ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
17

A legfelsőbb bíróságról szóló új törvény 37. cikke értelmében: „1. § A [Sąd Najwyższy (legfelsőbb bíróság)] bírái a 65. életévük betöltésének napján nyugállományba kerülnek, kivéve ha a [65. életév] betöltése előtt legkorábban tizenkét hónappal, legkésőbb pedig hat hónappal olyan nyilatkozatot tesznek, amelyben kifejezésre juttatják, hogy továbbra is el kívánják látni feladataikat, továbbá ha a valamely bírói álláshelyre pályázó személyekre irányadó feltételeknek megfelelően kiállított olyan igazolást mutatnak be, amely tanúsítja, hogy egészségi állapotuknál fogva alkalmasak a bírói tisztség további betöltésére, és ha a [köztársasági elnök] engedélyezi, hogy a [Sąd Najwyższyn (legfelsőbb bíróságon)] továbbra is ellássák hivatali feladataikat. 1a. § Az engedély megadása előtt a [köztársasági elnök] kikéri a [KRS] állásfoglalását. A [KRS] az attól a naptól számított 30 napos határidőn belül küldi meg az állásfoglalását a [köztársasági elnöknek], amikor [az elnök] felhívta [a KRS‑t] az állásfoglalásra. Ha a [KRS] a második mondatban megállapított határidőn belül nem küldi meg az állásfoglalását, azt kedvezőnek kell tekinteni. 1b. § A [KRS] az 1a. § szerinti állásfoglalás elfogadása során figyelembe veszi a bírósági szervezetrendszer érdekét vagy valamely jelentős társadalmi érdeket, különösen a [Sąd Najwyższy (legfelsőbb bíróság)] tagjainak észszerű beosztását vagy a [Sąd Najwyższy (legfelsőbb bíróság)] bizonyos tanácsainak munkaterhéből eredő szükségleteket. […] 4. § Az 1. § szerinti engedély megadása három évre szól, amely időtartam egy alkalommal meghosszabbítható. […]”
–

a Société de perception et de distribution des droits des artistes‑interprètes de la musique et de la danse (Spedidam), PG és GF képviseletében C. Waquet és H. Hazan avocats,
30

E körülmények között a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (laziói tartományi közigazgatási bíróság, Olaszország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) A hozzájárulási kötelezettséget [a felhatalmazáson alapuló rendelet] 12. cikke alapján nem befolyásoló »státusváltozásnak« kell‑e tekinteni egy korábban valamely szanálásért felelős hatóság felügyelete alatt álló intézménynek egy másik tagállamhoz tartozó anyavállalatával való, beolvadással történő egyesülését is, amelyre a hozzájárulási időszakban került sor, és ez a szabály alkalmazandó‑e akkor is, ha az egyesülés és az intézmény ebből eredő megszűnése 2015‑ben történt, amikor a tagállamban sem a szanálásért felelős nemzeti hatóság, sem pedig a nemzeti alap nem jött még létre formálisan, és a hozzájárulásokat még nem számították ki? 2) Úgy kell‑e értelmezni [a felhatalmazáson alapuló rendelet] 12. cikkét ugyanezen rendelet 14. cikkével, valamint a 2014/59 irányelv 103. és 104. cikkével együttesen, hogy az intézménytől, még akkor is, ha az a hozzájárulási évben egy másik tagállamhoz tartozó anyavállalatával beolvadással egyesült, erre az évre a teljes hozzájárulás megfizetése követelhető, nem pedig az azon hónapok számával arányos hozzájárulás, amikor az intézmény az első tagállam szanálásért felelős hatóságának felügyelete alá tartozott, analógia útján alkalmazva [a felhatalmazáson alapuló rendelet] rendelet 12. cikkének (1) bekezdésében az »újonnan felügyelet alá került« intézménnyel kapcsolatban megállapított szabályokat? 3) A 2014/59/EU irányelv, a [felhatalmazáson alapuló rendelet], valamint a bankválságok esetén alkalmazandó szanálási eszközök rendszerét szabályozó elvek értelmében a rendes hozzájárulás tekintetében hozott szabályokat és különösen a [felhatalmazáson alapuló rendelet] 12. cikkének (2) bekezdését – a hozzájárulás fizetésére kötelezett személyek meghatározásának időpontja és a hozzájárulás mértéke tekintetében – a rendkívüli hozzájárulásra is alkalmazni kell‑e, figyelembe véve annak jellegét és a megállapításához előírt feltételeket?”
37

E tekintetben emlékeztetni lehet arra, hogy a növényvédő szerek párhuzamos forgalmazására vonatkozó, 2015. július 14‑én közzétett iránymutatás (Guidance document concerning the parallel trade of plant protection products) 8. pontja értelmében „[a] párhuzamos forgalmazási engedély lejártakor új kérelmet kell benyújtani az 1107/2009 rendelet 52. cikke rendelkezéseinek megfelelően. Ezeket a kérelmeket az 52. cikk kritériumai alapján kell megvizsgálni, mintha új kérelmek lennének. Tehát teljes iratanyagot kell benyújtani.”
11

A 2013/33 irányelv 20. cikke – a III. fejezet egyetlen rendelkezése – „A befogadás anyagi feltételeinek korlátozása vagy megvonása” címet viseli. E cikk szövege a következő: „(1) A tagállamok korlátozhatják vagy kivételes és kellően indokolt esetekben megvonhatják a befogadás anyagi feltételeit, amennyiben a kérelmező: a) a hatáskörrel rendelkező hatóság által meghatározott tartózkodási helyet annak értesítése vagy – ha engedélyköteles – annak engedélye nélkül elhagyja; vagy b) jelentési kötelezettségeinek, illetve a tájékoztatásra vagy a menedékjogi eljárással kapcsolatos személyes meghallgatásra szóló felszólításoknak a nemzeti jogban előírt észszerű határidőn belül nem tesz eleget; vagy c) a [nemzetközi védelem megadására és visszavonására vonatkozó közös eljárásokról szóló, 2013. június 26‑i 2013/32/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2013. L 180., 60. o.)] 2. cikke q) pontjában meghatározottak szerint ismételt kérelmet nyújtott be. Az a) és b) esetek tekintetében, amennyiben a kérelmezőt megtalálják, vagy önként jelentkezik a hatáskörrel rendelkező hatóságnál, az eltűnés okai alapján kellően indokolt határozatot kell hozni a befogadás korlátozott vagy megvont anyagi feltételei egy részének vagy összességének visszaállításáról. (2) A tagállamok akkor is korlátozhatják a befogadás anyagi feltételeit, ha megállapítják, hogy a kérelmező az adott tagállamba való érkezését követően az észszerűen lehetséges legrövidebb időn belül nem nyújtott be nemzetközi védelem iránti kérelmet, és ezt nem tudja kellően megindokolni. (3) A tagállamok korlátozhatják vagy megvonhatják a befogadás anyagi feltételeit, amennyiben a kérelmező elhallgatta, hogy anyagi forrásokkal rendelkezik, és így jogtalanul vette igénybe a befogadás anyagi feltételeinek keretében nyújtott juttatásokat. (4) A tagállamok a befogadó állomások szabályainak súlyos megsértése, valamint súlyosan erőszakos magatartás esetén szankciókat írhatnak elő. (5) Az e cikk (1), (2), (3) és (4) bekezdésében említett, a befogadás anyagi feltételeinek korlátozására vagy megvonására, illetve a szankciókra vonatkozó döntéseket egyedileg, tárgyilagosan és elfogulatlanul hozzák meg, és azokat indokolással látják el. A határozatoknak az érintett személy sajátos helyzetén kell alapulniuk, különös tekintettel a 21. cikk hatálya alá tartozó személyekre, figyelembe véve az arányosság elvét. A tagállamok mindenkor biztosítják az orvosi ellátáshoz való hozzáférést a 19. cikkel összhangban, és valamennyi kérelmező számára méltó életszínvonalat biztosítanak. (6) A tagállamok biztosítják, hogy a határozatoknak az (5) bekezdéssel összhangban történő meghozatala előtt nem vonják meg, illetve nem korlátozzák a befogadás anyagi feltételeit.”
82

Tehát egyrészt a PDDA XA. része 2010‑es jogalkotási reformmal bevezetett 177 B. szakasza (1) bekezdése és (2) bekezdésének b) pontja értelmében, amennyiben az „Európai Unió Bíróságának jogerős határozata” megállapítja, hogy jogellenesen adtak ki egy olyan projektre vonatkozó engedélyt, amelynek tekintetében környezeti hatásvizsgálatot írnak elő, az illetékes hatóság írásban értesíti a projekt üzemeltetőjét, és arra kötelezi ez utóbbit, hogy nyújtson be kérelmet a helyettesítő engedély megszerzése érdekében. A PDAA XA része 177B. cikke (2) bekezdésének c) pontja pontosítja, hogy ez az értesítés a kérelmen túl arra is kötelezi a projekt üzemeltetőjét, hogy nyújtson be korrekciós környezeti hatásvizsgálati nyilatkozatot (remedial environemental impact statement).
17

A gazdasági és pénzügyminiszter 2016. november 24‑én közzétette az „Avis aux opérateurs économiques relatif à l’indication de l’origine des marchandises issues des territoires occupés par [l’État d’]Israël depuis juin 1967” című közleményt (a gazdasági szereplőknek címzett, az [i]zrael[i] [állam] által 1967 júniusa óta megszállt területekről származó áruk eredetmegjelölésével kapcsolatos közlemény, JORF 2016., 273. sz., 81. sz. szöveg, a továbbiakban: miniszteri közlemény), amelynek a szövege a következő: „Az [1169/2011] rendelet előírja, hogy a címkézési adatoknak tisztességesnek kell lenniük. Nem teremthetik meg a fogyasztó félrevezetésének kockázatát, különösen a termékek eredetét illetően. Az Izrael által megszállt területekről származó élelmiszereket ezért úgy kell címkézni, hogy ezt az eredetet tükrözze. Következésképpen a [direction générale de la concurrence, de la consommation et de la répression des fraudes du ministère de l’Économie et des Finances français (DGCCRF), a Gazdasági és Pénzügyminisztérium versenyjogi, fogyasztóvédelmi és csalás elleni főigazgatósága, Franciaország] felhívja a gazdasági szereplők figyelmét a [Bizottság] közlemény[é]re. Ez meghatározza különösen, hogy a Golán‑fennsík és Ciszjordánia, Kelet‑Jeruzsálemet is beleértve, a nemzetközi jog szerint nem része Izrael területének. Következésképpen a fogyasztók megtévesztésének elkerülése érdekében az élelmiszerek címkéjén pontosan fel kell tüntetni a termékek pontos eredetét, függetlenül attól, hogy feltüntetésük a közösségi szabályok értelmében kötelező‑e, vagy a gazdasági szereplő önkéntesen látja‑e el a terméket ezzel a jelöléssel. A Ciszjordániából vagy a Golán‑fennsíkról származó, a telepekről eredő termékek esetében nem elfogadható mindössze a »product from the Golan Heights« (»a Golán‑fennsíkról származó termék«) vagy a »product from the West Bank« (»Ciszjordániából származó termék«) megjelölés használata. Jóllehet e megjelölések jelzik a termék eredetének tágabb körzetét vagy területét, azon kiegészítő földrajzi információ elhagyása, hogy a termék az izraeli telepekről származik, valószínűleg megtéveszti a fogyasztót a termék valódi eredete tekintetében. Ilyen esetekben (zárójelben) az »Israeli settlement« (»izraeli telep«) vagy ennek megfelelő kifejezést is alkalmazni kell. Ennek megfelelően például a »product from the Golan Heights (Israeli settlement)« (»a Golán‑fennsíkról [izraeli telep] származó termék«) vagy a »product from the West Bank (Israeli settlement)« (»Ciszjordániából [izraeli telep] származó termék«) megjelölés használható.”
23

E tekintetben e bíróság előadja, hogy nem egyértelmű az NMBS általános szállítási feltételeinek jogi alapja, amely feltételek az NMBS és az utasok jogait és kötelezettségeit határozzák meg. Az egyik álláspont szerint tisztán szerződéses feltételekről van szó. A másik álláspont szerint a közigazgatási jog értelmében vett rendeletekről van szó. A belga jogban is vitatott az NMBS és az utas közötti jogviszony jellege. Az első álláspont szerint ez a jogviszony mindig szerződéses jellegű, még akkor is, ha az utas nem rendelkezik menetjeggyel. Az a puszta tény, hogy valaki egy olyan területre lép be, ahol menetjeggyel kell rendelkezni, szállítási szerződést hoz létre, amely így tisztán szabványszerződés lesz. A másik álláspont szerint e jogviszony akkor szerződéses, ha az utas megváltotta a menetjegyet, menetjegy hiányában viszont normatív. Ekkor ugyanis nincs akarategység, mivel az utas nem szándékozott fizetni a szállításért, és a közlekedési vállalkozás nem kívánta végrehajtani a szállítást ellenérték nélkül. A kérdést előterjesztő bíróság rámutat, hogy e vita már nem tűnik aktuálisnak a belga jogban, mivel a Grondwettelijk Hof (alkotmánybíróság, Belgium) és a Hof van Cassatie (semmítőszék) úgy határozott, hogy a tisztességtelen feltételek tanát a normatív jogviszonyokra is alkalmazni kell.
28

E körülmények között Tribunale ordinario di Roma (római bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Alkalmazni kell‑e a Montreali Egyezmény 33. cikkét akkor is, ha valamely fél – egy adott járat késése vagy törlése miatt – a 261/2004 rendelet 5., 7. és 9. cikkében foglalt átalány‑ és egységesített kártalanítás mellett az e rendelet 12. cikke értelmében vett kártérítést is követel, vagy a (mind a nemzetközi, mind pedig a belföldi) »joghatóságot« a 44/2001 rendelet 5. cikke szabályozza? 2) Az első kérdésben szereplő első esetben a Montreali Egyezmény 33. cikkét akként kell értelmezni, hogy e rendelkezés kizárólag a joghatóság államok közti megoszlását szabályozza, vagy akként, hogy az az egyes államokon belüli területi illetékességet is szabályozza? 3) A második kérdésben szereplő első esetben a Montreali Egyezmény alkalmazása »kizárólagos« jellegű, így kizárja a 44/2001 rendelet 5. cikkének alkalmazását, vagy a két rendelkezés alkalmazható együttesen akként, hogy azok közvetlenül meghatározzák mind az állam joghatóságát, mind pedig a bíróságok államon belüli területi illetékességét?”
–

a belga kormány képviseletében C. Van Lul, C. Pochet és P. Cottin, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: C. Decordier avocate és T. Bricout advocaat,
12

A közúti közlekedésről szóló törvénykönyv 8. cikke szerint a közigazgatási szankciót kiszabó határozatot hatályon kívül kell helyezni, ha a szóban forgó gépjármű rendszámának birtokosa e határozatot megtámadja, és először is valószínűsíti, hogy e járművet az akarata ellenére egy másik személy használta, és észszerűen elvárható módon nem tudta megakadályozni ezt a használatot, másodszor, üzletszerűen kötött, legfeljebb három hónapra szóló bérleti szerződést mutat be, amely alapján megállapítható, hogy a kifogásolt magatartás tanúsításának időpontjában ki volt az említett jármű bérlője, vagy harmadszor olyan mentő bizonyítékot vagy nyilatkozatot nyújt be, amelyből kitűnik, hogy a kifogásolt magatartás tanúsításának időpontjában már nem ő volt a szóban forgó gépjármű tulajdonosa vagy birtokosa.
16

Az INSS‑szel és az általános társadalombiztosítási pénztárral szemben A. Bocero Torrico által a Juzgado de lo Social no 2 de Ourenséhez (ourensei 2. sz. szociális és munkaügyi bíróság, Spanyolország), valamint ezen szervezetekkel szemben J. Bode által a Juzgado de lo Social no 2 de A Coruñához (La Coruña‑i 2. sz. munkaügyi bíróság, Spanyolország) benyújtott keresetet elutasították. E bíróságok megállapították, hogy az LGSS 208. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében vett „kifizetendő nyugdíj” összege, amelynek magasabbnak kell lennie a 65. életév betöltésekor az érintett számára járó nyugdíjminimum összegénél ahhoz, hogy előrehozott öregségi nyugdíjban részesüljön, a Spanyol Királyságtól járó tényleges nyugdíj összege. A spanyol jogszabályok célját vették alapul, amely az öregségi nyugdíj jogszabály szerinti minimum összegére történő kiegészítés elkerülésére irányul azon személyek tekintetében, akik még nem érték el a törvényben előírt nyugdíjkorhatárt, és így továbbra is a munkaerőpiacon tartja őket.
26

Mindazonáltal a Bíróság azt is megállapította, hogy a 2081/92 rendeletnek megfelelően bejegyzett„összetett” elnevezés esetében azon tény, hogy bejegyzést elrendelő rendeletben nem szerepelt olyan lábjegyzet, amely meghatározta volna, hogy az elnevezés egyik része tekintetében nem kérték a bejegyzést, nem feltétlenül jelenti azt, hogy minden egyes eleme oltalomban részesül. A Bíróság kifejtette, hogy még ha bizonyítást is nyerne ugyanis, hogy a 2081/92 rendelet 13. cikkéből az következik, hogy – ellenkező értelmű sajátos körülmények hiányában – az e rendelkezés által biztosított oltalom nem csak magára az összetett elnevezésre, hanem annak egyes alkotóelemeire is kiterjed, ez a helyzet csupán akkor áll fenn, ha ez az elem nem szokásos, és nem is általánosan elterjedt elnevezés (lásd ebben az értelemben: 1998. június 9‑iChiciak és Fol ítélet, C‑129/97 és C‑130/97, EU:C:1998:274, 37. és 39. pont).
40

A Bíróság e tekintetben kimondta, hogy az 1346/2000 rendelet 25. cikke (1) bekezdésének második albekezdése kizárólag arra irányul, hogy a fizetésképtelenségi eljárásokból közvetlenül származó és a hozzájuk szorosan kapcsolódó határozatokat abban az esetben is elismerjék, és azok abban az esetben is végrehajthatóak legyenek, ha azokat azon tagállamától eltérő bíróság hozta, mint amelynek területén a fizetésképtelenségi eljárás megindítást megindították. E rendelkezés csupán elismeri annak lehetőségét, hogy azon tagállam bíróságai, amelynek területén e rendelet 3. cikkének (1) bekezdése alapján a fizetésképtelenségi eljárást megindították, elbírálhatják az olyan keresetet is, amely ezen eljáráshoz szorosan kapcsolódik, akár arról a bíróságról legyen szó, amely az említett 3. cikk (1) bekezdése alapján a fizetésképtelenségi eljárást megindította, akár ugyanezen tagállam más illetékes vagy hatáskörrel rendelkező bíróságáról (lásd ebben az értelemben: 2018. november 14‑iWiemer & Trachte, C‑296/17, EU:C:2018:902, 42. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
32

A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a Bíróság és a nemzeti bíróságok között az EUMSZ 267. cikk alapján létrehozott együttműködés keretében kizárólag az alapügyben eljáró és a meghozandó bírósági határozatért felelős nemzeti bíróság feladata, hogy az ügy sajátosságaira tekintettel megítélje mind az előzetes döntéshozatalra utaló határozat szükségességét az ügydöntő határozat meghozatala szempontjából, mind a Bíróság elé terjesztett kérdések relevanciáját. Következésképpen, amennyiben a feltett kérdések az uniós jog értelmezésére vonatkoznak, a Bíróság főszabály szerint köteles határozatot hozni (2018. december 4‑iMinister for Justice and Equality és Commissioner of An Garda Síochána ítélet, C‑378/17, EU:C:2018:979, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
14

A C. M. Service, amelyet a közbeszerzési eljárás végén a második helyre soroltak, az Università degli Studi di Roma „La Sapienza”2017. április 12‑i határozatának megsemmisítésére irányuló keresetet nyújtott be a Tribunale amministrativo regionale per il Lazióhoz (Lazio tartomány közigazgatási bírósága, Olaszország), amely határozat a Tedeschi IVT‑nek ítélte oda az alapügyben szóban forgó közbeszerzési szerződést, összesen 31744359,67 euró összegben, héa és biztonsági költségek nélkül. Keresetének alátámasztására a C. M. Service egy jogalapra hivatkozott, amelynek keretében az olasz jog által előírt általános korlátozások megsértésére hivatkozott, amennyiben a szerződésnek az a része, amelyet a nyertes ajánlattevő alvállalkozásba kívánt adni, e közbeszerzési szerződés összértékének több mint 30%‑át jelentette. Arra is hivatkozott, hogy a nyertes ajánlattevő által benyújtott ajánlat nem képezte az ajánlatkérő szerv általi, megbízható konkrét vizsgálat tárgyát, mivel ez utóbbi az olasz jog releváns rendelkezéseinek megsértésével fogadta el, hogy az alvállalkozó vállalkozások díjazása több mint 20%‑kal kevesebb legyen az odaítélésből következő egységárakhoz viszonyítva.
10

A mosó‑ és tisztítószerekről szóló, 2004. március 31‑i 648/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2004. L 104., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 13. fejezet, 34. kötet, 48. o.) (21) preambulumbekezdése szerint „[i]ndokolt emlékeztetni arra, hogy egyéb horizontális jogszabályokat is alkalmazni kell a mosó‑ is tisztítószerekben levő felületaktív anyagokra”, amely jogszabályok között a 98/8 irányelv is szerepel.
27

Mivel úgy ítélte meg, hogy az előtte folyamatban lévő jogvitához az uniós jog rendelkezéseinek értelmezése szükséges, a Tribunalul Timiş (Temes megyei törvényszék, Románia) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Úgy kell‑e értelmezni a [héairányelvet] és különösen annak 24., 28., 167. cikkét és 168. cikkének a) pontját, hogy az átruházás időpontjában az [ingatlan‑nyilvántartásba] (telekkönyv) be nem jegyzett és a kataszterbe fel nem vett ingatlanok adásvétele keretében a vevő – mint adófizetésre kötelezett személy –, aki szerződés alapján kötelezettséget vállal arra, hogy saját költségén megteszi az ezen ingatlanok közhiteles ingatlan‑nyilvántartásba történő első bejegyzéséhez szükséges lépéseket, az eladó számára szolgáltatást nyújt vagy a saját ingatlan‑beruházásához kapcsolódó olyan szolgáltatásokat vesz igénybe, amelyek tekintetében el kell ismerni a héa levonásához való jogot? 2) Értelmezhető‑e úgy a [héairányelv], és különösen annak 167. cikke és 168. cikkének a) pontja, hogy a felperesnél – mint adófizetésre kötelezett személynél – felmerült azon költségek, amelyek olyan ingatlanok közhiteles ingatlan‑nyilvántartásba történő első bejegyzése alkalmával terhelik őt, amely ingatlanok tekintetében a vevőt megilleti annak joga, hogy a tulajdonjog jövőbeni átruházását követelje, és amelyeket olyan eladók ruháztak át a vevőre, amelyek az ingatlanokon fennálló saját tulajdonjogukat az ingatlan‑nyilvántartásba nem jegyeztették be, beruházást előkészítő tevékenységnek minősíthetők‑e, amelyek után az adófizetésre kötelezett személyt a héa levonásához való jog illeti meg? 3) Úgy kell‑e értelmezni a [héairányelvet], és különösen annak 24., 28., 167. cikkét és 168. cikkének a) pontját, hogy a felperesnél – mint adófizetésre kötelezett személynél – felmerült azon költségeket, amelyek a javára átruházott olyan ingatlanok közhiteles ingatlan‑nyilvántartásba történő első bejegyzése alkalmával terhelik őt, amelyek tekintetében a vevőt megállapodás alapján megilleti az a jog, hogy a tulajdonjog olyan eladók általi jövőbeni átruházását követelje, amelyek az ingatlanokon fennálló saját tulajdonjogukat az ingatlan‑nyilvántartásba nem jegyeztették be, az eladók részére nyújtott szolgáltatásoknak kell minősíteni egy olyan összefüggésben, amelyben az eladó és a vevő arról állapodtak meg, hogy az ingatlanok ára a telekkönyvvel kapcsolatos műveletek ellenértékét nem tartalmazza? 4) A [héairányelv] értelmében a tulajdonjog eladó által történő jövőbeni átruházásának követeléséhez való, a vevőt megillető jog tárgyát képező, átruházott ingatlanokhoz kapcsolódó adminisztratív költségeket, nem kizárólagosan a közhiteles ingatlan‑nyilvántartásba történő első bejegyzés költségeit is beleértve, kötelezően az eladónak kell‑e viselnie? Vagy ezeket a költségeket – a felek megállapodása alapján – a vevő vagy az ügyletben résztvevő bármely fél viselheti, aminek következtében az érintett felet megilleti a héa levonásához való jog?”
3

A közös piacszervezésről szóló rendelet (7) és (14) preambulumbekezdése kimondja: „(7) A halászati termelői szervezetek és az akvakultúra‑termelői szervezetek (a továbbiakban: a termelői szervezetek) kulcsszerepet játszanak a közös halászati politika célkitűzéseinek elérésében és a [halászati és akvakultúra‑termékek piaca közös szervezésének (a továbbiakban: közös piacszervezés)] megfelelő alkalmazásának biztosításában. Ezért szélesíteni kell a feladatkörüket, és biztosítani kell számukra az ahhoz szükséges pénzügyi támogatást, hogy a közös halászati politika célkitűzései által meghatározott kereteket tiszteletben tartva jelentőségteljesebb szerepet tölthessenek be a mindennapi halászati gazdálkodásban. […] […] (14) Annak érdekében, hogy a termelői szervezetek a fenntartható halászati és akvakultúra‑tevékenységek bevezetésére ösztönözhessék tagjaikat, a célkitűzéseik eléréséhez szükséges intézkedéseket is tartalmazó termelési és értékesítési tervet kell készíteniük, és azt be kell nyújtaniuk tagállamuk illetékes hatóságainak.”