértése miatt szankcionáló határozat elfogadásának végső szakaszában következett be, e határozat megsemmisítése nem érinti azon előkészítő intézkedések érvényességét, amelyek megelőzték azon szakaszt, ahol e hiba megállapításra került. Amikor a Bizottság új, lényegében azonos tartalmú és ugyanazon kifogásokra alapított határozatot fogad el, nem köteles tehát új eljárási cselekményeket elvégeznie.

Közelebbről nem kifogásolható, hogy az új határozat elfogadását megelőzően a kérdéses vállalkozást nem hallgatta meg újból, hogy nem adott neki lehetőséget arra, hogy újból előadhassa érveit, vagy hogy nem küldött neki új kifogásközlést.

Az EK 233. cikk alkalmazásában esetlegesen felmerülő olyan jogkérdések, mint az időmúlás, az eljárás újbóli megindításának lehetősége, az eljárás újbóli megindításával szorosan összefüggő iratbetekintés, a meghallgatási tisztviselő és a tanácsadó bizottság közreműködésére, valamint a 17. rendelet 20. cikkének esetleges következményei, nem kívánnak meg új meghallgatásokat, mivel nem módosítják a kifogások tartalmát, amelyeket adott esetben kizárólag későbbi bírósági felülvizsgálat keretében lehet megvizsgálni.

Továbbá, mivel új meghallgatásra nincs szükség, a meghallgatási tisztviselő új közreműködése sem szükséges. Magából a meghallgatási tisztviselőre bízott feladat tartalmából következik ugyanis, hogy közreműködése egy esetleges határozatra tekintettel szükségszerűen a vállalkozások meghallgatásához kötődik.

Ezenkívül, mivel az új határozat a megsemmisített határozathoz képest nem tartalmaz lényeges módosításokat, a Bizottság, amely nem köteles az érintett vállalkozást újból meghallgatni, arra sem köteles, hogy a versenykorlátozó magatartásokkal és erőfölénnyel foglalkozó tanácsadó bizottsággal újból konzultáljon.

Ugyanezen okokból a biztosok testületéhez benyújtott aktának nem kell tartalmaznia többek között a meghallgatási tisztviselő új jelentését vagy a tanácsadó bizottsággal folytatott konzultációról készült új jegyzőkönyvet.

(vö. 125–126., 134–135., 151., 153–154., 161–162., 168., 174. pont)

6. A kollegialitás elve a Bizottság tagjai határozathozatalban való részvételének egyenlőségén alapul, ami különösen azt jelenti, hogy a határozatokat közösen kell meghozni, és politikai téren a testület valamennyi tagja együttesen felelős valamennyi meghozott határozatért. Ezen elv tiszteletben tartása, és különösen annak szükségessége, hogy a határozatokat közösen hozzák meg, szükségszerűen az általuk kiváltott joghatások által érintett jogalanyok érdekében áll abban az értelemben, hogy e jogalanyokat biztosítani kell arról, hogy e határozatokat ténylegesen a testület hozta meg, és pontosan annak akaratát tükrözi. Ez a helyzet különösen azon, kifejezetten határozatoknak minősített jogi aktusok esetében, amelyeket a Bizottság a vállalkozásokkal vagy vállalkozások társulásaival szemben a versenyszabályok betartása érdekében hoz, és amelyek célja e szabályok megsértésének megállapítása, e vállalkozásokkal szemben meghagyások kibocsátása és pénzügyi szankciók kiszabása.

Pusztán azon tény, hogy egy nem a Bizottságtól származó és hivatalos jelleggel egyáltalán nem bíró sajtóközlemény említést tesz a Bizottság szóvivője által tett nyilatkozatról, amely megjelöli azon időpontot, amikor a versenyügyben határozatot hoznak, és kifejti annak tartalmát, nem lehet elegendő annak megállapításához, hogy a Bizottság megsértette a kollegialitás elvét. Mivel a biztosok testületét az ilyen nyilatkozat nem köti, e testület közös tanácskozás után dönthet úgy is, hogy nem fogad el ilyen határozatot.

(vö. 175–178. pont)

7. Mind a jog és a jogviszonyok stabilitásának, mind pedig a gondos igazságszolgáltatásnak a biztosításához fontos, hogy ne lehessen többé vita tárgyává tenni azokat a bírósági határozatokat, amelyek a rendelkezésre álló jogorvoslatok kimerítését, illetve az azok előterjesztésére nyitva álló határidők elteltét követően jogerőre emelkedtek.

Az ítélet jogereje akkor képezheti akadályát a kereset elfogadhatóságának, amennyiben a szóban forgó ítélet alapjául szolgáló jogvita ugyanazon felek között volt folyamatban, a keresetnek ugyanaz volt a tárgya, és ugyanazon a jogcímen alapult; e feltételek szükségszerűen kumulatív jellegűek. A jogerő csak azon tény‑ és jogkérdésekhez kapcsolódik, amelyeket a szóban forgó bírósági határozat ténylegesen vagy szükségszerűen eldöntött.

(vö. 196–198. pont)

8. A megsemmisített aktust kibocsátó intézmény csak a megsemmisítő ítéletben foglaltak teljesítéséhez szükséges keretek között van kötve. Így az ilyen aktus pótlására irányuló eljárás megismételhető pontosan onnantól kezdve, hogy a jogellenesség bekövetkezett.

Amikor arra hivatkozva semmisítenek meg valamely vállalkozást erőfölénnyel való visszaélés miatt szankcionáló bizottsági határozatot, hogy az említett határozat hitelesítésére a közlését követően került sor, ami az EK 230. cikk értelmében lényeges eljárási szabály megsértésének minősül, a Bizottság a hitelesítés szakaszában átveheti elemzését, anélkül hogy meg kellene vizsgálnia, hogy az érintett piacra vonatkozóan az első határozat elfogadásakor tett megállapításai a második határozat elfogadásakor fennálló ténybeli és jogi körülmények fényében még mindig érvényesek‑e. Azon megfontolás, miszerint az erőfölény fennállásának megállapítása a piacnak és a versenynek az adott határozat Bizottság általi elfogadásakor fennálló szerkezetének elemzéséből következik, nem foglalja magában azt, hogy a Bizottságnak a megtámadott határozat elfogadásakor minden esetben újból el kellene végeznie az érintett piac elemzését. A Bizottságnak többek között nem kell új elemzést végeznie, mivel a határozatot megsemmisítő ítéletben foglaltak teljesítéséhez erre nincs szükség.

(vö. 243–245. pont)

9. Az EK 82. cikkben említett erőfölény olyan, valamely vállalkozás rendelkezésére álló gazdasági erőre vonatkozik, amely lehetővé teszi e vállalkozás számára az érintett piacon a hatékony verseny fenntartásának akadályozását azáltal, hogy lehetővé teszi számára, hogy versenytársaival, ügyfeleivel és végül a fogyasztókkal szemben érzékelhető mértékben független magatartást tanúsítson. Az erőfölény a monopol- vagy kvázi monopolhelyzettől eltérően nem zárja ki bizonyos verseny fennállását, de az azzal rendelkező céget olyan helyzetbe hozza, hogy az meghatározhatja, vagy legalábbis jelentős mértékben befolyásolhatja azokat a feltételeket, amelyek mellett e verseny alakul, és mindenesetre messzemenően úgy járhat el, hogy azt nem kell figyelembe vennie, anélkül hogy ez a magatartás neki kárt okozna.

Az erőfölény általában több tényező együttes fennállásából következik, amelyek önállóan nem szükségszerűen lennének meghatározók. Az erőfölény érintett piacon való fennállásának vizsgálatát először a piac szerkezetének, majd az említett piacon fennálló versenyhelyzetnek a vizsgálatával kell lefolytatni.

Kivételes körülményektől eltekintve a rendkívül jelentős piaci részesedések önmagukban az erőfölény fennállását bizonyítják. A rendkívül jelentős piaci részesedés az azzal meghatározott ideig rendelkező vállalkozást az általa megjelenített termelés és kínálat nagyságánál fogva ugyanis olyan hatalmi helyzetbe hozza – tekintve, hogy az érzékelhetően kisebb részesedéssel rendelkezők nem képesek arra, hogy gyorsan eleget tegyenek a legnagyobb részesedéssel rendelkező vállalkozástól elfordulni szándékozó keresletnek –, amely azt kötelező ügyféllé teszi, és amely már csak emiatt is – legalábbis viszonylag hosszú időszakokra – a független magatartás lehetőségét biztosítja számára, amely az erőfölény jellemzője.

Így a 70–80%‑os piaci részesedés önmagában egyértelmű jele az erőfölény fennállásának. Ugyanígy – kivételes körülményektől eltekintve – az 50%‑os piaci részesedés önmagában az erőfölény fennállását bizonyítja.

(vö. 254–257. pont)

10. Ellentétes az EK 82. cikkel, ha erőfölényben lévő vállalkozás alkalmaz a piacról kiszorító hatással bíró engedményrendszert. Erről van szó az ügyfél azon kötelezettségvállalásának ellentételezéseként adott hűségengedmény esetén, hogy kizárólagosan vagy majdnem kizárólagosan az erőfölényben lévő vállalkozásnál végzi beszerzéseit. Az ilyen engedmény ugyanis arra irányul, hogy pénzügyi előnyök nyújtásával akadályozza az ügyfeleknek a versenytárs gyártóktól való beszerzéseit. A versenytársak piacra jutásának megakadályozásával az ilyen vállalkozás magatartása alkalmas arra, hogy kihasson a közös piacon a kereskedelem szerkezetére és a versenyre.

(vö. 296–297., 337. pont)

11. A kizárólag az erőfölényben lévő vállalkozástól való vásárlások nagyságához kötött mennyiségi engedmények rendszere általában nem jár az EK 82. cikk által tiltott kiszorító hatással. Amennyiben ugyanis a szállított mennyiség növekedése a szállító alacsonyabb költségeként jelenik meg, utóbbinak joga van arra, hogy ügyfelét ebben a csökkenésben részesítse kedvezőbb ár formájában. A mennyiségi engedmények így az erőfölényben lévő vállalkozás által elért hatékonyságból és méretgazdaságosságból eredő hasznot hivatottak tükrözni.

Ebből az következik, hogy azon engedményrendszer, amelyben az árengedmény mértéke a vásárolt mennyiségtől függően növekszik, nem sérti az EK 82. cikket, kivéve ha az engedmény nyújtásának feltételei és módjai alapján úgy tűnik, hogy a rendszer nem gazdaságilag igazolt ellentételezésen alapul, hanem a hűségengedményhez és a célkitűzéshez kötött engedményhez hasonlóan arra irányul, hogy akadályozza az ügyfeleknek a versenytárs gyártóktól való beszerzéseit.

A mennyiségi engedmények rendszere esetleges visszaélésszerű jellegének megállapításához tehát a körülményeket – különösen az engedmények nyújtásának feltételeit és módjait – összességükben kell értékelni, és meg kell vizsgálni, hogy az azt igazoló gazdasági ellenszolgáltatás nélküli előny révén az engedmények a vevő beszerzési forrásokra vonatkozó választási lehetőségének korlátozására vagy a vevő e lehetőségtől való megfosztására, a versenytársak piacra jutásának akadályozására, a kereskedelmi partnerek tekintetében egyenlő szolgáltatásokért egyenlőtlen feltételek alkalmazására vagy az erőfölény torzított versennyel való megerősítésére irányulnak‑e.

(vö. 298–300. pont)

12. Az a tény, hogy a piacon erőfölényben lévő vállalkozás a vevőket – akár saját kérésükre – kötelezettséggel vagy ígérettel úgy köti magához, hogy szükségleteiket teljes egészében vagy jelentős részben kizárólag az említett vállalkozástól szerezzék be, az EK 82. cikk értelmében erőfölénnyel való visszaélésnek minősül, függetlenül attól, hogy a kérdéses kötelezettséget minden további nélkül vagy engedmény nyújtása ellenében vállalták‑e. Ugyanez a helyzet akkor is, ha az említett vállalkozás a vevőket magához kötő formális kötelezettség nélkül, akár az e vevőkkel kötött megállapodások alapján, akár egyoldalúan hűségengedmény‑rendszert alkalmaz, azaz az árengedményeket ahhoz a feltételhez köti, hogy az ügyfél szükségleteit teljes egészében vagy jelentős részben kizárólag az erőfölényben lévő vállalkozástól szerezze be. Az ilyen jellegű kizárólagos beszerzési kötelezettségvállalások ugyanis – engedménnyel való ellentételezéssel vagy anélkül, vagy olyan hűségengedmény adásával, amely arra ösztönzi a vevőt, hogy kizárólag az erőfölényben lévő vállalkozástól szerezzen be – összeegyeztethetetlenek a közös piacon fennálló torzításmentes verseny céljával, mert nem alapulnak e terhet vagy előnyt igazoló gazdasági szolgáltatáson, hanem a vevő beszerzési forrásokra vonatkozó választási lehetőségének korlátozására vagy a vevő e lehetőségtől való megfosztására, és a többi gyártó piacra jutásának akadályozására irányulnak.

(vö. 315. pont)

13. A versenyjogi jogsértés miatt kiszabott bírság összegének megállapításakor a Bizottságnak nem csupán a jogsértés súlyát és az ügy sajátos körülményeit kell figyelembe vennie, hanem azt a hátteret is, amelyben az említett jogsértést elkövették, és biztosítania kell azt, hogy intézkedése elrettentő hatású legyen, különösen az olyan típusú jogsértések esetében, amelyek különösképpen veszélyeztetik a Közösség célkitűzéseinek elérését. Továbbá, amikor a Bizottság az eljárások időtartamának korlátozásáról, valamint a versenyre vonatkozó szabályok alapján kezdeményezett szankciók végrehajtásáról [helyesen: a versenyre vonatkozó szabályok alapján kezdeményezett eljárásoknak és a meghozott szankciók végrehajtásának elévüléséről] szóló 2988/74 rendelet, valamint az ésszerű határidőn belüli eljárás elvének tiszteletben tartásával hoz határozatot, nem kifogásolható, hogy a Bizottság késlekedett az említett határozat elfogadásával. Ilyen körülmények között a két határozat elfogadása között eltelt idő miatt nem kell törölni az első határozat megsemmisítését követően elfogadott határozatban kiszabott bírságot.

(vö. 354–355. pont)

14. Amikor valamely versenyügyben hozott bizottsági határozatot eljárási hiba miatt semmisítenek meg, a Bizottság jogszerűen hoz új határozatot új közigazgatási eljárás lefolytatása nélkül. Mivel az új határozat tartalma szinte teljesen megegyezik a korábbi határozatéval, és mivel e két határozat ugyanazon indokokon alapul, az új határozat a bírság összegének megállapítása tekintetében a korábbi határozat elfogadásának időpontjában hatályos szabályok hatálya alá tartozik. A Bizottság ugyanis abban a szakaszban kezdi újra az eljárást, amikor az eljárási hibát elkövette, és új határozatot hoz, anélkül hogy az ügyet újból megvizsgálná az első határozat elfogadásakor még nem létező szabályok fényében.

(vö. 366–368. pont)

15. A közösségi versenyszabályok valamely vállalkozásnak felróható megsértése súlyosságának megítéléséhez a Bizottság a bírság arányos összegének megállapítása érdekében figyelembe veheti bizonyos jogsértések különösen hosszú időtartamát, az érintett vállalkozás termékeinek összességét vagy közel összességét érintő jogsértések számát és eltérő jellegét, amelyek közül egyesek valamennyi tagállamot érintették, az olyan szándékos és koherens stratégiából eredő jogsértések különös súlyosságát, amely a versenytársak ellen irányuló különböző kizáró magatartásokkal és a vásárlói hűség kialakítását célzó politikával igyekszik mesterségesen fenntartani vagy megerősíteni a vállalkozás erőfölényét azokon a piacokon, ahol a verseny már eleve korlátozott volt, a visszaélésnek a versenyre gyakorolt különösen káros hatásait és a vállalkozás számára a jogsértéseiből származó előnyt.

A Bizottság helyesen minősítheti különösen súlyosnak azon erőfölényben lévő vállalkozás magatartásait, amely vállalkozás azáltal, hogy az elhanyagolható tonnamennyiségre árengedményeket ad ügyfeleinek, és a vásárlói hűség kialakítását célzó megállapodásokat köt velük, hosszú ideig megfosztja valamennyi versenytársát az értékesítési lehetőségektől, és a fogyasztók hátrányára tartósan károsítja a piac szerkezetét.

(vö. 370., 372., 374. pont)

16. A közösségi versenyszabályok megsértése súlyának elemzésénél figyelembe kell venni az esetleges visszaesést. A visszaesés egyes nemzeti jogrendekben elfogadott fogalma magában foglalja, hogy a személy új jogsértéseket követett el, miután hasonló jogsértésekért már korábban szankcionálták. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás ugyanebben az értelemben szabályoz, amikor „azonos típusú […] jogsértések[re]” utal. A Bizottság tehát azon vállalkozás esetében, amely az EK 82. cikk értelmében visszaél a piacon meglévő erőfölényével, nem veheti figyelembe a visszaesést súlyosító körülményként olyan korábbi, az EK 81. cikkhez kapcsolódó, összejátszást eredményező magatartások miatt, amelyek ezenkívül nagyon különböznek az EK 82. cikk megsértését eredményező magatartásoktól.

(vö. 377–381. pont)

17. Versenyügyben, amikor valamely vállalkozásnak költségei keletkeznek a közösségi bíróság által később megsemmisített határozatban kiszabott bírság megfizetésére nyújtott biztosítékokkal és e határozat jogellenességének bizonyításával kapcsolatban, a Bizottság e költségeket nem köteles figyelembe venni akkor, amikor a megsemmisítést kimondó ítéletet követően elfogadott határozatban megállapítja a bírságot, mivel a vállalkozás kártérítési kereset keretében kérheti azok megtérítését.

(vö. 383. pont)

18. Ahhoz, hogy a Szerződés versenyszabályainak megsértését szándékosan elkövetettnek lehessen tekinteni, nincs szükség arra, hogy a vállalkozás tudatában legyen valamely, e szabályok által megfogalmazott tilalom megsértésének, hanem elég az, ha nem kerülhette el figyelmét, hogy a kifogásolt magatartás célja vagy hatása a közös piacon a verseny korlátozása.

(vö. 412. pont)

19. A magatartás céljával összefüggő tényezők a bírság összegének megállapítása során nagyobb jelentőséggel bírhatnak, mint a hatásaival kapcsolatos tényezők.

(vö. 435. pont)

20. Bár a közösségi versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírság összegének arányosnak kell lennie a jogsértés időtartamával és a jogsértés súlyának értékelése során figyelembe veendő más tényezőkkel, amelyek között az a haszon is szerepel, amelyet az érintett vállalkozás a magatartásával szerezhetett, az a tény, hogy a vállalkozás semmilyen hasznot nem szerzett a jogsértésből, nem lehet akadálya a bírság kiszabásának, mert ellenkező esetben a bírság elvesztené elrettentő jellegét. Ebből következik, hogy a Bizottságnak a bírságok összegének megállapítása során nem kell figyelembe vennie a kérdéses jogsértésből származó haszon hiányát. Továbbá a jogsértéssel összefüggő pénzügyi előny hiánya nem tekinthető enyhítő körülménynek.

(vö. 443. pont)

21. A Bizottság az EK 81. cikk vagy az EK 82. cikk szerinti jogsértés súlyának értékelésekor a titkos jelleget súlyosító körülményként veheti figyelembe. Ebből azonban nem lehet arra következtetni, hogy a titkos jelleg hiánya enyhítő körülménynek minősül.

(vö. 446–447. pont)

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (hatodik tanács)

2010. június 25.*( )

„Verseny – Erőfölénnyel való visszaélés – Az egyesült királysági szódapiac – Az EK 82. cikk megsértését megállapító határozat – A Bizottság bírság- vagy szankciókiszabási jogkörének elévülése – Ésszerű határidő – Lényeges eljárási szabályok – Jogerő – Erőfölény fennállása – Erőfölénnyel való visszaélés – A tagállamok közötti kereskedelem érintettsége – Bírság – A jogsértés súlya és időtartama – Enyhítő körülmények ”

A T‑66/01. sz. ügyben,

az Imperial Chemical Industries Ltd, korábban Imperial Chemical Industries plc (székhelye: London [Egyesült Királyság], képviseli kezdetben: D. Vaughan, D. Anderson QC, S. Lee barrister, S. Turner, S. Berwick és R. Coles solicitors, később: M. Vaughan, S. Lee, S. Berwick és S. Ford barrister)

felperesnek

az Európai Bizottság (képviselik: J. Currall és P. Oliver, meghatalmazotti minőségben, segítőik: J. Flynn QC és C. West barrister)

alperes ellen

elsődlegesen az [EK] 82. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/33.133 – D : „nyersszóda – ICI”‑ügy) 2000. december 13‑án hozott 2003/7/EK bizottsági határozat (HL 2003. L 10., 33. o.) megsemmisítése iránt előterjesztett kérelme, és másodlagosan a felperesre kiszabott bírság törlése vagy csökkentése iránt előterjesztett kérelme tárgyában,

A TÖRVÉNYSZÉK (hatodik tanács),

tagjai: A. W. H. Meij elnök, V. Vadapalas (előadó) és A. Dittrich bírák,

hivatalvezető: K. Pocheć tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. június 26‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

A jogvita alapját képező tényállás

1 A felperes, az Imperial Chemical Industries Ltd, korábban Imperial Chemical Industries plc, a vegyipari ágazatban tevékenykedő, az Egyesült Királyság joga szerinti társaság. A tényállás idején többek között nyersszódát gyártott.

2 A nyersszóda vagy a természetben fordul elő sziksó formájában (természetes szóda), vagy kémiai eljárással állítják elő (szintetikus szóda). A természetes szódát a sziksó zúzásával, tisztításával és égetésével állítják elő. A szintetikus szóda a közönséges só és a mészkő reakciójából keletkezik az „ammóniaszóda”‑eljárás segítségével, amelyet a Solvay fivérek dolgoztak ki 1863‑ban.

3 1989 áprilisában az Európai Közösségek Bizottsága az [EK 81.] és [EK 82. cikk] végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) tényállás idején hatályos változata 14. cikkének (3) bekezdése alapján vizsgálatokat kezdett különböző közösségi nyersszódagyártóknál.

4 1989. június 19‑én a Bizottság a 17. rendelet 11. cikke alapján tájékoztatáskérést intézett a felpereshez, aki arra 1989. szeptember 14‑én válaszolt.

5 1990. február 19‑én a Bizottság a 17. rendelet 3. cikkének (1) bekezdése alapján hivatalból megindította az eljárást a felperes, a Solvay és a Chemische Fabrik Kalk (a továbbiakban: CFK) ellen.

6 1990. március 13‑án a Bizottság kifogásközlést küldött a felperesnek, a Solvaynak és a CFK‑nak. Az egyes társaságok kizárólag a kifogásközlés őket érintő jogsértésekre vonatkozó részét vagy részeit kapták kézhez, amelyekhez mellékletként csatolásra kerültek a rájuk vonatkozó terhelő bizonyítékok.

7 A Bizottság a kifogásközlésben említett jogsértések összességére vonatkozóan egyetlen aktát állított össze.

8 A jelen ügyet illetően a Bizottság a kifogásközlés V. címében megállapította, hogy a felperes visszaélt az egyesült királysági nyersszódapiacon fennálló erőfölényével.

9 1990. május 31‑én a felperes a Bizottság által emelt kifogásokra válaszolva benyújtotta írásbeli észrevételeit. A Bizottság a felperest 1990. június 26‑án és 27‑én hallgatta meg.

10 1990. december 19‑én a Bizottság elfogadta az [EK 82.] cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/33.133 – D: „nyersszóda – ICI”‑ ügy) hozott 91/300/EGK határozatot (HL 1991. L 152., 40. o.). E határozatban, amelyet a felperessel az 1991. március 1‑jei levélben közöltek, a Bizottság megállapította, hogy „[a felperes] megsértette az [EK 82.] cikk rendelkezéseit, mivel körülbelül 1983‑tól a mai napig a verseny kizárására vagy jelentős korlátozására irányuló magatartást tanúsított, amely abban állt, hogy […] elhanyagolható tonnamennyiség vonatkozásában is jelentős árengedményeket és egyéb pénzügyi ösztönzőket nyújtott annak biztosítására, hogy az ügyfél a szükségleteit teljes egészében vagy jelentős részben [tőle] szerezze be, hogy elérte, hogy az ügyfelek hozzájáruljanak, hogy szükségleteiket teljes egészében vagy jelentős részben [tőle] szerezzék be, vagy a versenytársaknál történő vásárlásaikat meghatározott mennyiségre korlátozzák, [és] legalább egy esetben az árengedmények és egyéb pénzügyi ösztönzők nyújtását az ügyfél ahhoz való hozzájárulásától tette függővé, hogy szükségleteit teljes egészében [tőle] szerezze be”.

11 A 91/300 határozat 3. cikke szerint „[a felperesre] a [megállapított] jogsértés miatt [tíz]millió ECU bírságot szab[t]ak ki”.

12 Ugyanezen a napon a Bizottság elfogadta továbbá az [EK 81.] cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/33.133 – A: „nyersszóda – Solvay, ICI”‑ügy) hozott 91/297/EGK határozatot (HL 1991. L 152., 1. o.), amelyben megállapította, hogy „a Solvay és [a felperes] megsértette az [EK 81.] cikk rendelkezéseit, mivel 1973. január 1‑jétől legalább a jelen eljárás megindításáig összehangolt magatartásban vettek részt, amellyel a Közösségen belüli szódaértékesítéseiket saját belső piacaikra, vagyis a Solvay a kontinentális Nyugat‑Európára, [a felperes] pedig az Egyesült Királyságra és Írországra korlátozta”. A Solvayre, illetve a felperesre hétmillió ECU bírságot szabtak ki.

13 Ugyanezen a napon a Bizottság elfogadta továbbá az [EK 81.] cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/33.133 – B: „nyersszóda – Solvay, CFK”‑ügy) hozott 91/298/EGK határozatot (HL 1991. L 152., 16. o.), amelyben megállapította, hogy „a Solvay és a CFK megsértette az [EK 81.] cikk rendelkezéseit, mivel körülbelül 1987‑től a mai napig piacfelosztásra irányuló megállapodásban vett részt, amely alapján a Solvay a CFK részére a CFK által 1986‑ban elért értékesítések alapján kiszámított éves minimális szódaértékesítési tonnamennyiséget garantált Németországban, és a CFK valamennyi veszteségét kompenzálta azáltal, hogy a garantált minimális értékesítései eléréséhez szükséges tonnamennyiséget felvásárolta tőle”. A Solvayre hárommillió, a CFK‑ra pedig egymillió ECU bírságot szabtak ki.

14 Ugyanezen a napon a Bizottság ezenkívül elfogadta az [EK 82.] cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/33.133 – C: „nyersszóda – Solvay”‑ügy) hozott 91/299/EGK határozatot (HL 1991. L 152., 21. o.), amelyben megállapította, hogy „a Solvay megsértette az [EK 82.] cikk rendelkezéseit, mivel körülbelül 1983‑tól a mai napig a verseny kizárására vagy jelentős korlátozására irányuló magatartást tanúsított, amely abban állt, hogy […] olyan megállapodásokat kötött az ügyfelekkel, amelyek arra kötelezték őket, hogy szódaszükségletüket teljes egészében vagy jelentős részben, határozatlan vagy túlzottan hosszú ideig a Solvaytől szerezzék be, az ügyfél szerződéses alap‑tonnamennyiségét meghaladó, elhanyagolható tonnamennyiség után is jelentős árengedményeket és egyéb pénzügyi ösztönzőket nyújtott annak biztosítására, hogy az ügyfél a szükségleteit teljes egészében vagy jelentős részben a Solvaytől szerezze be, és az árengedmények nyújtását az ügyfél ahhoz való hozzájárulásától tette függővé, hogy szükségleteit teljes egészében a Solvaytől szerezze be”. A Solvayre 20 millió ECU bírságot szabtak ki.

15 1991. május 2‑án a Solvay a 91/297, 91/298 és 91/299 határozatok megsemmisítését kérte. 1991. május 14‑én a felperes a 91/297 és 91/300 határozatok megsemmisítése iránti kérelem tárgyában nyújtott be kereseteket a Törvényszékhez.

16 A Törvényszék a T‑37/91. sz., ICI kontra Bizottság ügyben 1995. június 29‑én hozott ítéletében (EBHT 1995., II‑1901. o., a továbbiakban: ICI II‑ítélet) kimondta, hogy az iratbetekintést illetően a védelemhez való jog megsértésére alapított jogalapot teljes egészében el kell utasítani, majd a 91/300 határozatot megsemmisítette azzal az indokkal, hogy az említett határozat hitelesítésére a közlését követően került sor, ami az EK 230. cikk értelmében lényeges eljárási szabály megsértésének minősül.

17 Ugyanezen a napon a Törvényszék az iratbetekintési jog megsértése miatt az alábbi két ügy felpereseit érintő részében megsemmisítette továbbá a 91/297 határozatot (a T‑30/91. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben hozott ítélet [EBHT 1995., II‑1775. o., a továbbiakban: Solvay I‑ítélet] és a T‑36/91. sz., ICI kontra Bizottság ügyben hozott ítélet [EBHT 1995., II‑1847. o., a továbbiakban: ICI I‑ítélet]). Továbbá a Törvényszék a Solvayt érintő részében megsemmisítette a 91/298 határozatot (a T‑31/91. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben hozott ítélet [EBHT 1995., II‑1821. o., a továbbiakban: Solvay II‑ítélet]), valamint a megtámadott határozatok szabálytalan hitelesítése miatt megsemmisítette a 91/299 határozatot (a T‑32/91. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben hozott ítélet [EBHT 1995., II‑1825. o., a továbbiakban: Solvay III‑ítélet]).

18 A Bíróság Hivatalához 1995. augusztus 30‑án benyújtott beadványaiban a Bizottság fellebbezéseket terjesztett elő a fenti 16. pontban hivatkozott ICI II‑ítélet, valamint a fenti 17. pontban hivatkozott Solvay II‑ítélet és Solvay III‑ítélet ellen.

19 A C‑286/95. P. sz., Bizottság kontra ICI ügyben 2000. április 6‑án hozott ítéletével (EBHT 2000., I‑2341. o.), valamint a C‑287/95. P. és C‑288/95. P. sz., Bizottság kontra Solvay egyesített ügyekben hozott ítéletével (EBHT 2000., I‑2391. o.) a Bíróság elutasította a fenti 16. pontban hivatkozott ICI II‑ítélet, valamint a fenti 17. pontban hivatkozott Solvay II‑ítélet és Solvay III‑ítélet elleni fellebbezéseket.

20 2000. december 12‑én, kedden az egyik hírügynökség az alábbi szövegű sajtóközleményt tette közzé:

„Az Európai Bizottság az Európai Unió versenyjogának megsértése miatt szerdán […] bírságot szab ki a Solvay SA és az Imperial Chemical Industries plc vegyipari társaságokra, jelentette be kedden egy szóvivő.

A nyersszóda piacán fennálló erőfölénnyel való állítólagos visszaélés miatti bírságokat eredetileg tíz évvel ezelőtt szabták ki, de a legmagasabb szintű Európai Bíróság eljárási okok miatt megsemmisítette azokat.

A Bizottság szerdán ugyanazt a határozatot fogja meghozni, de most már helyes formában, jelentette ki a szóvivő.

A határozat lényegét a társaságok sosem vitatták. Ismét elfogadjuk ugyanazt a határozatot, mondta.”

21 2000. december 13‑án a Bizottság elfogadta az [EK] 82. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/33.133 – D: „nyersszóda – ICI”‑ügy) hozott 2003/7/EK határozatot (HL 2003. L 10., 33. o., a továbbiakban: megtámadott határozat).

22 Ugyanezen a napon a Bizottság elfogadta továbbá az [EK] 81. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/33.133 – B: „nyersszóda – Solvay, CFK”‑ügy) hozott 2003/5/EK határozatot (HL 2003. L 10., 1. o.) és az [EK] 82. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/33.133 – C: „nyersszóda – Solvay”‑ügy) hozott 2003/6/EK határozatot (HL 2003. L 10., 10. o.).

23 A megtámadott határozat rendelkező része kimondja:

„1. cikk

[A felperes] megsértette az [EK 82.] cikk rendelkezéseit, mivel körülbelül 1983‑tól legalább 1989 végéig a verseny kizárására vagy jelentős korlátozására irányuló magatartást tanúsított, amely abban állt, hogy:

a) elhanyagolható tonnamennyiség vonatkozásában is jelentős árengedményeket és egyéb pénzügyi ösztönzőket nyújtott […], hogy az ügyfél a szükségleteit teljes egészében vagy jelentős részben [tőle] szerezze be;

b) elérte, hogy az ügyfelek hozzájáruljanak, hogy szükségleteiket teljes egészében vagy jelentős részben [tőle] szerezzék be, vagy a versenytársaknál történő vásárlásaikat meghatározott mennyiségre korlátozzák;

c) legalább egy esetben az árengedmények és egyéb pénzügyi ösztönzők nyújtását az ügyfél ahhoz való hozzájárulásától tette függővé, hogy szükségleteit teljes egészében [tőle] szerezze be.

2. cikk

„[A felperesre] az 1. cikkben megállapított jogsértés miatt [tíz]millió euró bírságot szabnak ki.

[…]”

24 A megtámadott határozat megfogalmazása gyakorlatilag megegyezik a 91/300 határozatéval. A Bizottság pusztán néhány szerkesztési jellegű módosítást hajtott végre, és a határozatot új, „Az Elsőfokú Bíróság és a Bíróság előtti eljárások” című résszel egészítette ki.

25 A megtámadott határozat ezen új részében a Bizottság a T‑305/94–T‑307/94., T‑313/94–T‑316/94., T‑318/94., T‑325/94., T‑328/94., T‑329/94. és T‑335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1999. április 20‑án hozott ítéletre (EBHT 1999., II‑931. o., a továbbiakban: a Törvényszék PVC II‑ítélete) hivatkozva úgy ítélte meg, hogy „jogában áll ismét meghozni egy tisztán eljárásjogi hibák miatt megsemmisített határozatot, anélkül hogy köteles lenne új közigazgatási eljárást lefolytatni”, és hogy „nem köteles új meghallgatást tartani, ha az új határozat szövege nem tartalmaz az első határozatban foglaltaktól eltérő kifogásokat” (a (164) preambulumbekezdés).

26 A Bizottság a megtámadott határozatban továbbá hozzáfűzte, hogy az eljárások időtartamának korlátozásáról, valamint az Európai Gazdasági Közösség szállításra és versenyre vonatkozó szabályai alapján kezdeményezett szankciók végrehajtásáról [helyesen: az Európai Gazdasági Közösség szállításra és versenyre vonatkozó szabályai alapján kezdeményezett eljárásoknak és a meghozott szankciók végrehajtásának elévüléséről] szóló, 1974. november 26‑i 2988/74/EGK tanácsi rendelet (HL L 319., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 7. fejezet, 1. kötet, 61. o.) 3. cikke alapján az elévülési időt meg kell hosszabbítani azzal az időtartammal, amely alatt a 91/300 határozat ellen benyújtott kereset a Törvényszék és a Bíróság előtt folyamatban lévő eljárás tárgyát képezte (a (169) és (170) preambulumbekezdés). A jelen ügy körülményeire tekintettel a Bizottság tehát úgy vélte, hogy 2003 végéig hozhat új határozatot (a (172) preambulumbekezdés). Továbbá megjegyezte, hogy nem sérül a védelemhez való jog, ha az új határozatot ésszerű határidőn belül hozza meg (a (164) preambulumbekezdése).

27 Ami magát a jogsértést illeti, a Bizottság a megtámadott határozatban megjegyezte, hogy „a felperes gazdasági ereje értékelésének alapjául szolgáló termékpiac és földrajzi piac az egyesült királysági szódapiaca” (a (125) preambulumbekezdés).

28 A jelen ügyben a felperes piaci erejének értékelése céljából a Bizottság kiemelte, hogy a felperesnek az érintett piacon fennálló piaci részesedése a teljes érintett időszakban hagyományosan több mint 90%‑ot tett ki, ami önmagában jelentős piaci erőt bizonyító ténykörülmény (a (127) preambulumbekezdés). Ezt követően a Bizottság megvizsgálta a releváns gazdasági tényezőket, és azokból a megtámadott határozatban arra következtetett, hogy a felperes a kérdéses időszakban végig erőfölénnyel rendelkezett az EK 82. cikk értelmében (a (128)–(136) preambulumbekezdés).

29 Az erőfölénnyel való visszaélést illetően a Bizottság a megtámadott határozatban megjegyezte, hogy a felperes az ügyfelei „magához kötésében álló gyakorlatot” vezetett be meghatározott mechanizmusok révén, amelyek mindegyike ugyanazon célra, a verseny kizárására irányult (a (138) preambulumbekezdés). E tekintetben a Bizottság a megtámadott határozat (139) preambulumbekezdésében kifejtette, hogy az elhanyagolható tonnamennyiségre adott árengedmények a hatékony verseny kizárását célozták a következő eszközök révén:

– a fogyasztók arra való ösztönzése, hogy a felperestől vásárolják meg azon elhanyagolható tonnamennyiséget, amelyet valamely másodlagos szállítótól is beszerezhetnének;

– a General Chemical versenyre gyakorolt hatásának minimalizálása vagy semlegesítése az árak, mennyiségek és ügyfelek vonatkozásában olyan korlátok között fenntartva a piacon való jelenlétét, amelyek biztosítják a felperes tényleges monopóliumának fenntartását;

– a Brenntag piacról való kiszorítása vagy legalábbis a versenyre gyakorolt hatásának minimalizálása;

– azon kockázat minimalizálása, hogy az ügyfelek más beszerzési forrásokhoz forduljanak;

– a felperes egyesült királysági szódapiacon fennálló virtuális monopóliumának fenntartása, illetve erősítése.

30 Továbbá a megtámadott határozat (147) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette, hogy „[a felperesnek] a nagybani ügyfeleivel való megállapodásai azt mutatják, hogy ezen ügyfelek a szükségleteik jelentős részében (és legalább egy esetben teljes egészében) [a felpereshez] voltak kötve, míg a többi szállító versenyre gyakorolt hatása a minimumra volt korlátozva”.

31 A Bizottság a megtámadott határozatban kifejtette továbbá, hogy az egyéb pénzügyi ösztönzők az EK 82. cikk szerinti verseny fogalmával összeegyeztethetetlen módon megerősítették a felperes erőfölényét (a (149) preambulumbekezdés).

32 A tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt hatást illetően a Bizottság a megtámadott határozatban megjegyezte, hogy noha a felperes által az Egyesült Királyságban fennálló erőfölényének és tényleges monopóliumának fenntartása érdekében hozott intézkedések elsősorban nem a Közösségen belüli többi gyártót, hanem a Közösségen kívüli (Egyesült Államok és Lengyelország) közvetlen versenyt célozták, az elhanyagolható tonnamennyiségre adott árengedményeket és a kizárásra irányuló többi mechanizmust a Közösségen belüli nemzeti piacok szigorú részekre töredezése jelenségének átfogó összefüggésében kell megvizsgálni. E tekintetben a Bizottság kifejtette, hogy a felperes különösen kívánta azt, hogy a General Chemical mint másik beszerzési forrás az érintett piacon maradjon, és ha e társaságnak teljesen el kellett volna hagynia e piacot, a fogyasztók arra lehettek volna ösztönözve, hogy a kontinentális Nyugat‑Európában más beszerzési forrásokat, talán jobb piacot keressenek. Ezenkívül a Bizottság kiemelte, hogy a felperes Egyesült Királyságban fennálló erőfölényének fenntartása és erősítése a közös piac versenyszerkezetének egészét érintette, és biztosította a piacok részekre töredezésén alapuló status quo fenntartását (a (151)–(154) preambulumbekezdés).

33 A Bizottság a megtámadott határozatban kifejtette, hogy az elkövetett jogsértések különösen súlyosak voltak, mivel „a Szerződés alapvető célkitűzéseivel teljesen ellentétes módon a [felperes] által [az egyesült királysági szódapiacon] gyakorolt ellenőrzés megerősítését célzó szándékos politika részét képezték”, és „konkrétan egyes meghatározott versenytársak tevékenységének korlátozására, illetve befolyásolására irányultak” (a (156) preambulumbekezdés).

34 A Bizottság a megtámadott határozatban ezenkívül megjegyezte, hogy a jogsértés 1983 táján kezdődött, és legalább 1989 végéig tartott. Végül kifejtette, hogy figyelembe vette azon tényt, hogy a felperes 1990. január 1‑jén hagyott fel az elhanyagolható tonnamennyiségre adott árengedmények rendszerével (a (160) és (161) preambulumbekezdés).

35 A felperes 2001. január 18‑i, január 26‑i és február 8‑i levelében iratbetekintés iránti kérelmet nyújtott be a Bizottsághoz. A Bizottság 2001. február 14‑i levelével e kérelmet elutasította.

Az eljárás

36 A Törvényszék Hivatalához 2001. március 20‑án benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.

37 A felperes a keresetlevelében többek között azt kérte, hogy a Törvényszék hívja fel a Bizottságot a COMP/33.133 ügyben az aktájában szereplő dokumentumok benyújtására.

38 Az ügyet 2001. május 4‑én a Törvényszék negyedik tanácsának osztották ki, és kinevezték az előadó bírót.

39 A Törvényszék engedélyezését követően a felperes 2002. december 18‑án, a Bizottság pedig 2002. december 23‑án előterjesztette a Bíróság C‑238/99. P., C‑244/99. P., C‑245/99. P., C‑247/99. P., C‑250/99. P–C‑252/99. P. és C‑254/99. P. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. október 15‑én hozott ítéletével (EBHT 2002., I‑8375. o., a továbbiakban: a Bíróság PVC II‑ítélete) kapcsolatban a jelen ügyben levonandó következtetésekre vonatkozó észrevételeit. Észrevételeiben a felperes arról tájékoztatta a Törvényszéket, hogy eláll a non bis in idem elv megsértésére alapított kifogásától.

40 Mivel a Törvényszék tanácsainak összetétele 2003. október 1‑jén módosult, az előadó bírót az első tanácsba osztották be, következésképpen a jelen ügyet 2003. október 8‑án e tanács elé utalták.

41 Mivel a Törvényszék tanácsainak összetétele 2004. szeptember 13‑án módosult, az előadó bírót az új összetételű negyedik tanácsba osztották be, következésképpen a jelen ügyet 2004. október 19‑én e tanács elé utalták.

42 2005. január 11‑én a Törvényszék felhívta a Bizottságot a közigazgatási aktában lévő összes dokumentumot felsoroló részletes listának a Hivatalhoz való benyújtására. E listának tartalmaznia kellett az egyes iratok szerzőjének, jellegének és tartalmának felismerését lehetővé tevő rövid utalást. A Törvényszék arra is felkérte a Bizottságot, hogy jelölje meg, ezen iratok közül a felperes melyekbe tekinthetett be, adott esetben kifejtve azon okokat, amelyek a Bizottság szerint kizárták a hozzáférhetővé tételüket.

43 2005. január 28‑i leveleiben a Bizottság benyújtotta a Hivatalhoz a Törvényszék által kért felsorolást tartalmazó listát, és megjegyezte, hogy a felperes a közigazgatási eljárásban azon dokumentumokba tekinthetett be, amelyeket a Bizottság a kifogásainak alátámasztása érdekében alapul vett, és amelyek tehát a kifogásközléshez voltak csatolva. A Bizottság továbbá megjegyezte, hogy „sajnálattal kell tájékoztatnia a Törvényszéket arról, hogy kiderült, hogy – kétségtelenül az elmúlt tíz évben sorra került többszöri költözés következtében – alapos keresés ellenére lehetetlen megtalálnia bizonyos iratokat”, és úgy véli, haladéktalanul tájékoztatnia kell a Törvényszéket és a felperest arról, hogy „noha az […] észrevételekhez csatolt lista az aktának a Bizottság birtokában lévő összes iratát felsorolja, a hiányzó iratokat nem tartalmazza”. A Bizottság szerint az 1990‑ben lefolytatott eljárás tiszteletben tartotta az iratbetekintési jogra akkor alkalmazandó ítélkezési gyakorlatot. Hozzátette, hogy e szakaszban semmi nem utal arra, hogy az aktában voltak olyan iratok is, amelyek a 91/300 határozat tartalmát ténylegesen befolyásolhatták volna, még akkor sem, ha az ítélkezési gyakorlat 1990 utáni fejlődését is figyelembe vesszük.

44 2005. április 13‑án kelt levelében a Törvényszék felhívta a felperest arra, hogy jelölje meg a felsorolást tartalmazó listán szereplő azon dokumentumokat, amelyekről a közigazgatási eljárásban nem tájékoztatták, és amelyek a véleménye szerint olyan elemeket tartalmazhatnak, amelyek hasznosak lehettek volna a védekezéséhez.

45 2005. május 9‑i levelében a felperes hangsúlyozta, hogy bizonyos hiányzó dokumentumok hasznosak lettek volna a védekezéséhez. A listán felsorolt dokumentumok közül megjelölte továbbá azokat, amelyek hasznosnak tűnnek számára a védekezéséhez, és amelyekbe be kíván tekinteni. A felperes szerint e dokumentumok lehetővé tették volna számára az érintett földrajzi piac meghatározására, az erőfölény fennállására, az ezen erőfölénnyel való visszaélésre és a tagállamok közötti kereskedelem érintettségére vonatkozó érvelésének kifejtését.

46 2005. június 7‑i levelében a Törvényszék felhívta a Bizottságot arra, hogy a belső dokumentumok kivételével nyújtsa be a Törvényszék Hivatalához a 2–38., 50–59. és 60–65. sz. „részaktában” foglalt, a közigazgatási akta részét képező dokumentumokat. Felkérte továbbá a Bizottságot arra, hogy az üzleti titkot tartalmazó dokumentumok helyett nem bizalmas változatot vagy nem bizalmas összefoglalót nyújtson be, valamint nyújtsa be a közigazgatási eljárásban vele közölt információkat – azok bizalmas kezelése tiszteletben tartásának sérelme nélkül –, valamint egyéb bizalmas információkat. Ezenkívül felkérte a Bizottságot arra, hogy a fent említett dokumentumok bizalmas jellegének ellenőrzése érdekében nyújtsa be azok teljes változatát, ideértve a bizalmas elemeket is.

47 2005. június 21‑én a Bizottság kérelmezte, hogy a dokumentumok terjedelmére figyelemmel egyetlen eredeti, CD‑ROM‑mal kísért példányt nyújthasson be. E kérelemnek a Törvényszék 2005. július 4‑én helyt adott.

48 2005. július 20‑i levelében a Bizottság benyújtotta a Hivatalhoz a Törvényszék által kért dokumentumokat. A Hivatal ezt követően megküldte a felperesnek a Bizottság által benyújtott CD‑ROM‑okat.

49 2005. október 13‑án a felperes előterjesztette a közigazgatási aktában lévő dokumentumoknak a védekezése szempontjából való hasznosságával kapcsolatos észrevételeit. A Bizottság 2007. október 26‑án válaszolt a felperes észrevételeire.

50 Az eredetileg kijelölt előadó bíró szolgálati viszonyának megszűnése folytán a Törvényszék elnöke 2006. június 22‑i határozatával új előadó bírót nevezett ki.

51 Mivel a Törvényszék tanácsainak összetétele 2007. szeptember 25‑én módosult, az előadó bírót a hatodik tanácsba osztották be, következésképpen a jelen ügyet 2007. november 8‑án e tanács elé utalták.

52 2008. február 13‑án Tchipev bíró akadályoztatása miatt a Törvényszék elnöke a Törvényszék eljárási szabályzata 32. cikkének 3. §‑a alapján a tanács létszámának kiegészítése érdekében Dittrich bírót jelölte ki.

53 Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék (hatodik tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott, és az eljárási szabályzat 64. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében írásbeli kérdéseket tett fel a felperesnek és a Bizottságnak. A felperes és a Bizottság azokra az előírt határidőn belül válaszolt.

54 A 2008. június 26‑i és 27‑i tárgyaláson a Törvényszék meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a kérdésekre adott válaszait.

55 A tárgyaláson a Törvényszék engedélyezte, hogy a felperes a Bizottság 2008. június 16‑i írásbeli válaszaival kapcsolatban észrevételeket terjesszen elő. A felperes 2008. július 9‑én előterjesztette észrevételeit, amelyekre a Bizottság 2008. szeptember 3‑án válaszolt.

A felek kérelmei

56 A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:

– a keresetet nyilvánítsa elfogadhatónak;

– állapítsa meg, hogy a Bizottságnak időmúlás miatt nem volt hatásköre a megtámadott határozat elfogadására, illetve másodlagosan nem volt hatásköre arra, hogy bírságot szabjon ki rá;

– a megtámadott határozatot semmisítse meg;

– a megtámadott határozat 2. cikkében kiszabott bírságot törölje vagy csökkentse;

– kötelezze a Bizottságot, hogy nyújtsa be valamennyi, a megtámadott határozat elfogadására vonatkozó belső dokumentumát, különösen a biztosok testületének üléséről készült jegyzőkönyvet és valamennyi mellékelt dokumentumot, valamint a biztosok testületéhez ez alkalomból benyújtott valamennyi dokumentumot;

– kötelezze a Bizottságot, hogy nyújtsa be a COMP/33.133 ügyben az aktájában szereplő dokumentumokat;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére, ideértve a megtámadott határozatban kiszabott bírsággal kapcsolatban a felperes által nyújtott biztosítékok kamatokkal növelt költségeit is.

57 A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

– a keresetet mint megalapozatlant utasítsa el;

– a felperes által benyújtott iratbetekintés iránti kérelmet utasítsa el;

– nyilvánítsa elfogadhatatlannak azon kérelmet, hogy a Törvényszék külön rendelkezzen a Bizottságnak a felperes költségei megfizetésére való kötelezéséről, ideértve a bírsággal kapcsolatban fizetett bármilyen biztosíték nyújtása által okozott költségeket és kamatokat, illetve mindenesetre e kérelmet mint megalapozatlant utasítsa el;

– a felperest kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről

58 A felperes kérelmei elsődlegesen a megtámadott határozat megsemmisítésére, másodlagosan pedig az említett határozatban rá kiszabott bírság törlésére vagy csökkentésére irányulnak.

1. A megtámadott határozat megsemmisítése iránti kérelmekről

59 A felperes lényegében hat, a megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló jogalapot hoz fel. E jogalapok először is a Bizottságnak a megtámadott határozat elfogadására vonatkozó hatáskörének hiányán, másodszor a lényeges eljárási szabályok megsértésén, harmadszor az érintett piac téves értékelésén, negyedszer az erőfölény hiányán, ötödször az erőfölénnyel való visszaélés hiányán, hatodszor pedig a tagállamok közötti kereskedelem érintettségének hiányán alapulnak.

A Bizottságnak a megtámadott határozat elfogadására vonatkozó hatáskörének hiányára alapított, első jogalapról

60 Az első jogalap két, az elévülési szabályok téves alkalmazására, illetve az eljárás ésszerű időtartama elvének megsértésére vonatkozó részre oszlik.

Az elévülési szabályok téves alkalmazására alapított, első részről

– A felek érvei

61 A felperes megjegyzi, hogy még ha a 2988/74 rendeletben előírt elévülési idő csak az érintett határozat bírságot kiszabó részére vonatkozik is, az említett határozat igen jelentős részéről van szó.

62 A felperes szerint a 2988/74 rendelet 3. cikke nem hosszabbítja meg az elévülési időt a Bizottság végleges határozatának tárgyában indult bírósági eljárás esetén. Az elévülés ugyanis csak akkor nyugszik, ha a közigazgatási eljárás során hozott határozatokkal, azaz a bizonyításfelvétellel – ideértve a kifogásközlés elfogadását vagy a 17. rendeletben biztosított általános vizsgálati jogkörök alapján elfogadott intézkedéseket is – szemben nyújtanak be keresetet. A Bizottság által a megtámadott határozatban követett értelmezés ellentétes a 2988/74 rendelet 3. cikkének szövegével. A Bizottság tévesen értelmezte a 2988/74 rendelet 1–3. cikkében foglalt „eljárás” kifejezést, és figyelmen kívül hagyta azon tényt, hogy végleges határozatát az elévülési idő lejártát megelőzően kell meghoznia. Ezenkívül a Bizottság értelmezése megfosztja értelmétől a 2988/74 rendelet 2. cikkének (3) bekezdését, és az említett rendelet szerkezetének hibás felfogását bizonyítja, mivel valamely határozatnak az elévülésre kiható következményeivel nem az 1–3. cikk, hanem a 4–6. cikk foglalkozik. Végül az ilyen értelmezés sérti azon elvet, amely szerint a jogbiztonság biztosítása érdekében a Bizottságnak meghatározott határidőn belül le kell folytatnia eljárását, és a jogsértés befejezésétől számított tízéves jogvesztő határidőn belül meg kell hoznia végleges határozatát, kivéve ha a Bizottság az előzetes határozatokkal szembeni bírósági jogorvoslatok miatt akadályoztatva volt vizsgálatainak és eljárásainak befejezésében. Márpedig a jelen ügyben a Bizottság nem volt akadályoztatva eljárásának befejezésében.

63 A felperes úgy véli, hogy a Törvényszék fenti 25. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletében elfogadott megközelítés összeegyeztethetetlen az említett ítélet 1098. pontjában foglalt állítással, amely szerint a 2988/74 rendelet 3. cikkének célkitűzése az, hogy lehetővé tegye az elévülési idő nyugvását akkor, ha a Bizottság objektív, neki fel nem róható ok miatt akadályoztatva van abban, hogy beavatkozzon. A bírságot kiszabó végleges határozat ellen benyújtott kereset ugyanis nem akadályozza a Bizottság eljárását, mivel az említett végleges határozat teljes mértékben végrehajtható mindaddig, amíg a Törvényszék e határozatot nem semmisíti meg, vagy nem nyilvánítja nem létezőnek.

64 Mindenesetre azon érvelés, amely szerint a Bizottság az eljárásában akadályoztatva volt, a jelen ügyben a fenti 16. pontban hivatkozott ICI II‑ítélet ellen benyújtott fellebbezésre nem alkalmazható. A Bizottság ugyanis a fenti 16. pontban hivatkozott ICI II‑ítélet kihirdetését követően azonnal, teljesen szabadon újból elfogadhatta volna a 91/300 határozatot. A fellebbezésből eredő kiegészítő határidő tehát teljes mértékben a Bizottságnak „tulajdonítható”. Ezenkívül e fellebbezés tárgytalan a Bíróság C‑137/92. P. sz., Bizottság kontra BASF és társai ügyben 1994. június 15‑én hozott ítélete (EBHT 1994., I‑2555. o.) fényében és a Bizottságnak a 91/300 határozat újbóli elfogadására irányuló szándékára figyelemmel. Így a Bizottság nem húzhat hasznot „saját eljárási hibájából” és az általa okozott ötéves késedelemből.

65 Egyébként a Bizottság értelmezése sérti a Bíróság alapokmányának 60. cikkét, amely szerint a fellebbezésnek nincs felfüggesztő hatálya. A felperes szerint, még ha a Törvényszék előtti eljárás időtartamát figyelembe is kell venni, az elévülési idő csak körülbelül négy évet, egy hónapot és tizenöt napot kitevő időtartamban nyugodott. A Bizottságnak következésképpen 1999 áprilisa előtt újból el kellett volna fogadnia a 91/300 határozatot.

66 Ezenkívül a 2988/74 rendelet 3. cikkéből kitűnik, hogy fellebbezés esetén nem a Bizottság határozata, hanem a Törvényszék ítélete képezi az eljárás tárgyát.

67 Továbbá a Törvényszék a fenti 25. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletében nem foglalkozott kifejezetten azzal a kérdéssel, hogy az elévülési idő nyugvása tekintetében figyelembe kell‑e venni a fellebbezést, mivel az ezen ítélet alapjául szolgáló ügyben a Bizottságnak csak azt kellett tisztáznia, hogy a Törvényszék előtti eljárás időtartama alatt az elévülési idő nyugodott‑e. Így a fellebbezésnek az elévülés nyugvására gyakorolt hatásával kapcsolatban a Törvényszék által kifejtett észrevételek csak obiter dictumnak minősülnek.

68 A felperes hozzáteszi, hogy a Bizottság által saját eljárási szabályzatának megsértésével elfogadott határozat nem hosszabbíthatja meg az elévülési időt. A Bizottság ugyanis nem hitelesítette megfelelően a 91/300 határozatot. Ennélfogva e határozat nem terjesztheti ki a Bizottság hatáskörét arra, hogy a 2988/74 rendeletben megállapított rendes elévülési időn túl bírságot szabjon ki. Az ilyen eredmény ugyanis sérti azon elvet, amely szerint valamely fél nem húzhat hasznot saját hibájából, továbbá a természetjoggal is ellentétes. Márpedig a késedelmet teljes mértékben a Bizottság eljárása okozta, és a Bizottság semmiképpen nem próbálhat meg a 2988/74 rendelet 3. cikkéből hasznot húzni.

69 Végül a 2988/74 rendelet 2. és 3. cikkének a Törvényszék fenti 25. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletében kifejtett értelmezése lehetővé tenné, hogy a Bizottság a XXI. század közepéig egy sor egymást követő határozatot hozzon. Az ilyen értelmezés tehát jogellenes, mivel sérti az ésszerű határidőn belül hozott határozathoz való jogot.

70 A Bizottság vitatja a felperes által előadott érveket.

– A Törvényszék álláspontja

71 Előzetesen hangsúlyozni kell, hogy a 2988/74 rendelet teljes körű szabályozást vezetett be, részletekbe menően megállapítva azon határidőket, amelyeken belül a Bizottság jogosult a jogbiztonság alapvető követelményének veszélyeztetése nélkül bírságot kiszabni azon vállalkozásokra, amelyek a közösségi versenyszabályok alkalmazására vonatkozó eljárásokban érintettek (a Törvényszék T‑213/00. sz., CMA CGM és társai kontra Bizottság ügyben 2003. március 19‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑913. o.] 324. pontja és T‑410/03. sz., Hoechst kontra Bizottság ügyben 2008. június 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑881. o.] 223. pontja).

72 Így a 2988/74 rendelet 1. cikke (1) bekezdésének b) pontja és 2. cikke, valamint ugyanezen rendelet 2. cikkének (3) bekezdése alapján az eljárás elévülése akkor következik be, amikor a Bizottság az elévülési idő kezdő időpontját követő öt éven belül nem szab ki bírságot vagy szankciót, anélkül hogy időközben az elévülést megszakító cselekmény történne, vagy legkésőbb az ugyanezen kezdő időpontot követő tíz év elteltével, amennyiben megszakító cselekményekre került sor. Mindazonáltal az említett rendelet 2. cikkének (3) bekezdése értelmében az így meghatározott elévülési idő meghosszabbodik azzal az időtartammal, amely alatt az elévülés a 3. cikk szerint nyugszik (a Bíróság fenti 39. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletének 140. pontja).

73 A 2988/74 rendelet 3. cikke szerint az eljárás elévülése nyugszik, amíg a Bizottság határozata az Európai Közösségek Bírósága előtt folyamatban lévő eljárás tárgyát képezi.

74 A 2988/74 rendelet 3. cikkében foglalt, „az Európai Közösségek Bíróságán eljárás van folyamatban” fordulatot a Törvényszék létrehozása óta úgy kell értelmezni, hogy az elsősorban az e bíróság előtt folyamatban lévő eljárásra vonatkozik, mivel a versenyjog területén alkalmazott szankciók vagy bírságok ellen benyújtott keresetek e bíróság hatáskörébe tartoznak.

75 A jelen ügyben a felperes nem vitatja, hogy – az elévülésnek a 2988/74 rendelet 3. cikke szerinti nyugvása kérdésétől függetlenül – az ötéves elévülési idő 1995‑ben lejárt.

76 Ennélfogva kizárólag azt kell megvizsgálni, hogy a 2988/74 rendelet 3. cikke alapján a Bizottság jogosult volt‑e a megtámadott határozatot 2000. december 13‑án elfogadni.

77 E tekintetben a Bíróság fenti 39. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletének 157. pontjából következik, hogy a 2988/74 rendelet 3. cikke értelmében az elévülés mindaddig nyugszik, amíg a szóban forgó határozat „a Törvényszék és a Bíróság előtt” folyamatban lévő eljárás tárgyát képezi. Így a jelen ügyben az elévülés a Törvényszék előtt folyamatban lévő eljárás teljes időtartama alatt, valamint a Bíróság előtt fellebbezés keretében folyamatban lévő eljárás teljes időtartama alatt nyugodott, anélkül hogy szükséges lenne a Törvényszék ítéletének kihirdetésétől a Bírósághoz való fellebbezésig terjedő időtartamról határozni.

78 Márpedig a felperes által a Törvényszékhez 1991. május 14‑én benyújtott kereset és az 1995. június 29‑én hozott ítélet, majd a Bizottság által a Bírósághoz 1995. augusztus 30‑án benyújtott fellebbezés és a 2000. április 6‑án hozott ítélet következtében az elévülés legalább nyolc évet, nyolc hónapot és huszonkét napot kitevő ideig nyugodott, ahogyan arra a Bizottság a megtámadott határozat (171) preambulumbekezdésében helyesen rámutatott.

79 Következésképpen az elévülés e nyugvása miatt a jelen ügyben a kérdéses jogsértések megszűnésétől vagy az elévülés bármely megszakításától kezdve a megtámadott határozat 2000. december 13‑i elfogadásáig nem telt el öt évnél hosszabb időszak.

80 Ennélfogva a megtámadott határozatot a 2988/74 rendeletben megállapított elévülési szabályok tiszteletben tartásával hozták meg.

81 A felperes által előterjesztett érvek egyike sem alkalmas e megállapítás megkérdőjelezésére.

82 Először is a 2988/74 rendelet 2. és 3. cikkének szövegéből egyáltalán nem következik, hogy a 3. cikkben említett „Bizottság határozata”, amely a bíróság előtt folyamatban lévő, az eljárás elévülésének nyugvását eredményező eljárás tárgyát képezi, csak a 2. cikkben említett, ezen elévülést megszakító aktusok egyike lehet, amelyek felsorolása korlátozott (a Bíróság fenti 39. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletének 141. pontja). A 3. cikk ugyanis az elévülés hatásával szemben védi a Bizottságot olyan helyzetekben, amikor utóbbinak olyan eljárásokban kell megvárnia a bíróság határozatát, amelyek lefolyására nincs befolyása, mielőtt megtudja, hogy a megtámadott aktus jogellenes‑e, vagy sem. A 3. cikk tehát azon esetekre vonatkozik, amikor az intézmény tétlensége nem a gondosság hiányának következménye. Márpedig ilyen esetek bekövetkeznek mind a 2988/74 rendelet 2. cikkében felsorolt, megtámadható megszakító cselekmények ellen benyújtott keresetek esetén, mind pedig a bírságot vagy szankciót kiszabó határozat ellen benyújtott keresetek esetén. E körülmények között mind a 3. cikk szövege, mind pedig célkitűzése egyaránt lefedi a 2. cikkben említett megtámadható aktusok ellen benyújtott kereseteket és a Bizottság végleges határozata ellen benyújtott kereseteket. Következésképpen a szankciókat kiszabó végleges határozat ellen benyújtott kereset esetén az eljárás elévülése mindaddig nyugszik, amíg a bíróság az említett keresetről véglegesen nem határozott (a Bíróság fenti 39. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletének 144–147. pontja).

83 Másodszor a felperes előadja, hogy a bírságokat kiszabó határozat ellen benyújtott kereset egyáltalán nem akadályozza a Bizottságot ilyen típusú határozat meghozatalában. Ezen értelmezés elfogadása azonban azzal járna, hogy az intézmény a vitatott határozatot visszavonja annak érdekében, hogy azt a vitatás tartalmát figyelembe vevő másik határozattal váltsa fel. Ezen értelmezés kétségbe vonná magát a Bizottság azon jogát, hogy a közösségi bíróság által adott esetben megállapíttassa a megtámadott határozat jogszerűségét (a Bíróság fenti 39. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletének 149. pontja).

84 Harmadszor a felperes nem érvelhet azzal, hogy a bírságot kiszabó határozat teljes mértékben végrehajtható addig, amíg azt bírósági úton nem semmisítik meg. A jogsértést szankcionáló határozat végrehajtási aktusai jellegüknél fogva nem tekinthetők a jogsértés vizsgálatát vagy az azzal kapcsolatos eljárást célzó aktusoknak. Az ilyen aktusok, amelyek jogszerűsége ráadásul a kereset tárgyát képező határozat jogszerűségétől függ, a bíróság előtt vitatott határozat megsemmisítése esetén tehát nem járnak semmilyen, az eljárás elévülését megszakító hatással (a Bíróság fenti 39. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletének 150. pontja).

85 Negyedszer rá kell mutatni, hogy a Bíróság alapokmánya 60. cikkének és a 2988/74 rendelet 3. cikkének más az alkalmazási köre. A fellebbezés felfüggesztő hatályának hiánya nem fosztja meg teljesen hatályától a 2988/74 rendelet 3. cikkét, amely azon helyzetekre vonatkozik, amikor a Bizottságnak meg kell várnia a közösségi bíróság határozatát. Nem fogadható el tehát a felperes arra vonatkozó érvelése, hogy a Bizottság nem vehette figyelembe azt az időtartamot, ameddig a fellebbezés a Bíróság előtt folyamatban volt, mivel ez megfosztaná létjogosultságától és hatásaitól a Bíróságnak a fellebbezésről hozott ítéletét.

86 Ötödször a felperes nem állíthatja, hogy a 91/300 határozatnak a hitelesítés hiánya miatti megsemmisítését követően a Bizottság nem húzhat hasznot saját hibájából azzal, hogy a 2988/74 rendeletben meghatározott ötéves elévülési idő lejártát követően szab ki bírságot. A Bizottság által elfogadott aktus megsemmisítése ugyanis szükségszerűen a Bizottságnak betudható abban az értelemben, hogy megállapítja a Bizottság részéről elkövetett hibát. Ennélfogva az eljárás elévülése nyugvásának kizárása akkor, amikor a kereset a Bizottságnak betudható hiba elismeréséhez vezet, a rendelet 3. cikkét teljesen megfosztaná értelmétől. Maga az a tény igazolja a nyugvást, hogy a Törvényszék vagy a Bizottság előtt kereset van folyamatban, nem pedig az, hogy e bíróságok az ítéletükben milyen megállapításokra jutnak (lásd ebben az értelemben a Bíróság fenti 39. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletének 153. pontját).

87 Hatodszor a megsemmisítés iránti kereset arra irányul, hogy a Törvényszék megvizsgálja, hogy a megtámadott aktus jogellenes‑e, vagy sem (lásd ebben az értelemben a Bíróság fenti 39. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletének 144. pontját).

88 Hetedszer a 2988/74 rendelet 3. cikkének a felperes által javasolt értelmezése komoly gyakorlati nehézségeket vet fel. Ha ugyanis a Bizottságnak a határozat Törvényszék általi megsemmisítését követően a Bíróság ítéletének bevárása nélkül kellene új határozatot hoznia, fennállna annak a kockázata, hogy ugyanabban a tárgyban egyszerre két határozat lenne hatályban abban az esetben, ha a Bíróság a Törvényszék ítéletét megsemmisítené.

89 Nyolcadszor a közigazgatási eljárás gazdaságosságának követelményeivel ellentétesnek tűnik, hogy a Bizottság kizárólag az elévülés bekövetkeztének elkerülése céljából legyen köteles új határozatot elfogadni még azelőtt, hogy megtudná, az eredeti határozat jogellenes‑e, vagy sem.

90 A fentiek összességéből következik, hogy az első jogalap első részét el kell utasítani.

Az eljárás ésszerű időtartama elvének megsértésére alapított, második részről

– A felek érvei

91 A felperes azt állítja, hogy az elévüléssel kapcsolatos kérdésektől függetlenül az állítólagos jogsértések óta eltelt idő nem kizárólag a Bizottságnak a megtámadott határozat bírságokra vonatkozó részének, hanem a határozat egészének elfogadására vonatkozó hatáskörét érinti.

92 A Törvényszék fenti 25. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletének 121. pontjára és az eljárás ésszerű időtartamának elvére hivatkozva a felperes úgy véli, meg kell vizsgálni, hogy a Bizottság a versenyügyben lefolytatott közigazgatási eljárásokat követően ésszerű határidőn belül fogadta‑e el a megtámadott határozatot.

93 A felperes szerint vélelmezhető, hogy a Bizottság megsértette az eljárás ésszerű időtartamának elvét, amikor valamely ügyben a vizsgálat megindítása és a megtámadott határozat elfogadása között több mint tizenegy és fél év telt el.

94 A felperes megjegyzi, hogy noha Törvényszék és a Bíróság előtti eljárás összesen 105 hónapig tartott, a Bizottság 35 hónapot szánt határozatának elfogadására, ideértve a fenti 19. pontban hivatkozott Bizottság kontra ICI ügyben hozott ítélet és a megtámadott határozat között eltelt 9 hónapot is. Ezenkívül jogszerűen figyelembe lehet venni a bírósági eljárás időtartamát különösen akkor, ha ezen eljárás másik határozatra vonatkozik, és megelőzi a megtámadott határozatot.

95 A felperes szerint a Bíróság előtti eljárás időtartamának figyelembevétele egyáltalán nem fogadható el. A fenti 16. pontban hivatkozott ICI II‑ítéletet és a fenti 64. pontban hivatkozott Bizottság kontra BASF és társai ügyben hozott ítéletet követően a Bizottságnak tudomása volt arról, hogy a 91/300 határozat a hitelesítés hiánya miatt hibás. Ha a Bizottság újból el kívánta volna fogadni határozatát, azt ebben a szakaszban kellett volna megtennie, ahelyett hogy fellebbezést nyújt be a Bírósághoz, ami az említett határozat elfogadását öt és fél évvel késleltette.

96 Az Emberi Jogok Európai Bíróságának a Garyfallou AEBE kontra Görögország ügyben 1997. szeptember 27‑én hozott ítéletére (Ítéletek és Határozatok Tára 1997‑V., 1821. o.) hivatkozva a felperes úgy véli, hogy az eljárás egészét meg kell vizsgálni annak megállapítása érdekében, hogy az ügyet ésszerű határidőn belül bírálták‑e el.

97 Továbbá a felperes előadja, hogy az állítólagos jogsértések óta eltelt idő akadályozza őt a védelemhez való jogának teljes gyakorlásában. Először is úgy érvel, hogy 1991. október 6‑án független vevőnek értékesítette a „Nyersszóda” részlegét, és már nem tevékenykedik az egyesült királysági nyersszódapiacon. Ezt követően előadja, hogy az üggyel akkoriban megbízott alkalmazottai elhagyták a vállalkozást, és már nem állnak rendelkezésre, hogy a szükséges segítséget nyújtsák számára. Ezenkívül az állítólagos jogsértések óta eltelt idő súlyosbítja vagyoni kárát, mivel például emelkednek a kiadások biztosításának költségei, és/vagy súlyosbodnak a késedelmi kamatok hatásai. Mindenesetre a Törvényszék fenti 25. pontban hivatkozott PVC II‑ítélete ellentétes az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatával, amely szerint az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 6. cikkének 1. §‑a szerinti védelem nem függ annak bizonyításától, hogy a késedelem a felperes érdekeit ténylegesen sértette. Az EJEE‑ben foglalt alapvető kötelezettség megsértése kizárólag a megtámadott határozat megsemmisítését eredményezheti, nem pedig csupán kártérítés fizetését.

98 A Bizottság vitatja a felperes által előadott érveket.

– A Törvényszék álláspontja

99 Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az eljárás ésszerű időtartama elvének betartása versenyjogi ügyekben a 17. rendelet alapján megindított azon közigazgatási eljárásokra nézve kötelező, amelyek az említett rendeletben meghatározott szankciók kiszabásához és bírósági eljáráshoz vezethetnek (a Bíróság fenti 39. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletének 179. pontja).

100 Először is a felperes úgy érvel, hogy a közigazgatási eljárás teljes, azaz a vizsgálat megindítása és a megtámadott határozat elfogadása közötti időtartama túllépte az ésszerű határidőt.

101 Ezt az érvet el kell utasítani.

102 Az eljárás ésszerű időtartama elvének megsértésére alapított kifogás vizsgálata keretében ugyanis különbséget kell tenni a közigazgatási eljárás és a bírósági eljárás között. Így azon időszak, amely alatt a bíróság megvizsgálta a 91/300 határozat jogszerűségét, valamint a fenti 16. pontban hivatkozott ICI II‑ítélet érvényességét, nem vehető figyelembe a Bizottság előtti eljárás időtartamának meghatározásakor (lásd ebben az értelemben a Törvényszék fenti 25. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletének 123. pontját).

103 Másodszor a felperes kifogásolja a fenti 19. pontban hivatkozott Bizottság kontra ICI ügyben hozott ítélet kihirdetése és a megtámadott határozat elfogadása közötti közigazgatási eljárás időtartamát.

104 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy ezen időszak 2000. április 6‑án, a fenti 19. pontban hivatkozott Bizottság kontra ICI ügyben hozott ítélet kihirdetése napján kezdődött, és 2000. december 13‑án, a megtámadott határozat elfogadásával ért véget. A közigazgatási eljárás ezen szakasza következésképpen nyolc hónapig és hét napig tartott.

105 Ezen időszak alatt a Bizottság a 91/300 határozaton csak alaki módosításokat hajtott végre, nevezetesen „Az Elsőfokú Bíróság és a Bíróság előtti eljárások” címmel beiktatott egy, az elévülési idők betartásának értékelésére vonatkozó új részt. Továbbá a megtámadott határozat elfogadását nem előzte meg semmilyen további bizonyítási cselekmény, mivel a Bizottság a tíz évvel azelőtt lefolytatott vizsgálat eredményeit vette alapul. El kell ismerni azonban, hogy az adminisztráción belüli bizonyos ellenőrzések és konzultációk még e körülmények között is elengedhetetlennek bizonyulhatnak az ilyen eredmény eléréséhez.

106 E tekintetben a fenti 19. pontban hivatkozott Bizottság kontra ICI ügyben hozott ítélet kihirdetése és a megtámadott határozat elfogadása között eltelt nyolc hónap hétnapos határidőt nem lehet ésszerűtlennek tekinteni.

107 Harmadszor a felperes lényegében a 91/300 határozat elfogadásához vezető közigazgatási eljárás időtartamát kifogásolja (lásd a fenti 94. pontot).

108 Azonban, még ha a kifogásközléstől számított közigazgatási eljárás időtartamát, valamint a kifogásközlést megelőző eljárás időtartamát is figyelembe vesszük (lásd e tekintetben a Bíróság C‑105/04. P. sz., Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 21‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑8725. o.] 51. pontját), ki kell emelni, hogy ezen időtartam – az 1989 áprilisától folytatott vizsgálatok, az azt követően megküldött tájékoztatáskérések és az eljárás 1990. február 19‑én hivatalból történt megindítása fényében – nem túlzottan hosszú. E körülmények között a 91/300 határozat elfogadásához vezető közigazgatási eljárás időtartamát nem lehet ésszerűtlennek tekinteni.

109 Hozzá kell tenni, hogy mindenesetre az eljárás ésszerű időtartama elvének megsértése csak akkor igazolja a versenyügyben folytatott közigazgatási eljárásban hozott határozat megsemmisítését, ha az érintett vállalkozás védelemhez való jogának megsértését is megvalósítja. Ha ugyanis nem bizonyított, hogy a túlzott időmúlás befolyásolta az érintett vállalkozások hatékony védekezésre való képességét, az eljárás ésszerű időtartama elvének be nem tartása nem érinti a közigazgatási eljárás érvényességét (lásd ebben az értelemben a Törvényszék fenti 25. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletének 122. pontját).

110 E tekintetben a felperes azt állítja, hogy nehezen tudta gyakorolni a védelemhez való jogát, mivel 1991. október 6‑án független vevőnek értékesítette a „Nyersszóda” részlegét, így már nem tevékenykedik az egyesült királysági nyersszódapiacon, és a szükséges segítség megszerzése érdekében nem tudja felvenni a kapcsolatot az üggyel akkoriban megbízott alkalmazottaival, mivel azok elhagyták a vállalkozást.

111 Ki kell azonban emelni, hogy a Bizottság a fenti 19. pontban hivatkozott Bizottság kontra ICI ügyben hozott ítélet kihirdetése és a megtámadott határozat elfogadása között nem végzett bizonyítási cselekményt.

112 Ennélfogva a 91/300 határozat elfogadásához vezető és a védelemhez való jog gyakorlása tekintetében semmilyen problémát nem jelentő első időszakhoz képest a Bizottság nem vett figyelembe semmilyen új, a védelemhez való jog gyakorlását szükségessé tevő elemet.

113 E körülmények között a felperes védelemhez való joga nem sérült.

114 Negyedszer a bírósági eljárást illetően emlékeztetni kell arra, hogy az EJEE 6. cikkének 1. §‑a által ihletett azon általános közösségi jogi elv, amely szerint mindenkinek joga van a tisztességes eljáráshoz, és különösen az ésszerű határidőn belüli eljáráshoz való jog alkalmazandó a versenyjog megsértése miatt valamely vállalkozásra bírságot kiszabó bizottsági határozattal szembeni bírósági jogorvoslat keretében. A határidő ésszerű jellegét az egyes ügyek sajátos körülményeinek figyelembevételével kell megállapítani, különös tekintettel a jogvitának az érintett szempontjából való jelentőségére, az ügy bonyolultságára, valamint a felperes és az illetékes hatóságok magatartására. E szempontok felsorolása nem kimerítő, és a határidő ésszerű jellegének értékelése nem követeli meg az azt okozó körülmények mindegyikének módszeres vizsgálatát, amennyiben az eljárás időtartama legalább egy körülmény alapján igazoltnak tűnik. Így az ügy bonyolultsága alkalmas lehet egy első látásra túl hosszúnak tűnő időtartam igazolására (lásd a Bíróság C‑403/04. P. és C‑405/04. P. sz., Sumitomo Metal Industries és Nippon Steel kontra Bizottság egyesített ügyekben 2007. január 25‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑729. o.] 115–117. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

115 Továbbá a Bíróság a C‑185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben 1998. december 17‑én hozott ítéletében (EBHT 1998., I‑8417. o.) – miután megállapította, hogy a Törvényszék nem tett eleget az eljárás ésszerű időtartamának betartásával kapcsolatos követelményeknek – pergazdaságossági okokból és az ilyen eljárási szabálytalansággal szembeni azonnali és hatékony jogorvoslat biztosítása érdekében megalapozottnak ítélte az eljárás túlzott időtartamára alapított jogalapot, és megsemmisítette a megtámadott határozat azon részét, amely a felperesre kiszabott bírság összegét 3 millió ECU összegben állapította meg. Arra utaló bármilyen ténykörülmény hiányában, hogy az eljárás időtartama érintette a jogvita eldöntését, a Bíróság úgy ítélte meg, hogy e jogalap nem vezethet a megtámadott határozat egészének megsemmisítéséhez, hanem egy 50 000 ECU‑t kitevő összeg az eljárás túl hosszú időtartama miatt méltányos elégtételt jelent, ezért csökkentette az érintett vállalkozásra kiszabott bírság összegét.

116 Következésképpen arra utaló bármilyen ténykörülmény hiányában, hogy az eljárás időtartama érintette a jogvita eldöntését, még ha bizonyítást is nyer a jelen ügyben az ésszerű határidő bíróság általi esetleges túllépése, az semmiféleképpen nem befolyásolhatja a megtámadott határozat jogszerűségét (a Törvényszék e megközelítést követte a T‑57/01. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben 2009. december 17‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 140. pontjában).

117 Hozzá kell tenni, hogy a keresetlevélben a felperes nem fogalmazott meg kártérítési kérelmet.

118 Ennélfogva az első jogalap második részét, és következésképp az első jogalapot teljes egészében el kell utasítani.

A lényeges eljárási szabályok megsértésére alapított, második jogalapról

119 A második jogalap lényegében öt, először is a 91/300 határozatot előkészítő szakaszok jogellenes jellegére, másodszor a közigazgatási eljárás és a megtámadott határozat elfogadása közötti túl hosszú időtartamra, harmadszor az új eljárási cselekmények elvégzésére vonatkozó kötelezettségre, negyedszer az iratbetekintési jog megsértésére, ötödször pedig az EK 253. cikk megsértésére alapított részből áll.

A 91/300 határozatot előkészítő szakaszok jogellenes jellegére alapított, első részről

– A felek érvei

120 A felperes úgy érvel, hogy a Bizottság által valamely határozat elfogadását megelőzően elvégzett eljárási cselekmények csak előkészítő szakaszokat jelentenek, és önmagukban nem alkalmasak arra, hogy megsemmisítés iránti kereset tárgyát képezzék. Az e határozat elfogadását megelőző eljárási szakaszok járulékos jellegéből következik, hogy a Törvényszék fenti 25. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletének 189. pontjában foglaltakkal ellentétben az említett határozat megsemmisítésének az e korábbi eljárási szakaszok megsemmisítését is maga után kell vonnia. A jelen ügyben a Bizottság ennélfogva nem hivatkozhat arra, hogy az említett, a 91/300 határozatot megelőző eljárási szakaszok a megtámadott határozat elfogadásához szükséges eljárási szakaszoknak minősülnek.

121 Ezenkívül a felperes szerint a Bizottság az EK 81. és az EK 82. cikk feltételezett megsértései miatt egyetlen közigazgatási eljárást indított. A két ügyet kizárólag a 91/297 és a 91/300 határozat elfogadásának szakaszában különítették el. A felperes továbbá emlékeztet arra, hogy a Törvényszék a fenti 17. pontban hivatkozott ICI I‑ítéletben megállapította, hogy a védelemhez való jogot a közigazgatási eljárás szakaszában megsértették. Márpedig e határozat a 91/300 határozatra kiható következményekkel jár, mivel a Bizottság pontosan ugyanazon közigazgatási eljárást folytatta le. Így a Törvényszéknek a fenti 16. pontban hivatkozott ICI‑II‑ítélet alapjául szolgáló ügyben a 91/300 határozatot a védelemhez való jog megsértése miatt meg kellett volna semmisítenie.

122 Válaszában a felperes hozzáteszi, hogy a Törvényszék a fenti 16. pontban hivatkozott ICI II‑ítéletben igen kritikusnak mutatkozott az érintett piac Bizottság általi elemzésével szemben, amely az egyrészről az EK 81. cikkre, másrészről pedig az EK 82. cikkre vonatkozó állításokat érintő bizonyítékok elválasztásában, és külön eljárások lefolytatásában állt.

123 A Bizottság vitatja a felperes által előadott érveket.

– A Törvényszék álláspontja

124 Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a 91/300 határozatot alaki hiba, azaz a hitelesítés hiánya miatt semmisítették meg, amely hiba kizárólag e határozat Bizottság általi végleges elfogadásának szabályait érintette.

125 Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely közösségi aktus megsemmisítése nem szükségképpen érinti az előkészítő aktusokat, mivel a megsemmisített aktus pótlására irányuló eljárás főszabály szerint megismételhető pontosan onnantól kezdve, hogy a jogellenesség bekövetkezett (a Bíróság C‑415/96. sz., Spanyolország kontra Bizottság ügyben 1998. november 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑6993. o.] 31. és 32. pontja, valamint a Bíróság fenti 39. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletének 73. pontja).

126 A jelen ügyben, mivel a megállapított eljárási hiba a 91/300 határozat elfogadásának végső szakaszában következett be, a megsemmisítés nem érintette e határozat azon előkészítő intézkedéseinek érvényességét, amelyek megelőzték azon szakaszt, ahol e hiba megállapításra került (lásd ebben az értelemben a Bíróság fenti 39. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletének 75. pontját).

127 Továbbá a felperes azon érvét illetően, miszerint a Törvényszék a fenti 17. pontban hivatkozott ICI I‑ítéletben a védelemhez való jog megsértése miatt megsemmisítette a 91/297 határozatot, emlékeztetni kell arra, hogy a Törvényszék a fenti 16. pontban hivatkozott, a jelen ügy alapjául szolgáló ICI II‑ítéletben a védelemhez való jog megsértésére alapított jogalapot is részletesen megvizsgálta, és teljes egészében elutasította (lásd a 73. pontot). A Bíróság ezt követően az ez utóbbi ítélet ellen benyújtott fellebbezést elutasította.

128 Ezenkívül, még ha a közigazgatási akta a COM/33.133 ügyekben közös is, a 91/297 és a 91/300 határozat más jellegű, két különböző piacon megvalósult jogsértésekre vonatkozik. Márpedig a védelemhez való jog megsértését az adott ügy sajátos körülményei alapján kell megvizsgálni, mivel e jog megsértése lényegében azon kifogásoktól függ, amelyeket a Bizottság az érintett vállalkozás terhére rótt jogsértés megállapításakor tett (a fenti 17. pontban hivatkozott ICI I‑ítélet 70. pontja és a fenti 16. pontban hivatkozott ICI II‑ítélet 50. pontja; lásd továbbá a Bíróság C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑123. o.] 127. pontját).

129 Következésképpen a második jogalap első részét el kell utasítani.

A közigazgatási eljárás és a megtámadott határozat elfogadása közötti túl hosszú időtartamra alapított, második részről

– A felek érvei

130 A felperes úgy érvel, hogy egyrészről a 91/297 és a 91/300 határozat elfogadását megelőző eljárási szakaszok, másrészről pedig a megtámadott határozat között tízéves időtartam telt el, ami a védelemhez való jog biztosításának megtagadását jelenti. A felperes szerint a vállalkozások számára biztosítani kell annak lehetőségét, hogy kifejtsék álláspontjukat, és hatékonyan megvédjék érdekeiket. Ennélfogva csak ésszerű határidőn belül lehet – különösen bírságot kiszabó – határozatokat hozni azt követően, hogy a vállalkozások ismertethették észrevételeiket, amiről a jelen ügyben nincs szó.

131 A Bizottság vitatja a felperes által előadott érveket.

– A Törvényszék álláspontja

132 Először is, ahogyan az első jogalap első részének vizsgálata keretében kifejtésre került, a 2988/74 rendelet 3. cikke szerinti elévülés a fenti 16. pontban hivatkozott ICI II‑ítélet elleni fellebbezés benyújtását követően a Törvényszék és a Bíróság előtti eljárás teljes időtartama alatt nyugodott. Ennélfogva nem lehet kifogásolni, hogy a Bizottság a megtámadott határozat elfogadása előtt megvárta, hogy a Törvényszék és a Bíróság határozzon. E tekintetben azon tényt, hogy a Bizottság a Törvényszék és a Bíróság előtti eljárás alatt nem fogadta el a megtámadott határozatot, igazolja a bírósági eljárás és a jövőbeni ítéletek tiszteletben tartása.

133 Másodszor, ahogyan az első jogalap második részének vizsgálatából kitűnik, a Bizottság a megtámadott határozat 2000. december 13‑án történt elfogadásával nem sértette meg az eljárás ésszerű időtartamának elvét.

134 Harmadszor a második jogalap harmadik részének lentebb (151., 153. és 168. pont) elvégzett vizsgálatából következik, hogy a Bizottság a jelen ügyben nem volt köteles új eljárási cselekmények elvégzésére a 91/300 határozat olyan alaki hiba miatti megsemmisítését követően, amely kizárólag az említett határozat végleges elfogadásának szabályait érintette.

135 Ennélfogva nem kifogásolható, hogy a Bizottság nem adott a felperesnek lehetőséget arra, hogy a 91/300 határozat megsemmisítését követően újból előadhassa érveit.

136 Következésképpen a második jogalap második részét el kell utasítani.

Az új eljárási cselekmények elvégzésére vonatkozó kötelezettség megsértésére alapított, harmadik részről

– A felek érvei

137 A felperes előadja, hogy a Bizottságnak a megtámadott határozat elfogadása előtt új eljárási cselekményeket kellett volna végeznie.

138 Először is a felperes úgy érvel, hogy a Bizottság köteles lett volna neki új kifogásközlést küldeni. A felperes szerint az 1990‑ben megküldött kifogásközlésben foglalt állításokat „azon vád [keretében tették], miszerint az Egyesült Királyság és a kontinentális Nyugat‑Európa között »a piacok részekre töredezése«, valamint a »nemzeti piac« elve a Solvay és [a felperes] közötti megállapodás vagy összehangolt magatartás következménye”. Márpedig a felperes megjegyzi, hogy a Bizottság e kartellre vonatkozó határozatát a Törvényszék megsemmisítette, és a kartell e tekintetben már nem képezi eljárás tárgyát. Ennélfogva a felperes úgy véli, hogy a megtámadott határozat elfogadása előtt joga volt olyan kifogásközlés kézhezvételére, amely már nem tartalmazza az összefonódással kapcsolatos állítást. E kifogásközlésnek továbbá a jog 1990 és 2000 között, különösen az érintett piac meghatározásában bekövetkezett fejlődése fényében is ki kellett volna fejtenie a Bizottság kifogásait.

139 Másodszor a felperes azt állítja, hogy a Bizottságnak őt újból meg kellett volna hallgatnia, és lehetőséget kellett volna adnia érvei kifejtésére. Úgy véli, hogy a Törvényszék a fenti 25. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletében nem hivatkozhatott volna azon tényre, hogy semmilyen új kifogást nem fogalmaztak meg. A vállalkozásoknak ugyanis lehetőségük kell legyen arra, hogy a velük szemben felhozott valamennyi kifogással kapcsolatban észrevételeket terjesszenek elő különösen azon új kérdések fényében, amelyek fontosak lehetnek a védekezésükhöz.

140 A felperes szerint a meghallgatáshoz való jog nem csupán a ténybeli elemekre, hanem a jogi elemekre is vonatkozik, ahogyan azt a Törvényszék a fenti 17. pontban hivatkozott ICI I‑ítéletben és a fenti 25. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletben is elismerte. Ezenkívül a Bíróság a C‑261/89. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 1991. október 3‑án hozott ítéletében (EBHT 1991., I‑4437. o.) és a C‑294/90. sz., British Aerospace és Rover kontra Bizottság ügyben 1992. február 4‑én hozott ítéletében (EBHT 1992., I‑493. o.) elismerte, hogy a meghallgatáshoz való jogot biztosítani kell az első határozattal lényegében azonos második határozat elfogadása előtt is. Márpedig a jelen ügyben több elem, nevezetesen azon tény, hogy a felperes 1991‑ben elhagyta az érintett piacot, a 91/297 határozat megsemmisítése, valamint a 90‑es években hozott dömpingellenes határozatok megállapításai is befolyásolják a kifogások megvizsgálásának módját.

141 Továbbá az újbóli meghallgatáshoz való jog a Törvényszék eljárási szabályaiból ered. Abban az esetben ugyanis, ha a Bíróság valamely ügyet visszautal a Törvényszékhez, az eljárási szabályzat 119. cikkének 1. §‑a feljogosítja a feleket írásbeli észrevételeket tartalmazó beadvány benyújtására annak ellenére, hogy az írásbeli szakasz rendszerint befejezettnek tekintendő. Ugyanígy az EJEE 7. jegyzőkönyvének 4. cikke kimondja, hogy a korábbi végleges határozatot követően új határozatot csak akkor lehet elfogadni, ha az érintett állam büntető törvényének és büntető eljárási törvényének megfelelően az eljárást újból megindítják.

142 A felperes ebből arra következtet, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor úgy ítélte meg, hogy a felperes védelemhez való jogát megfelelően biztosította az, hogy lehetőséget adtak a közigazgatási eljárás során való meghallgatására.

143 Harmadszor a felperes emlékeztet a meghallgatási tisztviselő lényeges szerepére, aki a határozat elfogadását megelőzően gondoskodik arról, hogy az érintett felek teljes mértékben gyakorolhassák védelemhez való jogukat, és hogy az általuk felhozott lényeges jogi vagy ténybeli elemeket közöljék a versenyügyekért felelős főigazgatóval, a Bizottság tagjaival és a tanácsadó bizottsággal. A felperes előadja továbbá, hogy mivel a védelemhez való joga magában foglalja annak lehetőségét, hogy a megtámadott határozat elfogadása előtt újból meghallgassák, a meghallgatási tisztviselő bevonásához való jogot is biztosítani kellett volna számára, amelytől megfosztották.

144 Negyedszer a felperes úgy véli, hogy figyelemmel a megtámadott határozat elfogadása előtti újbóli meghallgatáshoz való jogára, a Bizottságnak újból konzultálnia kellett volna a tanácsadó bizottsággal is. A Törvényszék a fenti 25. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletben tévesen határozott úgy, hogy a tanácsadó bizottsággal folytatott konzultáció csak olyan helyzetekben szükséges, amikor a vállalkozásokat meg kell hallgatni. Ezenkívül a 17. rendeletből következik, hogy minden egyes külön határozattal kapcsolatban külön konzultációt kell folytatni azon kérdéstől függetlenül, hogy a vállalkozásokat meg is hallgatták‑e, és hogy a határozatok között milyen mértékű a hasonlóság. Következésképpen, még ha a megtámadott határozat a 91/300 határozathoz képest csak szerkesztési jellegű módosításokat tartalmazott is, a Bizottságnak a megtámadott határozat elfogadása előtt újból konzultálnia kellett volna a tanácsadó bizottsággal. Ezenkívül a tanácsadó bizottság összetétele kétségtelenül jelentősen módosult, és a véleménye 2000‑ben nem szükségképpen egyezett volna meg az 1990‑ben adott véleményével.

145 Ötödször a felperes előadja, hogy a megtámadott határozat elfogadásakor a biztosok testületének lehetőséggel kellett volna rendelkeznie valamennyi, akkoriban releváns tény, körülmény és jogkérdés megvizsgálására. Márpedig a testületet megfosztották e lehetőségtől, mivel a Bizottság nem hallgatta meg újból az érintett vállalkozásokat, és nem konzultált újból a tanácsadó bizottsággal sem. A felperes ebből arra következtet, hogy ha a biztosok testületének valamennyi tényről tudomása lett volna, lehet, hogy nem ugyanazt a határozatot hozta volna meg.

146 Hatodszor a felperes megjegyzi, hogy a Bizottság szóvivője, akinek a nyilatkozatai a Reuters hírügynökség 2000. december 12‑i sajtóközleményében jelentek meg, megjegyezte, hogy a megtámadott határozatot a biztosok testületének 2000. december 13‑i ülésén fogják elfogadni. E nyilatkozatokból kitűnik, hogy a megtámadott határozatot a Bizottság eljárási szabályzatának és a kollegialitás elvének megsértésével már az említett ülést megelőzően elfogadták.

147 Végül a felperes azt kéri, hogy a Törvényszék rendelje el a biztosok testületéhez benyújtott aktának és az ülés jegyzőkönyvének valamennyi csatolt dokumentummal együtt való benyújtását.

148 A Bizottság vitatja a felperes által előadott érveket.

– A Törvényszék álláspontja

149 Először is ki kell emelni, hogy a felperes lényegében azt állítja, hogy 2000‑ben új kifogásközlést kellett volna kapnia, mivel az 1990‑ben számára megküldött kifogásközlésben szereplő állítások a piacok részekre töredezésének fennállásán alapultak, amely a Solvay és a felperes közötti, a 91/297 határozatban szankcionált megállapodás vagy összehangolt magatartás következménye volt, e határozatot azonban a fenti 17. pontban hivatkozott ICI I‑ítélet ezt követően megsemmisítette.

150 Ahogyan azonban a fenti 126. pontból kitűnik, a 91/300 határozat megsemmisítése nem érintette a korábbi eljárási cselekmények és különösen a kifogásközlés érvényességét.

151 A Bizottság tehát kizárólag e megsemmisítés miatt nem volt köteles a felperesnek új kifogásközlést küldeni.

152 Ezenkívül ki kell emelni, hogy a felperesnek 1990‑ben megküldött kifogásközlés keretében a Bizottság több kifogást is megfogalmazott, és hogy az egyrészről az EK 81. cikk megsértésére, másrészről pedig az EK 82. cikk megsértésére alapított kifogások önállóak voltak, és különböző bizonyítékokon alapultak. Következésképpen azon tény, hogy a Törvényszék az iratbetekintési jog megsértése miatt megsemmisítette a 91/297 határozatot, nem kérdőjelezheti meg azon kifogásokat, amelyek szerint a felperes visszaélt az érintett piacon fennálló erőfölényével.

153 Másodszor a felperes azon érvét illetően, miszerint a Bizottságnak őt újból meg kellett volna hallgatnia, emlékeztetni kell arra, hogy amikor a Bizottság az EK 82. cikket megsértő vállalkozásokat szankcionáló határozatnak kizárólag a biztosok testülete általi végleges elfogadás szabályait érintő eljárási hiba miatti megsemmisítését követően új, lényegében azonos tartalmú és ugyanazon kifogásokra alapított határozatot fogad el, nem köteles az érintett vállalkozásokat újból meghallgatni (lásd ebben az értelemben a Törvényszék fenti 25. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletének 246–253. pontját, amelyet a Bíróság fenti 39. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletének 83–111. pontja is megerősített).

154 Az EK 233. cikk alkalmazásában esetlegesen felmerülő olyan jogkérdések, mint az időmúlás, az eljárás újbóli megindításának lehetősége, az eljárás újbóli megindításával szorosan összefüggő iratbetekintés, a meghallgatási tisztviselő és a tanácsadó bizottság közreműködésére, valamint a 17. rendelet 20. cikkének esetleges következményei, nem kívánnak meg új meghallgatásokat, mivel nem módosítják a kifogások tartalmát, amelyeket adott esetben kizárólag későbbi bírósági felülvizsgálat keretében lehet megvizsgálni (lásd ebben az értelemben a Bíróság fenti 39. pontban hivatkozott PVC II‑ítéletének 93. pontját).

155 A jelen ügyben a Bizottság a 91/300 határozat tartalmát szinte teljes egészében átvette. A megtámadott határozatot mindössze a Törvényszék és a Bíróság előtti eljárásra vonatkozó résszel egészítette ki.

156 Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat és a 91/300 határozat tartalma lényegében megegyezik, és ugyanazon i