ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
72

Ez az indokolás azt vonja maga után, hogy először is hatástalanként el kell utasítani a felperesnek a „kapcsolatban állás” fogalmának állítólagosan homályos jellegére, valamint az iráni kormánytól eltérő szervezeteknek nyújtott támogatás fogalmát illetően a 2010/413 határozat 20. cikke (1) bekezdése c) pontjának állítólagos érthetetlenségére alapított érveit (lásd: fenti 61. és 62. pont). Az előző pontban felidézett indokolásból ugyanis egyértelműen kitűnik, hogy a Tanács szerint a felperes közvetlenül az iráni kormánynak nyújt segítséget vagy támogatást, és nem az iráni kormánytól eltérő szervezetekkel „áll kapcsolatban” vagy nyújt támogatást azoknak. Ilyen körülmények között még annak a feltételezésével is, hogy a felperesnek a „kapcsolatban állás” fogalmára, valamint az iráni kormánytól eltérő szervezeteknek nyújtott támogatás esetére vonatkozó érvei megalapozottak, azok nem igazolják a megtámadott jogi aktusok megsemmisítését, amennyiben a felperes jegyzékbe vétele érintett.
7

Az [EUMSZ 101. cikkben] és [az EUMSZ 102. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 11. cikke a következőképpen rendelkezik: „(1) A Bizottság és a tagállamok versenyhatóságai a közösségi versenyjog szabályait szoros együttműködésben alkalmazzák. […] (4) A tagállamok versenyhatóságai legkésőbb 30 nappal a jogsértés befejezésére felszólító határozat elfogadása, kötelezettségvállalások elfogadása vagy a csoportmentességről szóló rendeletből származó előny visszavonása előtt értesítik a Bizottságot. E célból a Bizottság rendelkezésére bocsátják az ügy összefoglalását, a tervezett határozatot vagy ennek hiányában a tervezett eljárás menetéről szóló bármely dokumentumot. Ez az információ rendelkezésre bocsátható más tagállamok versenyhatóságai számára is. A Bizottság kérelmére az eljáró versenyhatóság a Bizottság rendelkezésére bocsátja az ügy értékeléséhez szükséges, birtokában lévő egyéb dokumentumokat. A Bizottsághoz eljuttatott információ rendelkezésre bocsátható más tagállamok versenyhatóságai számára is. A nemzeti versenyhatóságok a[z EUMSZ 101.] vagy [az EUMSZ 102. cikk] alapján az általuk kezelt ügy értékeléséhez szükséges információkat egymás között is kicserélhetik. […]”
25

Mivel a keresetlevél 14–18. sz. mellékleteit – amelyek internetes oldalakról készült kivonatokat tartalmaznak – első ízben a Törvényszék előtt mutatták be, és ezek kivonatai magában a keresetlevélben is szerepelnek, ezek nem vehetők figyelembe. A 207/2009 rendelet 65. cikkének értelmében a Törvényszékhez benyújtott keresetek az OHIM fellebbezési tanácsai által hozott határozatok jogszerűségének vizsgálatára irányulnak, így a Törvényszéknek nem az a feladata, hogy az első ízben előtte benyújtott bizonyítékok fényében újból megvizsgálja a tényállási elemeket. A fenti dokumentumokat el kell tehát utasítani, anélkül hogy szükséges lenne azok bizonyítóerejének vizsgálata (lásd ebben az értelemben: 2005. november 24‑i Sadas kontra OHIM – LTJ Diffusion [ARTHUR ET FELICIE] ítélet, T‑346/04, EBHT, EU:T:2005:420, 19. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
2

Az Európai Közösségek Bizottsága 1997. szeptember 19‑én, az [EUMSZ 108. cikk (1) bekezdésével] összhangban közleményt címzett a tagállamokhoz [az EUMSZ 107. cikknek] és [az EUMSZ 108. cikknek] a rövid lejáratú exporthitel‑biztosításra történő alkalmazásáról (HL C 281., 4. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 147. o.; a továbbiakban: exporthitel‑biztosításról szóló közlemény). E közleményt – amelyet a tagállamokhoz címzett 2001. évi (HL C 217., 2. o.) és 2005. évi (HL C 325., 22. o.) közlemények módosítottak – 2012. december 31‑ig kellett alkalmazni, miután annak alkalmazási idejét módosította a 2010. évi közlemény (HL C 329., 6. o.). E közlemény 4.2. pontjában a Bizottság az EK‑Szerződés 93. cikkének (1) bekezdése (amelynek helyébe az EK 88. cikk (1) bekezdése, majd az EUMSZ 108. cikk (1) bekezdése lépett) alapján felhívta a tagállamokat, hogy a piacképes kockázatokra vonatkozó exporthitel‑biztosítási rendszereiket akként módosítsák, hogy az exporthitel‑biztosítással foglalkozó magánjogi vagy közjogi szervezetek e kockázatokat illetően a továbbiakban ne részesülhessenek olyan állami támogatásokban, amelyeket többek között a következő formákban nyújtanak: hitelfelvételre vagy veszteségekre nyújtott állami kezességvállalás, piacgazdasági magánbefektető számára elfogadhatatlan körülmények alapján nyújtott tőkejuttatások, vagy az állam által akár közvetlenül, akár közvetetten – állami vagy az állam támogatásával működő másik exporthitel‑biztosító szervezet útján – nyújtott olyan viszontbiztosítási szolgáltatások, amelyeket a magán‑viszontbiztosítási piacnál kedvezőbb feltételek mellett nyújtanak.
4

Ezen összefüggésben az olasz hatóságok elfogadták a 2003. március 28‑i decreto‑legge n. 49, riforma della normativa in tema di applicazione del prelievo supplementare nel settore del latte e dei prodotti lattiero‑caseari (a kiegészítő illetéknek a tej‑ és tejtermék‑ágazatban való alkalmazására vonatkozó szabályozás reformjáról szóló 49. sz. törvényerejű rendelet) (a GURI 2003. március 31‑i 75. száma, 4. o.), valamint a decreto ministeriale del 2003. luglio 30,disposizioni per il versamento del prelievo supplementare, dovuto e non versato per i periodi dal 1995/1996 al 2001/2002 di cui all’art. 10, comma 34, della legge n. 119/2003 (a 119/2003. sz. törvény 10. cikkének (34) bekezdésében említett 1995/1996–2001/2002‑s időszakra vonatkozóan kivetett és meg nem fizetett kiegészítő illeték megfizetéséről rendelkező, 2003. július 30‑i miniszteri rendelet) (a GURI 2003. augusztus 8‑i 183. száma, 33. o.) című jogszabályt. Az utóbbi két aktus együttesen értelmezett rendelkezései lényegében kimondták, hogy a kiegészítő illetéknek az Olasz Köztársaság által viselt teljes összegét a tejtermelők kamat megfizetése nélkül, legfeljebb tizennégy évre ütemezve azonos összegű éves részletekben fizetik vissza a részére (a továbbiakban: a fizetések ütemezésének rendszere).
32

A megtámadott határozat 23–28. pontjában az OHIM fellebbezési tanácsa először is úgy határozta meg az „ingatlanügyleteket”, mint amelyek magukban foglalják az ingatlanvagyon kezelését, az ingatlanügynöki tevékenységet és az ingatlanok felbecslését, valamint az ezekkel kapcsolatos tanácsadást és tájékoztatást. Az OHIM fellebbezési tanácsa szerint e szolgáltatások főként az ingatlan megtalálására, a potenciális vevőknek való bemutatására és a közvetítőként való eljárásra terjednek ki, nem csupán például az ingatlan vásárlása, eladása vagy bérlete során történő segítségnyújtás, hanem a vevő és az épület vagy a földterület eladója közötti szerződések megkötése során is. Az OHIM fellebbezési tanácsa szerint ez magában foglalja a mezőgazdasági földterületek bérletét is, mivel egy szélesebb kategóriába tartozik, a bérlet olyan szerződés, amelynek alapján valamely vagyontárgyat meghatározott időtartamra, általában bérleti szerződés alapján egy másik személynek átadnak. Rámutatott továbbá arra, hogy az „ingatlanügyletek” kiterjedhetnek ingatlan megvásárlására, és annak haszonnal való eladására is.
34

A keresetlevél 33. pontjában felvetett és a megtámadott határozat 44. pontjára vonatkozó állítások egészét szintén el kell vetni. Ezen állítások részben e pont téves olvasatán alapulnak, és semmiképpen sem megalapozottak. A fellebbezési tanács az említett pontban a következőket állapította meg: „Ami az alkotói szabadság fokát illeti, a fellebbezési tanács emlékeztet arra, hogy az olyan tényező, amelyet a [6/2002 rendelet] 6. cikkének (2) bekezdése alapján az egyéni jelleg értékelésénél figyelembe kell venni. […] Mindenesetre e tekintetben nincs sem úgynevezett »kölcsönösség«, sem automatizmus. A [»Belső égésű motor«‑]ítéletben [fenti 28. pont, EU:T:2011:447], amelyet a [felperes] a tézisének alátámasztásaként idéz, a Törvényszék megerősítette, hogy a minta kialakításánál rendelkezésre álló nagyfokú alkotói szabadság »megerősíti« azon megállapítást, miszerint az olyan formatervezési minták, amelyek nem mutatnak jelentős eltéréseket, azonos összbenyomást gyakorolnak a tájékozott használóra. […] E szabadság foka tehát önmagában nem adhatja meg az eredményt az egyéni jelleg értékelését illetően. Ezen értékelésnek ugyanis az összbenyomáson kell alapulnia, miként azt a [6/2002 rendelet] 6. cikkének (1) bekezdése is kimondja. Tehát, bár valóban igaz, hogy figyelembe kell venni az alkotó rendelkezésére álló szabadság fokát, valamely formatervezési minta egyéni jellege értékelésének kiindulópontja akkor is a tájékozott használó általi észlelés kell legyen. Másként fogalmazva, az alkotói szabadság fokának a tájékozott használó észlelése alapján kapott értékítélet temperálására kell szolgálnia, abban az értelemben – miként azt a Törvényszék is megerősíti –, hogy azt »megerősíti«, vagy ellenkezőleg, árnyalja. Az alkotói szabadság foka tehát – a felperes által vélhetően állítani szándékozottakkal ellentétben – nem az egyéni jelleg értékelésének kiindulópontja, hanem – amint azt a [6/2002 rendelet] 6. cikkének (2) bekezdése is mutatja – olyan szempont, amelyet a tájékozott használó általi észlelés elemzésekor »figyelembe kell venni«.”
209

Márpedig a jelen ügyben az MTPD a CPT‑kartell nem elhanyagolható számú olyan találkozóján vett részt, amelyek versenyellenes jellege bizonyítást nyert, és amelyek során bizonyos érzékeny kereskedelmi információkkal szolgált a versenytársainak. Még ha ezek az információk tévesnek is bizonyultak, vagy máshol is hozzáférhetők voltak, akkor is azt a benyomást keltették a versenytársaiban, hogy az MTPD részt vett a kartellben, ezáltal pedig hozzájárult annak ösztönzéséhez. Ezenkívül a szóban forgó kartell egyetlen résztvevője sem jelezte, hogy a felperes a jogsértés folyamán „visszafogottabb magatartást” tanúsított volna. Ezen indokok alapján nem állapítható meg, hogy a szerepe kizárólag passzív lett volna.
153

A felperesek azt állítják, hogy a megtámadott határozatban a feldolgozott termékek útján történő EGT‑beli közvetlen eladások értékének kiszámítása érdekében alkalmazott módszer téves, és az említett eladások által a piacra gyakorolt valós hatáshoz képest aránytalan bírságot eredményezett. E tekintetben a felperesek először is előadják, hogy a Bizottság 2011. március 4‑i információkérése szerint ezen eladások értékét az ugyanezen időszakban az EGT‑n belül teljesített közvetlen eladások értékének átlagaként kellett kiszámítani, amelyet meg kellett szorozni az érintett CPT‑k számával. A felperesek azt is előadják, hogy a Bizottság módszere azon téves előfeltevésből indult ki, amely szerint a feldolgozott termékekbe beépített CPT‑k átlagos értéke megegyezett a CPT‑k EGT‑n belüli közvetlen értékesítéseinek átlagos értékével. Márpedig e megközelítés a felperesek szerint a Panasonicot illetően nem veszi figyelembe, hogy a csoport által a feldolgozott termékekbe beépített CPT‑k általában kisebb méretűek voltak, vagyis a gazdasági értékük alacsonyabb volt az EGT‑n belüli harmadik személyek részére közvetlenül eladott CPT‑k értékénél, mint azt egy versenyjogi gazdaságtannal foglalkozó tanácsadó iroda által készített, a Bizottság információkérésére a felperesek által 2011. április 20‑án megfogalmazott válaszhoz mellékelt jelentés is alátámasztja. Másodszor, a felperesek azt állítják, hogy eltérően a Bizottság által javasolt, kizárólag azon az időszakon alapuló megközelítéstől, amelynek során a CPT‑ket harmadik személyek részére értékesítették, az általuk javasolt módszer pontosabb volt, mivel olyan súlyozott átlagon alapult, amely figyelembe vette a Panasonic televízióiba beépített CPT‑knek mind az időszakát, mind pedig a méretét. A felperesek azt kifogásolják a Bizottsággal szemben, hogy jóllehet nem tagadta a felperesek által szolgáltatott adatok pontosságát, a megtámadott határozatban velük szemben kiszabott bírság összegének kiszámítása során nem vette figyelembe ezeket az adatokat.
106

Márpedig az összeférhetetlenség fogalma nem kizárólag olyan helyzetre utal, amelyben a köztisztviselő olyan magánérdekkel rendelkezik, amely ténylegesen befolyásolja hivatali kötelességének – a jelen esetben a Parlament képviselőjének – pártatlan és objektív teljesítését, hanem olyan helyzetre is, amelyben az azonosított érdek a nyilvánosság számára befolyásolni látszik a hivatali kötelességek pártatlan és objektív teljesítését. Egyébiránt az esetleges összeférhetetlenség hozzáférhetővé tétele nem kizárólag azon esetek felfedésére irányul, amikor a köztisztviselő úgy látta el feladatait, hogy célja személyes érdekeinek kielégítése volt, hanem arra is irányul, hogy a nyilvánosságot is tájékoztassák a köztisztviselőket érintő összeférhetetlenség kockázatáról abból a célból, hogy azok pártatlanul járjanak el hivatali kötelességük teljesítése során azt követően, hogy – azon körülményekre tekintettel, amelyek között vannak – bejelentették az őket érintő esetleges összeférhetetlenségi helyzetet, és intézkedéseket hoztak vagy javasoltak annak megoldására vagy elkerülésére. Következésképpen a Parlament érve megalapozatlan, és azt el kell utasítani, mivel a képviselő által leadott szavazat szubjektív indokai jellegüknél fogva ellenőrizhetetlenek.
86

Ebben a tekintetben a dán hatóságok lényegében megállapították, hogy még abban az esetben is, ha a Multione S630‑at nem olyan berendezéssel vásárolják meg, amely annak olyan rendeltetésszerű használatára szolgál, amely a felhasználókat tárgyak vagy anyagok leesése veszélyének teszi ki, az ilyen veszély három ok miatt fennáll. Mindenekelőtt ésszerűen előrelátható, hogy az érdekeltek végső soron olyan berendezést vásároltak meg a használt termékek piacán, amely őket ilyen veszélynek teszi ki a felperes közbenjárása nélkül. Továbbá ésszerűen elképzelhető, hogy ez utóbbi valamely ügyfele e gépnek több példányát birtokolja, azokat mind nem kockázatos és kockázatos használatra szánja, és különbségtétel nélkül használja a gépeket, anélkül hogy a felperes ezt meg tudná akadályozni. Végül még abban az esetben is, ha ennek a gépnek a rendeltetésszerű használata önmagában nem jár kockázattal, bizonyos körülmények, amelyek között a gépet használják, mint a mezőgazdasági vagy földmunkák, a felhasználót ugyancsak tárgyak vagy anyagok leesése ésszerűen előrelátható kockázatának teszik ki.
32

Az első jogalap keretében a felperes a 207/2009 rendelet 42. cikke (2) és (3) bekezdésének megsértésére hivatkozik, mivel a fellebbezési tanács a korábbi egyesült királysági védjegyen alapuló felszólalását e védjegy használatának hiánya miatt elutasította, jóllehet a tényleges használat bizonyítását a felperestől nem kérték, és egyébiránt nem is kérhették. Az OHIM csatlakozik a felperes által előterjesztett érvekhez, és ő is azt kéri, hogy adjanak helyt az első jogalapnak. Ezzel szemben a beavatkozó úgy véli, hogy a fellebbezési tanács nem vette figyelembe a korábbi egyesült királysági védjegyet a felperes „védjegye” használata hiányának megállapítása során. A beavatkozó szerint a megtámadott határozat a korábbi közösségi védjegy tényleges használata hiányának értékelésére korlátozódik, és csak ezen elemzés végén hivatkozik a korábbi egyesült királysági védjegyre annak érdekében, hogy az elemzést analógia útján arra is alkalmazza. Ezenkívül, noha az utóbbi védjegy esetében még nem telt le a 207/2009 rendelet 42. cikke szerinti ötéves időszak, az előterjesztett bizonyítékok alapján egyértelmű a felperes azon szándéka, hogy az említett védjegyet ne használja, valamint az, hogy nem folytat tevékenységet.
50

A „hot” kifejezés nem is annyira az érintett áruk alkalmazási hőmérsékletét jelöli. Ugyanis, bár ezen áruk közül egyes árukat – így a „fehérítőkészítményeket és egyéb, mosásra szolgáló anyagokat”, vagy akár az „étrend‑kiegészítőket (gyógyászati használatra)” – magas hőmérsékleten is lehet alkalmazni, ez a felhasználási feltétel nem jellemzi az említett árukat, amelyeket akár alacsonyabb hőmérsékleten is alkalmazni lehet. Az alacsonyabb hőmérsékleten való alkalmazhatóság, ahogyan azt a beavatkozó fél is jogosan megállapította, különösen kedvelt a mosószereket használó fogyasztók körében.
116

Ezt az értékelést nem kérdőjelezi meg, hogy azon általános vélelem értelmében, amelyre a Bizottság támaszkodhat az olyan kérelmek átfogó elbírálása céljából, amelyek maguk a versenyszabályok alkalmazására vonatkozó eljárások ügyiratainak részét képező dokumentumok egy csoportjára vonatkoznak, e dokumentumok a tartalmuk bármilyen, akár részleges hozzáférhetővé tételére vonatkozó kötelezettség alól is ki vannak vonva (lásd a fenti 42. pontot). Az ítélkezési gyakorlatból egyértelműen következik ugyanis, hogy ez a lépés kizárólag abban az esetben jár ilyen következménnyel, ha valamely intézmény olyan kérelem elbírálása céljából alkalmaz általános vélelmet, amely eleve dokumentumok egy csoportjára, nem pedig egyetlen dokumentumra vonatkozik (Bizottság kontra EnBW ítélet, fenti 12. pont, EU:C:2014:112, 134. pont; Bizottság kontra Éditions Odile Jacob ítélet, fenti 40. pont, EU:C:2012:393, 133. pont). Ugyanakkor a fentiekből nem következik, hogy a Bíróság, miközben ilyen következményt rendel az általános vélelem alkalmazásához, amikor ebben a különös esetben jár el, kétségbe kívánta volna vonni a fenti 115. pontban hivatkozott, általánosabb tartalmú ítélkezési gyakorlatot. A Bíróság végső soron úgy ítélte meg, hogy az érintett intézménynek még ebben a különös helyzetben is fennáll a kérelemmel érintett dokumentumok teljes körű vagy részleges hozzáférhetővé tételére vonatkozó kötelezettsége, amennyiben megállapítja, hogy a kapcsolódó eljárás olyan jellemzőkkel bír, amelyek azt lehetővé teszik (LPN és Finnország kontra Bizottság ítélet, fenti 34. pont, EU:C:2013:738, 67. pont). Végül, a hozzáférés ezen, a védelmet érdemlő információk védelméhez szükséges és arányos mértékére korlátozott megtagadásának követelményére tekintettel a hozzáférés általános megtagadása a jelen ügy körülményei között annál is kevésbé megengedhető, mivel a gyakorlatban azt eredményezi, hogy ha nem is lehetetlenné, de különösen nehézzé teszi a felperes Szerződésből eredő kártérítéshez való jogának tényleges gyakorlását (lásd a lenti 130–134. pontot).
51

Ugyanis a 2005. április 13‑i Verein für Konsumenteninformation kontra Bizottság ítéletből (T‑2/03, EBHT, EU:T:2005:125, 101. és 102. pont) az következik, hogy az 1049/2001 rendelet alapján benyújtott, hozzáférés iránti kérelem keretében a dokumentum minősítése nem függ az ilyen kérelem által az érintett intézmény számára esetlegesen okozott jelentős munkatehertől. Így, még abban az esetben is, ha egy ilyen kérelem azzal a veszéllyel járhat, hogy megbénítja az intézmény megfelelő működését, ez nem eredményezi az említett kérelem elfogadhatatlanságát. A Törvényszék arra az álláspontra helyezkedett, hogy egy ilyen kivételes esetben az intézmény azon joga, hogy az 1049/2001 rendelet 6. cikkének (3) bekezdését alkalmazva a maga és a kérelmező számára is „méltányos megoldást” keressen, még ha igen korlátozott módon is, az annak figyelembevételére vonatkozó lehetőséget tükrözi, hogy a kérelmező érdekeit össze kell egyeztetni a gondos ügyintézéshez fűződő érdekkel (2008. szeptember 10‑i Williams kontra Bizottság ítélet, T‑42/05, EU:T:2008:325, 85. pont).
3

2012. december 20‑án az EPSO az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzétette az ellenőrzés (audit), a pénzügyek és a számvitel, valamint a gazdaság és a statisztika területén asszisztensek felvételi tartaléklistájának összeállítása céljából az EPSO/AST/125/12. számú nyíltversenyvizsga‑felhívást (HL C 394A., 1. o.), valamint a biológia, az élet‑ és egészségtudományok, a vegyészet, a fizika és anyagtudományok és a nukleáris kutatás területén, továbbá az építőmérnöki és gépészmérnöki területen, valamint a villamos‑ és elektromérnöki területen asszisztensek felvételi tartaléklistájának összeállítása céljából az EPSO/AST/126/12. számú nyíltversenyvizsga‑felhívást (HL 2012. C 394A., 11. o.). 2013. január 31‑én az Európai Unió Hivatalos Lapjában közzétette az épületbiztonság és a speciális építési technológiák mérnöki területén igazgatási tisztviselők (AD 6) felvételi tartaléklistájának összeállítása céljából az EPSO/AD/248/13. számú nyíltversenyvizsga‑felhívást (HL 2013. C 29A., 1. o.). Ezek azok a versenyvizsga‑felhívások, amelyek megsemmisítésére a jelen kereset irányul (a továbbiakban együttesen: megtámadott felhívások).
11

A felperes a kereset indokolását tartalmazó, az OHIM‑hoz 2013. április 18‑án benyújtott beadványában a fellebbezési tanács előtti eljárás felfüggesztését is kérte azzal az indokolással, hogy 2012. december 28‑án a korábbi védjegy törlése iránt kérelmet nyújtott be az OHIM‑hoz, amelyet 7442 C. számon vettek nyilvántartásba.
27

Ráadásul a védjegyelbíráló határozatából kiderül, hogy ez utóbbihoz olyan áruk fényképeit csatolta, amelyek álláspontja szerint azonosak a bejelentett védjeggyel, és amelyeket a szóban forgó internetes honlapokon talált. Meg kell tehát állapítani, hogy még akkor is, ha a megtámadott határozat a bejelentett védjegy olyan árukkal történő összehasonlításán alapul, amelyek a szóban forgó internetes honlapon voltak fellelhetőek, és amely holnapok tartalma időközben megváltozott, a felperesnek lehetősége lett volna észrevételeket előterjeszteni a szóban forgó képekkel kapcsolatban, abban a formában, ahogyan azok megjelentek a védjegyelbíráló határozatában. Egyébként a fellebbezési tanács jogosan állapította meg a megtámadott határozat 13. pontjában, hogy maga a felperes is elismerte az azonos áruk meglétét a piacon. Az ügyiratokból és a felperes Törvényszék előtt kifejtett álláspontjából ugyanis kitűnik, hogy a felperes észrevételeket tett a szóban forgó internetes honlapok tartalmára vonatkozóan, azt állítva, hogy a hivatkozott honlapok arról voltak ismertek, hogy hamisított árukat árusítanak. A felperesnek tehát módjában állt észrevételeket előterjeszteni e honlapok tartalmával kapcsolatban, amit meg is tett.
99

E tekintetben meg kell állapítani, hogy az a körülmény, amelyre a felperesek hivatkoznak, hogy a Principles Consultative Group (PCG) a „Principles for Stable Capital Flows and Fair Debt Restructuring in Emerging Markets” című, 2010‑es jelentésében azt javasolta, hogy a „fejlődő piacok” tekintetében ismerjék el nemzetközi szinten a pari passu klauzula alkalmazását, nem releváns azon kérdés szempontjából, hogy létezik‑e ilyen szabály az uniós jogrendben. A felperesek ugyanígy nem hivatkozhatnak eredményesen a fizetésképtelenségi eljárásról szóló, 2000. május 29‑i 1346/2000/EK tanácsi rendeletre (HL L 160., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 1. kötet, 191. o.) sem. Ellenkezőleg, e rendelet azt állapította meg, hogy e tárgykörben jelentős eltérések léteznek a nemzeti jogrendekben, ideértve a hitelezőkkel szembeni preferenciális bánásmódot is (ugyanezen rendelet (11) preambulumbekezdése), és a jogszabályok kollíziójára vonatkozó egységes szabályok megállapítására szorítkozott többek között a bevételek elosztásának összehangolása érdekében, a hitelezőkkel szembeni egyenlő bánásmód lehető legnagyobb mértékű megőrzése céljából (az említett rendelet (21) és (23) preambulumbekezdése).
48

A felperesek ezenkívül azt állítják, hogy ahhoz, hogy az 1907/2006 rendelet 58. cikkének (2) bekezdése értelmében valamely jogszabály „különösnek” minősüljön, elegendő, hogy az utaljon az anyagok valamely kategóriájára és különösen az osztályozási kritériumokra. Az elsőrendű felperes az ECHA „Preparation of draft Annex XIV entries for the third recommandation of substances to be included in Annex XIV – General Approach” (bizonyos anyagoknak a XIV. mellékletbe való felvételére vonatkozó projekt tervezete – általános megközelítés) című dokumentumát idézi, amelyből kitűnik, hogy egy anyagnak valamely kategóriába, így például a „rákkeltő anyagok” vagy a „mutagén anyagok” kategóriájába való tartozásának ténye elegendő ahhoz, hogy az erre a kategóriára vonatkozó jogszabályt különösnek tekintsék.