Az EK 241. cikk alkalmazási körét különösen ki kell terjeszteni valamely intézmény eljárási szabályzatának olyan rendelkezéseire is, amelyek ugyan nem képezik a megtámadott határozat jogalapját, és nem váltanak ki ugyanolyan hatásokat, mint az e cikk értelmében elfogadott rendeletek rendelkezései, mégis a szóban forgó határozat meghozatala céljából megkövetelt lényeges eljárási szabályokat határozzák meg, és ezáltal a határozat címzettjeinek jogbiztonságát biztosítják. Ugyanis egy adott határozat minden címzettje közvetve hivatkozhat annak a jogi aktusnak a jogellenességére, amely e határozat alaki érvényességét meghatározza, függetlenül attól a ténytől, hogy a szóban forgó jogi aktus nem képezi ennek jogalapját, ennélfogva az érintettnek nem is volt lehetősége, hogy e jogi aktus megsemmisítését kérhesse azt megelőzően, hogy a megtámadott határozatról szóló értesítést részére kézbesítették volna. Következésképpen a Bizottság eljárási szabályzatának rendelkezései annyiban képezhetik jogszerűségi kifogás tárgyát, amennyiben a magánszemélyek védelmét biztosítják. A jogszerűségi kifogást a jogvita megoldásához feltétlenül szükséges mértékre kell korlátozni. Mivel az EK 241. cikknek nem az a célja, hogy valamely félnek lehetővé tegye, hogy valamely általános jellegű aktus alkalmazhatóságát vitassa bármilyen jogorvoslat érdekében, annak az általános jogi aktusnak, amelynek jogellenessége felmerül, a jogorvoslat tárgyát képező ügyben közvetlenül vagy közvetve alkalmazhatónak kell lennie, továbbá a megtámadott egyéni határozat és a szóban forgó általános jogi aktus között közvetlen jogi kapcsolatnak kell fennállnia.

Mivel a Bizottság nem köteles elvégezni a jogsértések pontos jogi minősítését, az a tény, hogy a vizsgálatot elrendelő határozat kizárólag az EK 81. cikkre utal, és nem hivatkozik kifejezetten az EK 82. cikkre, önmagában nem vezethet annak megállapításához, hogy a Bizottság megsértette a 17. rendelet 14. cikkét. Ugyanis – még ha a vizsgálatot elrendelő határozat megfogalmazásából az is következik, hogy a Bizottság kifejezetten csak annak ellenőrzésére törekedett, hogy valamely vállalkozás részt vett-e kartellekben és/vagy összehangolt magatartásokban, miközben semmilyen tényező nem engedett arra következtetni, hogy erőfölénnyel való visszaéléssel is gyanúsították – a dokumentumok megszerzése nem haladta meg a jogszerűségnek a vizsgálatot elrendelő határozattal megállapított kereteit, mivel azon tények, amelyek alapján a Bizottság alkalmazottait felhatalmazták arra, hogy az EK 81. cikk megsértésével összefüggésben bizonyítékokat gyűjtsenek, részben ugyanazok, mint amelyek az érintett vállalkozással szemben felhozott, erőfölénnyel való visszaélésre vonatkozó kifogások alapját jelentették, és mivel a vizsgálatot elrendelő határozat tartalmazza a 17. rendelet 14. cikkének (3) bekezdésében előírt alapvető elemeket.

A piacon erőfölényben lévő vállalkozás számára az a tény, hogy – akár az ő kérésükre – magához kösse a vásárlóit olyan kötelezettség vagy ígéret alapján, hogy azok szükségleteik egészét vagy jelentős részét az említett vállalkozástól szerzik be, az EK 82. cikk szerinti erőfölénnyel való visszaélésnek minősül, akár úgy, hogy a szóban forgó kötelezettség mellett mást nem kötnek ki, akár úgy, hogy azt engedményadással ellentételezik. Ugyanez a helyzet akkor is, ha az említett vállalkozás a vásárlókat magához kötő formális kötelezettség nélkül, akár a vásárlókkal kötött korábbi megállapodások alapján, akár egyoldalúan hűségengedmény-rendszert alkalmaz, azaz a kedvezményeket ahhoz a feltételhez köti, hogy az ügyfél – akármilyen jelentős vagy csekély legyen is vásárlásainak mértéke – szükségleteinek egészét vagy jelentős részét kizárólag az erőfölényben lévő vállalkozástól szerezze be. Az ilyen jellegű kizárólagos beszerzési kötelezettségek ugyanis – engedménnyel való ellentételezéssel vagy anélkül, vagy olyan hűségengedmény adásával, mely arra ösztönzi a vásárlót, hogy kizárólag az erőfölényben lévő vállalkozástól szerezzen be – ellentétesek a torzításmentes verseny céljával a közösségi piacon, mert nem alapozza meg azokat e kötelezettséget vagy előnyt igazoló gazdasági szolgáltatás, de céljuk a vásárló megfosztása a beszerzési forrásokra vonatkozó választási lehetőségektől, vagy ezen választási lehetőségeknek a korlátozása a vásárló tekintetében, illetve más termelők piacra jutásának akadályozása.

(vö. 365. pont)