T‑282/02. sz. ügy

Cementbouw Handel & Industrie BV

kontra

az Európai Közösségek Bizottsága

„Verseny – Vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzése – A 4064/89/EGK rendelet 2., 3. és 8. cikke – Az összefonódás fogalma – Erőfölényes helyzet létrehozása – Bizonyos kötelezettségvállalások betartásától függő engedély – Az arányosság elve”

Az ítélet összefoglalása

1. Verseny – Összefonódások – Fogalom

(4064/89 tanácsi rendelet, 3. cikk; 98/C 66/02 bizottsági közlemény, 19. pont)

2. Verseny – Összefonódások – Fogalom

(4064/89 tanácsi rendelet, 3. cikk, (2) bekezdés)

3. Verseny – Összefonódások – Közös vállalat feletti, közvetett közös irányításszerzés

(4064/89 rendelet, 3. cikk, (1) bekezdés, b) pont, valamint (4) bekezdés, b) pont)

4. Közösségi jog – Elvek – Bizalomvédelem – Feltételek

5. Verseny – Összefonódások – Fogalom

(4064/89 tanácsi rendelet, 3. cikk)

6. Verseny – Összefonódások – Létezés – A Bizottság kizárólagos hatáskörébe tartozó összefonódás – Feltételek

(4064/89 tanácsi rendelet, 3. cikk)

7. Verseny – Összefonódások – Közösségi léptékű összefonódás – Értékelési szempontok

4064/89 tanácsi rendelet, 1. és 5. cikk)

8. Verseny – Összefonódások – A Bizottság által végzett vizsgálat

(4064/89 tanácsi rendelet, 6. cikk)

9. Verseny – Összefonódások – Egymástól való függőségük miatt egységes jellegű jogügyletek eredményeként létrejött összefonódás

(4064/89 tanácsi rendelet)

10. Verseny – Összefonódások – A közös piaccal való összeegyeztethetőség értékelése – Erőfölény kialakítása vagy megerősítése

(4064/89 tanácsi rendelet, 2. cikk, (2) és (3) bekezdés)

11. Verseny – Összefonódások – A Bizottság által végzett vizsgálat – Gazdasági jellegű értékelések

(4064/89 tanácsi rendelet, 2. cikk)

12. Verseny – Erőfölény – Létezés – A piacra lépés akadályai

(EK 82. cikk)

13. Verseny – Erőfölény – Létezés – Az ügyfelek vevői erejének a szállítóra gyakorolt hatása

(EK 82. cikk)

14. Verseny – Összefonódások – A közös piaccal való összeegyeztethetőség értékelése – Erőfölény kialakítása vagy megerősítése

(4064/89 tanácsi rendelet)

15. Verseny – Összefonódások – A Bizottság által végzett vizsgálat – Az érintett vállalkozásoknak a bejelentett ügyletet a közös piaccal összeegyeztethetővé tevő kötelezettségvállalásai

(4064/89 tanácsi rendelet, 2. cikk, (2) bekezdés, valamint 8. cikk, (2) bekezdés)

1. A vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló 4064/89 rendeletnek „Az összefonódás meghatározása” című, 3. cikke értelmében az összefonódás különösen egy egyedül fellépő vállalkozásnak, illetve kettő vagy több együttesen fellépő vállalkozásnak egy vagy több vállalkozás feletti irányításszerzésével jön létre, figyelembe véve, hogy bármilyen formát ölt is az irányításszerzés, ennek – tekintettel minden egyes eset sajátos ténybeli és jogi körülményeire – mindenképpen biztosítania kell, hogy a [megszerzett] jogok, szerződések vagy más egyéb eszközök útján meghatározó befolyást lehet gyakorolni a megszerzett vállalkozás tevékenysége felett.

A 4064/89 rendelet alapján az összefonódás fogalmáról szóló bizottsági közlemény 19. pontjának megfelelően közös irányítás áll fenn, amikor két vagy több vállalkozás vagy személy meghatározó befolyást gyakorolhat egy másik vállalkozásra, vagyis lehetősége van a másik vállalkozás stratégiai üzleti magatartását meghatározó intézkedések blokkolására. Tehát a közös irányítás lehetőséget biztosít a kettő vagy több vállalkozás kezében lévő irányítás tényleges megakadályozására, valamint a javasolt stratégiai döntések elutasítására. E részvényeseknek tehát szükségszerűen meg kell egyezniük a közös vállalat üzletpolitikájáról.

Bár a 4064/89 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése értelmében vett meghatározó befolyás létezéséhez e befolyást nem kell szükségszerűen gyakorolni, annak érdekében, hogy a rendelet 3. cikkének szerinti irányítás fennálljon, az e befolyás gyakorlására vonatkozó lehetőségnek ténylegesnek kell lennie.

(vö. 41–42., 58. pont)

2. Az a tény, hogy valamely vállalkozás zavartalanul működik, tehát funkcionális szempontból gazdaságilag független, nem jelenti azt, hogy a stratégiai döntéshozatal terén önállóságot élvez. Az ezzel ellentétes következtetés arra vezetne, hogy a „közös vállalatban” soha nem jöhetne létre közös irányítás, mivel e vállalat gazdaságilag önálló. A vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló 4064/89 rendelet 3. cikkének (2) bekezdésében – annak érdekében, hogy az egy vagy több vállalkozás által irányított közös vállalat létrehozatala összefonódásnak minősüljön – meghatározott feltétel, miszerint a közös vállalatnak „összes feladatát tartósan” kell ellátnia, bizonyítja, hogy a jelen esetben ez a helyzet nem áll fenn.

(vö. 62. pont)

3. A vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló 4064/89 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének b) pontja kimondja, hogy egy vagy több személy „közvetlen vagy közvetett irányítást szerez”, a rendelet 3. cikke (4) bekezdésének b) pontja pedig elismeri, hogy az irányításszerzők lehetnek olyan személyek is, akik bár nem rendelkeznek e jogosultságokkal vagy ilyen szerződések értelmében nem jogosultjai e jogoknak, de jogukban áll az ebből származó jogok gyakorlása.

A hivatkozott 3. cikk értelmében közvetett irányítást szerezhetnek valamely közös vállalat tagjainak részvényesei is, még akkor is, ha nem rendelkeznek közvetlen szavazati joggal az előbbi taggyűlésén, mivel ezen jogokat maguk a tagok gyakorolják.

Mivel a gazdasági társaságok minden esetben követik a kizárólagos, többségi, vagy közös irányítást gyakorló részvényesük döntéseit, ebből szükségszerűen az következik, hogy olyan esetben, ha valamely közös vállalat tagjai vagy kizárólagosan, vagy közös irányítás alapján két részvényes tulajdonában állnak, a hivatkozott közös vállalat döntéshozatali szerveibe való kinevezés e két részvényes megállapodását feltételezi. Ennek hiányában a tagok nem tudnák kinevezni a közös vállalat döntéshozatali szerveinek tagjait, és ez utóbbi vállalat nem tudna működni.

Az a körülmény, hogy az anyavállalatok képviselői nem választhatók be a közös vállalat igazgatótanácsába, illetve a felügyelő bizottságában csupán kisebbséget képviselhetnek, nem befolyásolja azt, hogy e vállalat tagjai – és e tagok révén a két részvényes – határozzák meg a döntéshozatali szerveinek összetételét.

A közös vállalat két döntéshozatali szervének összetétele tekintetében nem kizárt, hogy az e szervekben tisztséget viselő személyek mindegyike a közös vállalat tagvállalatainak döntéshozatali szerveiben is tisztséget viseljen, ha a közös vállalat társasági szerződése ezt nem zárja ki, mivel a közös vállalat tagvállalataiban tisztséget viselő képviselőket szükségszerűen a közös vállalat tajgainak részvényesei nevezik ki, és a közös vállalat döntéshozatali szerveiben meglévő tisztségük betöltése során szükségszerűen figyelembe kell venniük e részvényesek érdekeit

(vö. 72–74. pont)

4. A bizalomvédelem elvére való hivatkozás jogának fennállásához három feltétel teljesülése szükséges. Az első: a közösségi adminisztrációnak pontos, feltétel nélküli és ellentmondásmentes, jogosultsággal rendelkező és megbízható forrásokból származó biztosítékokat kell nyújtania az érdekelt számára. A második: e biztosítékoknak jogos bizalmat kell kelteniük abban a személyben, akihez azt intézik. A harmadik: a megadott biztosítékoknak összhangban kell állniuk az alkalmazható szabályokkal.

(vö. 77. pont)

5. Míg a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló 4064/89 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja az összefonódást egy viszonylag egyszerű és felismerhető jelenségként – vagyis két vagy több, előzőleg egymástól független vállalkozás összeolvadásaként – fogalmazza meg, a b) pont alatti rendelkezés minden egyéb olyan helyzet összefoglalását tartalmazza, amelyben egy vagy több vállalkozás közvetlen vagy közvetett irányítást szerez egy vagy több vállalkozás egésze vagy részei felett. Az összefonódás ezen általános és lényegre törő meghatározása – amelynek végeredménye az egy vagy több vállalkozás feletti irányításszerzés – azt jelenti, hogy amennyiben az elért eredmény egyetlen összefonódást képez, teljesen közömbös, hogy az irányítás közvetlen vagy közvetlen megszerzése egy, kettő vagy több lépésben egy, kettő vagy több ügylet révén valósult‑e meg.

Ugyancsak irreleváns az, hogy a felek az összefonódás Bizottságnak való bejelentésekor még csak készülnek az egy vagy több ügyletet megkötésére, vagy azokat a bejelentés előtt már megkötötték. Minden esetben a Bizottság feladata annak értékelése, hogy ezen ügyletek egységesek‑e, és ezért a 4064/89 rendelet 3. cikkének értelmében egyetlen összefonódásnak minősülnek‑e.

Ezen eljárás célja az egyes ügyek sajátos ténybeli és jogi körülményeitől függően a felek által kitűzött gazdasági cél és az összefonódások alapjául szolgáló tényleges gazdasági indokok feltárásának szándékával történő megismerése több, jogilag különálló ügylet arra irányuló vizsgálata révén, hogy az érintett vállalkozásoknak szándékukban állt volna‑e az egyes ügyleteket elkülönítve is megkötni, vagy ellenkezőleg: az egyes ügyletek csupán egy összetettebb összefonódás egy-egy elemét képezik, amely nélkül a felek nem kötötték volna meg az ügyletet. Másképpen megfogalmazva: a szóban forgó ügyletek egységes jellegének meghatározása érdekében minden esetben azt kell értékelni, hogy az ügyletek annyira szorosan összefüggnek‑e, hogy az egyiket nem hajtották volna végre a másik nélkül.

Ez a megközelítés egyrészt jogbiztonságot kíván nyújtani az összefonódást megvalósító összes ügylet tekintetében azon vállalkozások számára, amelyek összefonódást jelentenek be, másrészt lehetővé kívánja tenni a Bizottság részére, hogy hatékonyan ellenőrizhesse azokat az összefonódásokat, amelyek jelentősen akadályozhatják a hatékony versenyt a közös piacon vagy annak egy jelentős részén. Ez a két cél képezi a 4064/89 rendelet fő célkitűzését.

Ebből következik, hogy a 4064/89 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének értelmében az összefonódás több, formailag elkülönülő jogügylet révén is megvalósulhat, mivel ezen ügyletek annyira szorosan összefüggnek, hogy az egyiket sem hajtották volna végre a másik nélkül, és ennek végeredményeként egy vagy több vállalkozás közvetlenül vagy közvetetten gazdasági ellenőrzést szerez egy vagy több vállalkozás tevékenysége felett.

(vö. 103–109. pont)

6. A vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló 4064/89 rendelet 3. cikke meghatározza az „összefonódás” fennállásának feltételeit, és arra szorítkozik, hogy általánosan, illetve gyakorlati szempontból határozza meg, hogy mit kell „összefonódásnak” tekinteni, azonban nem szabályozza a Bizottság összefonódásokkal kapcsolatos hatáskörének kérdését. A 4064/89 rendelet 3. cikkének hatálya alá eső összefonódások közül kizárólag a rendelet 1. cikkében meghatározott ún. „közösségi léptékű” összefonódások tartoznak a Bizottság kizárólagos hatáskörébe, ha a rendelet másképp nem rendelkezik. Következésképpen egy összefonódás nem azért esik szükségszerűen a Bizottság kizárólagos hatáskörébe, mert megfelel a 4064/89 rendelet 3. cikke meghatározásának; ehhez ugyanis az kell még, hogy e tranzakció „közösségi léptékű” is legyen.

(vö. 114. pont)

7. A vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló 4064/89 rendelet 5. cikkének általános szerkezetéből kiderül, hogy a közösségi jogalkotó a rendelet hatályát úgy kívánta pontosítani, hogy meghatározta az összefonódások résztvevőinek azon forgalmát, amelyet a 4064/89 rendelet 1. cikkének értelmében vett „közösségi lépték” meghatározása érdekében figyelembe kell venni. A hivatkozott rendelet 5. cikke (2) bekezdéséből az következik, hogy kizárólag a vállalkozás ténylegesen megszerzett részeihez kapcsolódó üzleti forgalmat lehet figyelembe venni a tervezett összefonódás léptékének megítélésekor.

Ez az értékelés magában foglalja a 4064/89 rendelet 5. cikke (2) bekezdése második albekezdésében meghatározott értelmezést is oly módon, hogy amikor egy vagy több vállalkozás részeinek megszerzése több, két év alatt ugyanazon személyek vagy vállalkozások között megvalósított tranzakció révén jön létre, a forgalomnak e megszerzett és együttesen figyelembe veendő részekre kell vonatkoznia. A 4064/89 rendelet 5. cikke (2) bekezdése második albekezdésének a rendeletbe illesztését az motiválta – ennek elemzése egyébként a jelen eljárás felei előtt ismeretes –, hogy elkerülhető legyen, hogy ugyanazon vállalkozások vagy személyek kijátsszák a rendelet alkalmazását oly módon, hogy az összefonódást mesterségesen több, időben elkülönülő részleges eszközátruházásra bontják, hogy az összefonódás a 4064/89 rendeletben előírt – a Bizottság hatáskörét meghatározó – forgalomküszöbök alá essen.

Ennélfogva az a tény, hogy a 4064/89 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének második albekezdése lehetővé teszi a Bizottság részére, hogy két vagy több tranzakciót az érintett vállalkozások forgalmának kiszámítása céljából egy összefonódásnak minősítsen annak elkerülése érdekében, hogy a rendelet által részére biztosított hatáskört kijátsszák, nem jelenti azt, hogy ez a rendelkezés – a felperes állításával ellentétben – megfosztja a Bizottságot annak lehetőségétől, hogy a rendelet 3. cikkének alkalmazásában meghatározza, hogy több, a részére bejelentett ügylet egyetlen összefonódás, vagy éppen ellenkezőleg: e tranzakciókat több összefonódásnak kell tekinteni.

Amennyiben a Bizottság által folytatott vizsgálatból kiderül, hogy két, a Bizottságnak bejelentett ügylet nem függ szorosan össze, ezen ügyleteket a Bizottság külön-külön fogja értékelni. Amennyiben az egyik vagy a másik ügylet nem közösségi léptékű, a Bizottság megállapítja hatásköre hiányát az egyik vagy másik ügylet elbírálása tekintetében. Amennyiben a fenti vizsgálatból az tűnik ki, hogy az ügyletek egységesek, és lehetőség van arra, hogy a Bizottság ezeket a 4064/89 rendelet 3. cikke alkalmazásában egyetlen összefonódásnak minősítse, a Bizottság ezt követően hatásköre megállapítása, valamint az összefonódás versenyre gyakorolt hatásának értékelése érdekében ellenőrzi, hogy az így feltárt összefonódás közösségi léptékű‑e.

(vö. 115–120. pont)

8. A bejelentő felek által védett álláspont természetéből eredően szubjektív, és kijelentései szükségszerűen a felek saját érdekeit tükrözik. Mindemellett ez nem járhat azzal, hogy a Bizottság – valamely összefonódás valós gazdasági hátterének feltárása érdekében – köteles elhatárolódni a felek olyan kijelentéseitől, amelyek magyarázatot adnak arra, hogy mi is volt a szóban forgó tranzakciók megkötésének időpontjában a felek által kitűzött valós gazdasági cél. Bár az egyik bejelentő fél által nem vitatott kijelentések önmagukban nem lehetnek meghatározóak, a Bizottság mindemellett jogosult – mint a jelen ügyben is – e kijelentésekre támaszkodni, amennyiben az utóbbiak alapján alá tudja támasztani azokat az értékelési elemeket, amelyeken elemzése nyugszik.

(vö. 147. pont)

9. Valamely, a közösségi lépték feltételeit önmagában nem teljesítő és így a hatáskörrel rendelkező nemzeti versenyhatóság által már megvizsgált és engedélyezett ügyletnek egy későbbi – az előbbi ügylettől elválaszthatatlan ‑ ügylettel való együttes vizsgálatával a Bizottság nem sértette meg a közösségi és nemzeti versenyhatóságok hatáskörének a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló 4064/89 rendelet 3. cikkében meghatározott megosztását, mivel a két ügylet – egységes jellegüknél fogva – egyetlen közösségű léptékű összefonódást valósít meg.

(vö. 158–161. pont)

10. A vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló 4064/89 rendelet 2. cikkében meghatározott erőfölény arra a helyzetre vonatkozik, amikor egy vagy több vállalkozás olyan gazdasági erővel rendelkezik, amely képessé teszi őket az érintett piacon fennálló hatékony verseny fenntartásának megakadályozására, azáltal, hogy lehetővé teszi számukra, hogy jelentős mértékben függetlenül viselkedjenek versenytársaiktól, vevőiktől és végső soron a fogyasztóktól.

E tekintetben a nagymértékű piaci részesedés megléte különösen jelentőségteljes mutató, továbbá az összefonódásban részt vevő vállalkozások részesedése, valamint a versenytársaik – főleg amelyek a részesedések tekintetében rögtön az összefonódás felei után következnek – tulajdonában lévő piaci részesedések közötti kapcsolat az erőfölényes helyzet fennállásának érvényes jelzője. Ez a tényező ugyanis az érintett vállalkozás versenytársainak versenykapacitásának felmérésére szolgálhat. Ezenkívül a különösen nagymértékű piaci részesedés önmagában is bizonyíthatja az erőfölényt, főleg akkor, ha a piacon jelenlévő többi piaci szereplő ennél jóval kisebb részesedéssel rendelkezik.

Ugyanígy általánosságban a versenytársak jelenléte csak akkor tekinthető olyan tényezőnek, amely bizonyos esetekben mérsékelheti, illetve ki is zárhatja a szóban forgó jogalany erőfölényét, ha e versenytársak piaci helyzete olyan erős, hogy ténylegesen ellensúlyozni tudják az erőfölényt.

Végül a jelentős versenynyomás hiánya részben ugyancsak az érintett piac termékeinek megkülönböztetett jellegére vezethető vissza. A termékek megkülönböztetett jellege azt jelenti ugyanis, hogy nem mindegyik termék tudja tökéletesen helyettesíteni a másikat, következésképpen az egyik termék árának megemelése nem szükségszerűen jár azzal, hogy az áremelést végrehajtó vállalkozás a másik terméket gyártó versenytársai javára piaci részesedést veszít, amint ez történne a tökéletesen helyettesíthető termékek esetén.

(vö. 195., 198., 201., 212–213. pont)

11. A vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló 4064/89 rendelet alapvető szabályai, és különösen a 2. cikk, bizonyos mérlegelési jogkört biztosítanak a Bizottságnak, mindenekelőtt gazdasági jellegű értékelések vonatkozásában. Következésképpen az ilyen jogkör gyakorlásának felülvizsgálatakor, amely jogkör az összefonódásokra vonatkozó szabályok meghatározásakor nélkülözhetetlen, a közösségi bíróságnak figyelembe kell vennie a mérlegelési mozgásteret, amely az összefonódásokra vonatkozó szabályozás részét képező gazdasági jellegű szabályok alapjául szolgál.

Ebből következően a közösségi bíróságnak a 4064/89 rendelettel a Bizottságra ruházott mérlegelési jogkör gyakorlása körében végzett összetett gazdasági értékelés feletti felülvizsgálata az eljárási és az indokolásra vonatkozó szabályok betartásának, valamint a tények tárgyi pontosságának, a nyilvánvaló mérlegelési hiba, valamint a hatásköri visszaélés hiányának ellenőrzésére korlátozódik. Így a közösségi bíróság a Bizottság gazdasági értékelését nem helyettesítheti a sajátjával.

(vö. 196–197. pont)

12. A piacra lépés akadályai olyan különböző – különösen gazdasági, kereskedelmi, vagy pénzügyi jellegű – elemekből állhatnak, amelyek a piacon jelen lévő vállalkozások potenciális versenytársaival szemben olyan kockázatokat és magas költségeket jelentenek, amelyek elegendőek ahhoz, hogy e versenytársakat elrettentsék a piacra való ésszerű időn belüli belépéstől, továbbá ahhoz, hogy e piacra lépést különösen megnehezítsék, és megfosztják a potenciális versenytársakat attól, hogy versenynyomást gyakoroljanak a piacon már jelenlévő vállalkozások magatartására.

(vö. 219. pont)

13. Valamely forgalmazó ügyfeleinek vevői ereje akkor ellensúlyozhatja a forgalmazó piaci erejét, ha az ügyfelek ésszerű határidőn belül megfelelő alternatív ellátási forrásokhoz tudnak fordulni abban az esetben, ha a forgalmazó úgy dönt, hogy árat emel, vagy rosszabb szállítási feltételekkel szállít.

E tekintetben a piaci szereplők érintett piacon való szétszórtságára és az e szereplők rendelkezésére álló alternatív ellátási forrás hiánya két olyan tényező, amelyek – bár nem szükségszerűen egyedüli mutatói az ügyfelek valamely forgalmazó gazdasági erejének ellensúlyozására alkalmas vevői ereje fennállásának vagy hiányának – nagyon is meghatározók. Egyrészt a vevők piaci koncentrációja mértékének kritériuma azt jelenti, hogy az a tény, hogy a vevők száma korlátozott, lehetővé teheti számukra, hogy a forgalmazóval szembeni tárgyalóerejüket megerősítsék. Másrészt a megfelelő alternatív ellátási források létezése lehetővé teszi annak megállapítását, hogy a szállító minden valószínűség szerint kénytelen minden áremelést korlátozni, sőt, attól tartózkodni.

(vö. 230–232. pont)

14. A vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló 4064/89 rendelet nem tiltja meg a közös vállalat és az alapító vállalkozások egyike vagy másika közötti – egyetlen összefonódásból eredő – vertikális együttműködés esetleges aspektusainak a rendelet rendelkezései alapján történő vizsgálatát; a közös vállalat önállóságáról pedig nem alkot előzetesen ítéletet.

(vö. 250. pont)

15. A vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló 4064/89 rendelet keretében a Bizottság csak olyan kötelezettségvállalásokat fogadhat el, amelyek az összefonódást a közös piaccal összeegyeztethetővé teszik. Másképpen fogalmazva: az érintett vállalkozások által javasolt kötelezettségvállalásoknak a rendelet 2. cikke (2) bekezdésének értelmében alkalmasnak kell lenniük arra, hogy meggyőzzék a Bizottságot, hogy az összefonódás nem hoz létre, illetve nem erősít meg erőfölényt.

Vagyis ahhoz, hogy a Bizottság a 4064/89 rendelet 8. cikkének (2) bekezdése alapján határozatot hozhasson, a felek kötelezettségvállalásainak nemcsak arányosnak lenniük a Bizottság határozatában feltárt, versennyel kapcsolatos problémával, hanem azt teljesen ki is kell küszöbölniük.

Ugyanakkor a bejelentő felek egyáltalán nem kötelesek olyan kötelezettségvállalásokat tenni, amelyek célja szigorúan az összefonódást megelőző versenyhelyzet visszaállítása, amiből következik, hogy a Bizottság ezen összefonódást a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilváníthatja. A 4064/89 rendelet 8. cikke (2) bekezdésének értelmében ugyanis a Bizottság a felek minden olyan kötelezettségvállalását elfogadhatja, amely lehetővé teszi az összefonódást a közös piaccal való összeegyeztethetőnek nyilvánító határozat meghozatalát.

Mindent egybevetve: az összefonódást megelőző eredeti állapot visszaállításán túlmenő kötelezettségvállalások esetén a Bizottságnak nincs módjában ezeket elutasítani, és akár a 4064/89 rendelet 8. cikkének (3) bekezdése alapján az összefonódást a közös piaccal való összeegyeztethetetlennek nyilvánító határozatot, akár a rendelet 8. cikkének (2) bekezdése alapján az összefonódást a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánító – ám az összefonódást megelőző helyzet visszaállítását egyoldalúan előíró feltételekkel ellátott – határozatot hozni.

Az első esetben – vagyis nemleges határozat meghozatala esetén – a Bizottság megsértené a 4064/89 rendelet 8. cikkének (2) bekezdését, amely arra kötelezi a Bizottságot, hogy az összefonódást a közös piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánítsa, amennyiben megállapítja, hogy – a vállalkozások által elvégzett szükséges módosítások után – a bejelentett összefonódás megfelel a rendelet 2. cikkének (2) bekezdésében meghatározott feltételeknek. A második esetben – vagyis a felek javára döntő, ám az előző helyzet szigorú visszaállítására vonatkozó feltételekkel ellátott határozat esetén – a Bizottság ugyancsak megsértené a 4064/89 rendelet 8. cikke (2) bekezdése második albekezdésének szövegét, amely nem rendelkezik arról, hogy a Bizottság jogosult lenne az összefonódás összeegyeztethetőségét kinyilvánító határozathoz egyoldalúan – a bejelentő felek által tett kötelezettségvállalásoktól függetlenül – feltételeket csatolni.

(vö. 294., 307–311. pont)

AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (kibővített negyedik tanács)

2006. február 23.( )

„Verseny – Vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzése –A 4064/89/EGK rendelet 2., 3. és 8.cikke − Az összefonódás fogalma – Erőfölényes helyzet létrehozása – Bizonyos kötelezettségvállalások betartásától függő engedély – Az arányosság elve”

A T‑282/02. sz. ügyben,

a Cementbouw Handel & Industrie BV (székhelye: Le Cruquius [Hollandia], képviselik: W. Knibbeler, O. Brouwer és P. Kreijger ügyvédek)

felperesnek

az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik kezdetben: A. Nijenhuis, K. Wiedner és W. Mölls, később: A. Nijenhuis, É. Gippini Fournier és A. Whelan, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

alperes ellen

a 4064/89/EGK tanácsi rendelet alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/M.2650 – Haniel/Cementbouw/JV [CVK] ügy) 2002. június 26‑án hozott, egy összefonódást a közös piaccal és az EGT-megállapodással összeegyeztethetőnek nyilvánító 2003/756/EK bizottsági határozat (HL 2003. L 282., 1. o., helyesbítés: HL 2003. L 285., 52. o.) megsemmisítése iránt benyújtott keresete tárgyában,

AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA

(kibővített negyedik tanács),

tagjai: H. Legal elnök, P. Lindh, P. Mengozzi, I. Wiszniewska‑Białecka és V. Vadapalas bírák,

hivatalvezető: K. Andová tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. július 6‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

A jogvita előzményei

1 2002. január 24‑én a Franz Haniel & Cie GmbH (a továbbiakban: Haniel) és a felperes az 1997. június 30‑i 1310/97/EK tanácsi rendelettel (HL L 180., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás: 8. kötet, 1. fejezet, 164. o.) módosított, a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló, 1989. december 21‑i 4064/89/EGK tanácsi rendelet (HL L 395., 1. o., helyesbítése: HL 1990. L 257., 13. o.; magyar nyelvű különkiadás: 8. kötet, 1. fejezet, 31. o.) 4. cikkének megfelelően bejelentették összefonódásukat. E bejelentés szerint a Haniel és a felperes 1999-ben a 4064/89 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének b) pontja értelmében szerződéskötéssel, valamint a német RAG AG vállalkozás (a továbbiakban: RAG) tulajdonában lévő társasági részesedések megvásárlásával közös irányítást szereztek a holland Coöperatieve Verkoop- en Produktievereniging van Kalkzandsteenproducenten vállalkozás (a továbbiakban: CVK), valamint annak tizenegy tagvállalkozása felett.

2 A Haniel különböző tevékenységeket végző német holding, amely az építőanyag-ágazatban falépítésre használt építőanyagokat – például mészhomok téglát, pórusbetont, valamint öntésre kész betont – gyárt és forgalmaz. A Haniel lényegében Németországban végzi tevékenységét. Hollandiában az összefonódást megelőzően több, mészhomok téglát gyártó CVK-tagvállalkozásban rendelkezett részesedéssel.

3 A felperes, amely előzőleg a holland NBM Amstelland BV csoport tagja volt, Hollandiában az építőanyag-piacon, általánosabban: az építőiparban, a logisztikai szolgáltatások, valamint a nyersanyag-kereskedelem terén fejti ki tevékenységét. A 4064/89 tanácsi rendelet alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/M.2650 – Haniel/Cementbouw/JV [CVK] ügy), egy összefonódást a közös piaccal és az EGT-megállapodással összeegyeztethetőnek nyilvánító 2003/756/EK bizottsági határozat (a továbbiakban: a megtámadott határozat) meghozatalának időpontjában a felperes a CVC Capital Partners Group Ltd. elnevezésű portfóliótársaság tulajdonában állt.

4 A CVK 1947 óta létezik, és feladata eredetileg a tagvállalkozásai – a holland mészhomoktégla-gyártók – által gyártott termékek eladása volt. 1989-ben a CVK holland jog alapján létrehozott szövetkezetté alakult annak érdekében, hogy elősegítse a tagok együttműködését.

5 Az összefonódás végrehajtását megelőzően a CVK tizenegy tagja közül öt – a Kalkzandsteenfabriek De Hazelaar BV (a továbbiakban: De Hazelaar), a Kalkzandsteenindustrie Loevestein BV (a továbbiakban: Loevestein), a Steenfabriek Boudewijn BV (a továbbiakban: Boudewijn), a Kalkzandsteenfabriek Hoogdonk BV (a továbbiakban: Hoogdonk) és a Kalkzandsteenfabriek Rijsbergen BV (a továbbiakban: Rijsbergen) – a Haniel leányvállalata volt. Három téglagyár – a Kalkzandsteenfabriek Harderwijk BV (a továbbiakban: Harderwijk), a Kalkzandsteenfabriek Roelfsema BV (a továbbiakban: Roelfsema) és a Kalkzandsteenfabriek Bergumermeer BV (a továbbiakban: Bergumermeer) – a felperes leányvállalata volt, két gyártó pedig – az Anker Kalkzandsteenfabriek BV (a továbbiakban: Anker) és a Vogelenzang Fabriek van Bouwmaterialen BV (a továbbiakban: Vogelenzang) – a RAG leányvállalata volt. Az egyik gyártó, a Van Herwaarden Hillegom BV vállalkozás (a továbbiakban: Van Herwaarden), a ([bizalmas] %),( ) a felperes ([bizalmas] %) és a RAG ([bizalmas] %) közös tulajdonában voltak.

6 1998-ban a Nederlandse Mededingingsautoriteitnek (a holland versenyhatóság, a továbbiakban: NMa) összefonódási tervezetet jelentettek be, amelynek értelmében a CVK irányítást szerzett volna a tagvállalkozásai felett. Az irányítás átruházásnak ún. poolmegállapodás megkötése keretében, valamint a CVK létesítő okiratának módosításával kellett megvalósulnia. 1998. április 23‑án az NMa elhatározta az eljárás ún. „második fázisának” megnyitását. 1998. október 20‑i határozatával az NMa lezárta az eljárás második fázisát, és engedélyezte a kérdéses tervezetet.

7 Mielőtt ez az ügylet megvalósult volna, a RAG úgy döntött, hogy a CVK tagvállalataiban fennálló részesedéseit eladja a Haniel és a felperes részére. 1999 márciusában a felek értesítették e szándékukról az NMa‑t. Ez utóbbi 1999. március 26‑i levelében arról tájékoztatta őket, hogy a tervezett átruházás a wet van 22 mei 1997 houdende nieuwe regels omtrent de economische mededinging (Mededingingswet) (a gazdasági verseny új szabályait rögzítő, 1997. május 22‑i törvény) (Stb. 1997, 242. sz.) 27. cikke szerint nem minősül összefonódásnak, feltéve, hogy az 1998. október 20‑i határozattal engedélyezett ügylet legkésőbb a kérdéses átruházás időpontjáig megvalósul.

8 1999. augusztus 9‑én a CVK és tagvállalkozásai megkötötték a 6. pontban hivatkozott poolmegállapodást. A CVK létesítő okiratát a poolmegállapodás rendelkezéseinek figyelembevétele érdekében ugyanazon a napon módosították (a továbbiakban e két ügyletet az „első ügyletcsoport” megnevezés jelöli). Még ugyanezen a napon a RAG átruházta a CVK három tagvállalkozásában (Anker, Vogelenzang és Van Herwaarden) fennálló részesedéseit a Hanielre, valamint a felperesre (a továbbiakban: a RAG-ügylet), és az utóbbiak egyébiránt együttműködési szerződést kötöttek a CVK‑n belüli együttműködés szabályozására (a két ügyletet együttesen a „második ügyletcsoport” megnevezés jelöli).

9 A Bizottság, miután a Haniel által bejelentett két egyéb ügylet (COMP/M.2495 – Haniel/Fels, illetve COMP/M.2568 – Haniel/Ytong ügy) vizsgálata révén tudomást szerzett az 1999. augusztus 9‑i ügyletről, 2001. október 22‑i levelében értesítette a felperest, valamint az ügyletben részt vevő többi vállalkozást, hogy az összefonódást a 4064/89 rendelet 4. cikke értelmében be kell neki jelenteni.

10 Amint azt a fenti 1. pont kifejti, a Haniel és a felperes 2002. január 24‑én a 4064/89 rendelet 4. cikke értelmében bejelentette az összefonódást.

11 2002. február 25‑én a Bizottság a 4064/89 rendelet 6. cikke (1) bekezdésének c) pontja értelmében határozatot hozott, megállapítva, hogy a bejelentett összefonódás komoly kétségeket támaszt a közös piaccal és az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodással (a továbbiakban: EGT-megállapodás) való összeegyeztethetőségét illetően.

12 2002. április 25‑én a Bizottság kifogásközlést intézett a felekhez. A felperes 2002. május 13‑án válaszolt a kifogásközlésre.

13 2002. május 16‑án a Bizottság meghallgatta az érintett feleket.

14 Az első kötelezettségvállalási tervezet 2002. május 28‑i benyújtását követően – a Bizottság álláspontja szerint a tervezet az általa megállapított versenyjogi helyzet megoldása tekintetében nem volt megfelelő – a Haniel és a felperes 2002. június 5‑én benyújtották a végleges kötelezettségvállalásokat.

15 2002. június 26‑án a Bizottság meghozta a megtámadott határozatot, amelyben azt állapította meg, hogy a bejelentett összefonódás összeegyeztethető a közös piaccal, valamint az EGT-megállapodással (a megtámadott határozat 1. cikke), amennyiben a Haniel és a felperes teljes mértékben tiszteletben tartják a hivatkozott határozat mellékletének 27., 28., 32–35. és 40. pontjában felsorolt kötelezettségvállalásokat (a megtámadott határozat 2. cikke), illetve amennyiben teljes mértékben tiszteletben tartják a fent említett mellékletben felsorolt egyéb kötelezettségvállalásokat (a megtámadott határozat 3. cikke). A megtámadott határozat 2. cikkében meghatározott kötelezettségvállalások alatt a Bizottság különösen a CVK-nak a megtámadott határozat meghozatalától számított tizennyolc hónapos határidőn belüli végelszámolását is felsorolja. A bizalmas információkat nem tartalmazó megtámadott határozatot 2003. október 30‑án tették közzé az Európai Unió Hivatalos Lapjában (HL L 282., 1. o., helyesbítés: HL L 285., 52. o.).

Az eljárás és a felek kérelmei

16 A felperes az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. szeptember 11‑én érkezett keresetlevelével az EK 230. cikk értelmében megindította a jelen eljárást.

17 Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 14. cikkének értelmében, illetve a negyedik tanács javaslatára, és a feleknek az eljárási szabályzat 51. cikke alapján történt meghallgatását követően, az Elsőfokú Bíróság úgy határozott, hogy az ügyet kibővített bírói tanács elé utalja.

18 Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (kibővített negyedik tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott, valamint a pervezető intézkedések keretében felszólította a feleket bizonyos kérdések írásbeli megválaszolására, illetve bizonyos dokumentumok benyújtására. A felek e felhívásnak a megadott határidőn belül eleget tettek.

19 A 2005. július 6‑i tárgyaláson a felek megtették szóbeli előterjesztéseiket, és válaszoltak az Elsőfokú Bíróság által feltett kérdésekre.

20 A felperes azt kéri az Elsőfokú Bíróságtól, hogy:

– semmisítse meg a megtámadott határozatot;

– kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.

21 A Bizottság azt kéri az Elsőfokú Bíróságtól, hogy:

– utasítsa el a keresetet;

– kötelezze a felperest a költségek viselésére.

A jogkérdésről

22 A felperes keresete alátámasztására lényegében három jogalapot hoz fel. Az első jogalap szerint a Bizottság a 4064/89 rendelet 3. cikke értelmében nem rendelkezett hatáskörrel a megvalósult ügyletek vizsgálatára. A második jogalap szerint a Bizottság a 4064/89 rendelet 2. cikkének megsértésével értékelési hibát vétett az összefonódással létrehozott erőfölényes helyzet vonatkozásában. Végül a harmadik jogalap a 4064/89 rendelet 3. cikkének és 8. cikke (2) bekezdésének, valamint az arányosság elvének megsértésére vonatkozik.

1. Az első jogalapról: a szóban forgó ügyleteknek a 4064/89 rendelet 3. cikke szerinti vizsgálatával kapcsolatos bizottsági hatáskör hiánya

23 E jogalap három részre osztható. Az első rész szerint a Bizottság nem rendelkezett hatáskörrel a RAG-ügylet vizsgálatára, mivel a CVK irányítása nem változott. A második rész a Bizottságnak a 4064/89 rendelet 3. cikke értelmében vett egységes összefonódás két különálló ügyletként való minősítésével kapcsolatos hatáskörének hiányára vonatkozik, valamint arra, hogy a jelen esetben a 4064/89 rendelet 3. cikkének értelmében nincs szó összefonódásról. A harmadik rész szerint a Bizottság nem rendelkezett hatáskörrel a CVK-nak a tagvállalkozásai felett szerzett irányításának vizsgálatára, mivel ezt az irányítást az NMa engedélyezte.

Az első jogalap első részéről: a RAG-ügylet vizsgálatával kapcsolatos bizottsági hatáskörnek a CVK irányításának változatlansága miatti hiánya

A felek érvei

24 A felperes fenntartja, hogy a Bizottság a 4064/89 rendelet értelmében nem rendelkezik hatáskörrel a RAG-ügylet vizsgálatára, mivel ezen ügylet következtében a Haniel és a felperes nem vette át az együttes irányítást a CVK felett.

25 A felperes elsősorban a megtámadott határozat azon megállapítását vitatja, miszerint a RAG-ügyletet megelőzően lehetőség volt a CVK taggyűlésén belüli többség módosítására.

26 Először is a felperes úgy ítéli meg, hogy ez a megállapítás meglepő, mivel az NMa 1998. április 23‑i és október 20‑i határozatai egyáltalán nem ejtenek szót erről a lehetőségről.

27 Továbbá a felperes furcsállja, hogy a megtámadott határozat nem tartalmaz semmiféle elemzést arra nézve, hogy a RAG-ügylet előtt a CVK taggyűlésén belüli többség módosítására konkrétan is volt‑e lehetőség. A Bizottság a felperes véleménye szerint nem szorítkozhat pusztán annak kijelentésére – mint azt a megtámadott határozatban tette –, hogy a fenti ügyletet megelőzően megváltozott a többségi arány, anélkül hogy bármiféle módon bizonyítaná – a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló 4064/89/EGK tanácsi rendelet alapján az összefonódás fogalmáról szóló közlemény 35. pontjának (HL 1998. C 66., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás: 8. kötet, 1. fejezet, 195. o.) értelmében vett – erős közös érdekek, illetve stabil többség hiányát. A felperes álláspontja szerint a Bizottság nem bizonyította, hogy a RAG-ügyletet megelőzően a CVK-nál „irányítási hiány” lépett fel. A felperes kijelenti, hogy a Bizottság feladata volt a RAG-ügyletet megelőző irányítás hiányának bizonyítása, az e tranzakciót megelőző, a CVK „részvényesei” között különösen a poolmegállapodásra alapozott fennálló erős közös érdekekre tekintettel.

28 Másodszor: a felperes úgy véli, a megtámadott határozat szerint a felperes és a Haniel rendelkezésére álló állítólagos vétójogok nem hozzák létre a CVK feletti közös irányítást, és az utóbbi önálló gazdasági egység.

29 Először is: a Bizottság csupán feltételezte, hogy a felperes és a Haniel vétójogokkal rendelkeztek a CVK döntéshozatali szerveiben.

30 Ezért a felperes elöljáróban leszögezi, hogy a Bizottság figyelmen kívül hagyta felperes és a Haniel által az NMa-nak az 1998. október 20‑i határozattal jóváhagyott poolmegállapodás bejelentése során nyújtott biztosítékokat. E biztosítékok egyrészt azt írták elő, hogy a CVK igazgatótanácsának kizárólag a CVK tagjainak képviselőiből vagy független személyekből kell állnia, amelyben a CVK egy vagy több tagja anyavállalatának csoportjához tartozó társaságok képviselői nem kaphatnak tisztséget. Másrészt a CVK felügyelőbizottságának többségben független személyekből kell állnia. A felperes szerint e szabályok azt biztosítják, hogy se a felperes, se a Haniel ne befolyásolhassa a CVK stratégiai fontosságú üzleti döntéseit.

31 Továbbá a felperes fenntartja, hogy a holland polgári törvénykönyv szerint a CVK-hoz hasonló szövetkezetek döntéshozatali szerveinek kizárólag a vállalkozás, és nem részvényesei érdekét kell figyelembe venniük. A felperes szerint ebből következően sem neki, sem a Hanielnek nem állt módjában akár jogilag, akár ténylegesen befolyásolni a CVK döntéshozatali szerveinek stratégiai fontosságú üzleti döntéseit. Ezért a felperes véleménye szerint az általa és a Haniel által nyújtott biztosítékokat elfogadó, 1998. október 20‑i határozat megalapozta a jogos bizalmat számára, miközben a Bizottság feladata volt annak bizonyítása, hogy a Hainelnek és a felperesnek valóban lehetősége volt meghatározó befolyást gyakorolni a CVK döntéseire.

32 Másodszor: a felperes vitatja a Bizottságnak a megtámadott határozat (19) preambulumbekezdésben kifejtett következtetését, miszerint a felperes és a Haniel között létrejött együttműködési megállapodás, a mészhomok téglát gyártó három vállalkozás bezárása, valamint a Haniel egyes belső használatra készült dokumentumai a Haniel és a felperes által a CVK felett gyakorolt közös irányítására utaló tényezők. A Haniel és a felperes között létrejött együttműködési megállapodással kapcsolatosan az utóbbi megjegyzi, hogy a megtámadott határozat által hivatkozott rendelkezések csupán a [bizalmas adat] használatára vonatkoznak, amely nem tekinthető automatikusan a CVK stratégiai döntéseit befolyásoló tényezőnek. A három CVK-tagvállalkozás bezárásával kapcsolatosan a felperes emlékeztet arra, hogy nem kötött semmiféle megállapodást a Haniellel e tárgyban, és hogy a poolmegállapodás aláírását követően a CVK határozott e bezárásokról, a saját üzleti elemzéseire támaszkodva. A Haniel belső használatra készült dokumentumaival kapcsolatosan a felperes azt állítja, hogy miután engedélyt kapott e dokumentumok megismerésére, kijelentheti, hogy ezek nem bizonyítják a 4064/89 rendelet értelmében vett közös irányítás fennállását, és csupán a Haniel szubjektív és a jelen ügyben irreleváns érdekeit fedik fel.

33 Végül, harmadszor: a felperes úgy véli, hogy a Bizottság három szempontból sem indokolta megfelelően a megtámadott határozatot: először is a CVK‑n belüli érdekszövetségek RAG-ügyletet megelőző állítólagos módosulásával kapcsolatosan, különösen, mivel nem fejtette ki azon érveket, amelyek miatt a Bizottság az NMa-tól eltérő álláspontot foglalt el; továbbá azon indokokkal kapcsolatosan, amelyek miatt a Bizottság úgy véli, hogy a Haniel által és általa az NMa-nak nyújtott biztosítékok nem felelnek meg a közös irányítás lehetősége megszüntetésének; végül pedig azon kijelentéssel kapcsolatosan, miszerint a Haniel és a felperes közötti együttműködés megállapodás, bizonyos mészhomok-téglát gyártó vállalkozások bezárása, valamint a Haniel egyes belső használatra készült dokumentumai milyen módon bizonyítják a CVK feletti közös irányítás fennállását.

34 A Bizottság elöljáróban emlékeztet, hogy a megtámadott határozat nem tekintette a RAG-ügyletet különálló ügyletnek. A poolmegállapodás, vagyis a CVK tagvállalkozásai feletti irányításszerzés, valamint a RAG-ügylet, vagyis a Hanielnek és a felperesnek a CVK felett az előzőleg a RAG-nak a CVK tagvállalkozásai alaptőkéjében fennállt részvényeivel történt irányításszerzése egyetlen összefonódásnak minősül.

35 A Bizottság azt válaszolja először is, hogy fő szabály szerint amennyiben két részvényes egyenlő arányban osztozik a közös vállalat szavazati jogain, ez a helyzet, amelyet a fenti 27. pontban hivatkozott összefonódások értékeléséről szóló bizottsági közlemény 20. pontja ismertet, vétójogot biztosít számukra, és ebből következően közös irányítást hoz létre. A jelen ügyben az összefonódást megelőzően sem a felperes, sem a Haniel, sem a RAG nem rendelkezett vétójoggal. Ráadásul a Bizottság hangsúlyozza, hogy bár nem kizárt, hogy kirívóan különleges esetekben a vétójoggal nem rendelkező – kisebbségben lévő – részvényesek ténylegesen közös irányítást szerezzenek valamely vállalkozás felett, a felperes keresetében emellett nem hivatkozott arra, hogy az összefonódást megelőzően erős közös érdekek álltak volna fenn a három részvényes között. E tekintetben a Bizottság azt is megjegyzi, hogy a felperes ezzel kapcsolatosan a válaszban kísérletet tett arra, hogy bizonyítsa, hogy – különös tekintettel a poolmegállapodásra – léteztek közös érdekek, ám ez az érv elvonatkoztat attól a ténytől, hogy ez a megállapodás az összefonódás elválaszthatatlan részét képezi, és ezért az 1999. augusztus 9. előtti időszakra nézve nem releváns. E körülmények között a Bizottság álláspontja szerint meg kell állapítani, hogy a három részvényes érdekekei különbözőek voltak, és feltehető, hogy a CVK‑n belüli többségi erőviszonyok változása az összefonódást megelőzően lehetséges volt.

36 Az NMa 1998. október 20‑i határozatának, valamint a felperes és a Haniel által részére nyújtott biztosítékok figyelmen kívül hagyásával kapcsolatban a Bizottság hangsúlyozza, hogy az NMa eltérő jogszabályok alapján más összefonódást vizsgált. Egyrészt az NMa-nak bejelentett összefonódás önmagában nem valósult meg, és egy másik, az első és a második ügyletcsoportot magában foglaló összefonódás – amelyet a 4064/89 rendelet értelmében be kellett volna jelenteni – jött létre, 1999. augusztus 9‑én. Másrészt az NMa az irányítás fogalmát a holland versenyjog alapján értékelte, miközben a Bizottság ugyanezt az értékelést a 4064/89 rendelet rendelkezései alapján végezte el. Vagyis a Bizottság véleménye szerint bár az NMa szerint a többségi viszonyok változása nem volt releváns, a 4064/89 rendeletnek a másik összefonódás tekintetében történő alkalmazása során a Bizottság fontosnak vélte a többségi viszonyok változását, úgy ítélve meg, hogy az a tény, hogy ezek a változások az összefonódás következtében lehetővé váltak, kizárta a CVK bármiféle korábbi közös irányítását. A felperes által hivatkozott biztosítékok nem változtatnak semmit ezen a következtetésen, mivel céljuk pusztán az, hogy a CVK irányító szerveiben fennálló üres pozícióknak a CVK „végső részvényeseiben” funkciókat betöltő személyek általi betöltését korlátozni lehessen. E szervek tagjait mindemellett a részvényesek igazgatóinak javaslatára a CVK taggyűlése fogja kinevezni, akiket ugyancsak saját részvényeseik neveztek ki. Ennélfogva a Bizottság úgy ítéli meg, hogy valószínűtlen, hogy a CVK irányító szerveinek tagjai anélkül végeznék tevékenységüket, hogy figyelembe vennék a végső soron kinevezésükről és visszahívásukról döntők – vagyis a felperes, illetve a Haniel mint „végső részvényesek” – érdekeit.

37 Ráadásul a Bizottság kiemeli, hogy a holland polgári törvénykönyv rendelkezései nem befolyásolják azt a megállapítást, miszerint a felperes és a Haniel közösen irányítják a CVK‑t. A Bizottság egyrészt fenntartja, hogy igaz, hogy a holland jog szerint valamely vállalkozás irányító szerveinek határozatait a vállalkozás érdekében kell meghozni, ám a részvényesek érdeke mindig olyan tényező, amelyet a vállalkozás érdekének megítélésénél figyelembe kell venni. Másrészt a Bizottság megjegyzi, hogy a CVK és a felperes közötti viszonyok hasonlóak a leányvállalatok és anyavállalatok közötti viszonyokhoz; vagyis mivel a holland társasági jog kötelezően előírja a leányvállalatok számára az anyavállalatok utasításainak követését, ugyanez a helyzet áll fenn abban az esetben, amikor két vállalkozás – a felperes és a Haniel – közösen irányítja közös vállalatát.

38 A Bizottság továbbá vitatja a megtámadott határozat (19) preambulumbekezdésével kapcsolatos kifogásokat, miszerint az együttműködési megállapodás, a CVK három tagvállalkozásának bezárása, valamint a Haniel egyes belső használatra készült dokumentumai a Haniel és a felperes által a CVK felett gyakorolt közös irányításra utaló tényezők. A Bizottság ezzel kapcsolatosan emlékeztet, hogy e tényezők – amint az a megtámadott határozat (13)‑(17) preambulumbekezdésében bizonyításra került – csupán a közös irányítás fennállását szemléltetik, amit a felperes válaszában el is ismert. Ennélfogva a felperesnek és a Hanielnek a CVK döntéshozatali szervei tagjainak kinevezésével kapcsolatos vétójogának már önmagában is elegendőnek kell lennie a CVK közös irányításának megállapításához. Mindenesetre a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a felperesnek és a Hanielnek a CVK stratégiai döntéseibe való beleavatkozásra való lehetőségének szempontjából az első két tényező az igazán releváns. A Haniel belső használatra készült dokumentumaival kapcsolatosan a Bizottság úgy véli, hogy azok alátámasztják azt a feltevést, miszerint a Hanielnek és a felperesnek szándékában állt a CVK feletti közös irányítást létrehozni.

39 Végül a Bizottság a megtámadott határozat indokolásának elégtelenségére vonatkozó állításokat is elutasítja.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

– Előzetes megjegyzések

40 Elöljáróban emlékeztetni kell, hogy a 4064/89 rendeletnek „Az összefonódás meghatározása” című, 3. cikke értelmében:

„(1) Vállalkozások összefonódása jön létre, ha:

a) két vagy több előzőleg egymástól független vállalkozás összeolvad,

vagy

b) egy vagy több személy, amely már irányít legalább egy vállalkozást:

– egy vagy több vállalkozás,

akár értékpapírok, akár vagyoni érdekeltség vásárlásával, szerződéssel vagy más úton, közvetlen vagy közvetett irányítást szerez egy vagy több vállalkozás egésze vagy részei felett.

(2) [...]

Egy önálló gazdasági személy összes feladatát tartósan ellátó közös vállalat létrehozása, amely nem vezet a felek egymás közötti, illetve a felek és a közös vállalat közötti versenymagatartás koordinálásához, az (1) bekezdés b) pontja szerinti összefonódást képez.

(3) E rendelet céljának megfelelően az irányítást olyan jogok, szerződések vagy más egyéb eszközök testesítik meg, amelyek akár külön-külön, akár együttesen és a kapcsolódó jogi és ténybeli megfontolásokra tekintettel adnak lehetőséget egy vállalkozás feletti meghatározó befolyás gyakorlására, különösen:

a) a vállalkozás eszközei egészének vagy részének tulajdonjoga vagy használati joga révén;

b) olyan jogok vagy szerződések révén, amelyek meghatározó befolyást biztosítanak egy vállalkozás testületeinek összetétele, szavazása vagy határozatai felett.

(4) Az irányítást olyan személyek vagy vállalkozások szerzik meg, akik:

a) rendelkeznek a jogosultságokkal vagy a szerződések értelmében jogok jogosultjai; vagy

b) nem rendelkeznek e jogosultságokkal vagy ilyen szerződések értelmében nem jogosultjai e jogoknak, de jogukban áll az ebből származó jogok gyakorlása.

[…]”

41 A fentiekből következően az összefonódás különösen önállóan fellépő vállalkozásnak, illetve kettő vagy több együttesen fellépő vállalkozásnak egy vagy több vállalkozás feletti irányításszerzésével jön létre, figyelembe véve, hogy bármilyen formát ölt is az irányításszerzés, ennek – az egyes esetek sajátos ténybeli és jogi körülményeire tekintettel – mindenképpen biztosítania kell, hogy a [megszerzett] jogok, szerződések vagy más egyéb eszközök útján meghatározó befolyást lehet gyakorolni a megszerzett vállalkozás tevékenysége felett.

42 Amint azt a Bizottság a megtámadott határozat (19) preambulumbekezdésében a fenti 27. pontban hivatkozott összefonódás fogalma tekintetében kifejtette (ahogy azt lényegében a megtámadott határozat (14) preambulumbekezdésében már megfogalmazta, és ezt a felperes sem vitatta): közös irányítás áll fenn, amikor két vagy több vállalkozás vagy személy meghatározó befolyást gyakorolhat egy másik vállalkozásra, vagyis lehetősége van a másik vállalkozás stratégiai üzleti magatartását meghatározó intézkedések blokkolására. Tehát a közös irányítás lehetőséget biztosít a kettő vagy több vállalkozás kezében lévő irányítás tényleges megakadályozására, valamint a javasolt stratégiai döntések elutasítására. E részvényeseknek tehát szükségszerűen meg kell egyezniük a közös vállalat üzletpolitikájáról.

43 A jelen ügyben a Bizottság a megtámadott határozat (15)–(17) preambulumbekezdésében a következő megállapításokat tette:

„(15) A Haniel és a Cementbouw a RAG részesedéseinek megszerzésével megszerezte a CVK feletti közös irányítást. A CVK-ban fennálló, egyenként 50%‑os közvetett részesedés a CVK taggyűlésén biztosítja a Haniel és a Cementbouw számára a vétójogok gyakorlását (ledenvergadering). E vétójogok a RAG kivonulásával jöttek létre; a RAG taggyűlésen való részvétele lehetővé tette volna a többségi viszonyok megváltoztatását, és ebből következően kizárta volna annak eshetőségét, hogy a részvényesek megszerezzék a taggyűlés feletti irányítást.

(16) A CVK taggyűlése határoz a CVK döntéshozatali szerveinek – vagyis az igazgatótanács (Raad van Bestuur) és a felügyelő bizottság (Raad van Commissarissen) – összeállításáról. A létesítő okirat és a poolmegállapodás választási korlátokat támaszt a CVK elé, mivel az igazgatótanács egyik tagja sem tölthet be párhuzamosan más posztokat a CVK-tagok részvényeseinek szerveiben, és csupán a felügyelő bizottságnak is csak kisebb része jogosult erre.

(17) A vállalkozások döntéshozatali szerveinek összetételével kapcsolatos döntési lehetőség lényeges stratégiai döntés. Az összefonódási rendelet értelmében az ilyen döntéssel kapcsolatos vétójog következésképpen biztosítja annak jogosultja részére a vállalkozás – vagyis a jelen esetben a CVK – feletti irányítást. Amikor ugyanis e döntéshozatali szervek tagjai saját döntéseket hoznak, figyelembe veszik a vétójog jogosultjainak nézőpontját is.”

44 A megtámadott határozat (19) preambulumbekezdésében a Bizottság a következőket állapította meg:

„(19) A Haneil és a Cementbouw CVK feletti irányításszerzését a két vállalkozás által a poolmegállapodás keretében kötött együttműködési megállapodás önti formába. A Haniel és a Cementbouw ebben a CVK-ban folytatandó együttműködésük bizonyos aspektusait határozza meg ((11) preambulumbekezdés). A Haniel és a Cementbouw már az összefonódás előtt részletesen megtárgyalta a CVK igazgatósága által hozott bizonyos, a jelen ügy tárgyát képező összefonódás megvalósulását követő stratégiai döntéseket, különösen a tizenegy mészhomoktégla-gyár közül három üzem bezárását; a felek tehát nyilvánvalóan ezekre a döntésekre támaszkodtak a poolmegállapodás megkötése érdekében. Általánosságban a Haniel-csoport igazgatósága számára a jelen összefonódással kapcsolatos belső döntéshozatal érdekében készített dokumentumok azt mutatják, legalábbis a Haniel szemszögéből, hogy a poolmegállapodás megkötése biztosítaná a felek részére a CVK közös irányítását.”

45 A megtámadott határozat fent idézett részleteiből kiderül, hogy a Bizottság bizonyította a Haniel és a felperes CVK feletti irányításszerzését, függetlenül a jelen jogalap második részében felvetett azon kérdéstől, hogy a jelen ügyben egy vagy több összefonódás jött‑e létre. Ennélfogva még ha a Bizottság beadványaiban felhívja is a figyelmet arra, hogy nem csupán a RAG-ügyletet vizsgálta meg, hanem a fenti 8. pontban említett első és második ügyletcsoportot magában foglaló összefonódást is, mindenesetre meg kell állapítani, hogy a Haniel és felperes CVK feletti közös irányításszerzése meghatározásának érdekében a Bizottság csupán a második ügyletcsoportra támaszkodott.

46 Meg kell jegyezni, hogy a felperes először is lényegében arra céloz, hogy a második ügyletcsoport megkötése előtt, és különösképpen a RAG-ügylet megkötése előtt, a CVK‑t három részvényese, vagyis a felperes, a Haniel és a RAG együttesen irányította – mint ahogy az azon állításából kitűnik, miszerint „a CVK részvényesei között komoly érdekközösség” állt fenn (lásd a fenti 27. pontot), amelyet az összefonódás fent hivatkozott fogalmáról szóló bizottsági határozat 30–35. pontja határoz meg –, és a felperes azt sérelmezi, hogy a Bizottság nem bizonyította a CVK részvényeseinek a második ügyletcsoport létrejöttét megelőző „közös érdekei hiányát”, mielőtt megállapította, hogy a Haniel és a felperes „közös irányítást” szerzett a CVK felett. Később a felperes azt állítja, hogy a 8. pontban említett első ügyletcsoport tervezetének bejelentési eljárása során az NMa-nak a CVK igazgatótanácsának és felügyelő bizottságának összetételével kapcsolatosan nyújtott biztosítékok kizárják bármiféle közös irányítás lehetőségét, méghozzá a Hanielnek és a felperesnek a vállalkozás stratégiai döntéseivel kapcsolatos vétójoga hiányában.

47 Az alábbiakban következő vizsgálat tehát elsősorban a felperes azon állítására vonatkozik, miszerint a második ügyletcsoport megkötését megelőzően a három részvényes közös irányítással rendelkezett a CVK felett. Amennyiben a fenti kérdésre a válasz nemleges, az Elsőfokú Bíróság másodsorban azt értékeli majd, hogy – amint azt a megtámadott határozat megállapította – a második ügyletcsoport, és különösen a RAG-ügylet, a CVK Haniel és felperes közös irányításszerzéséhez vezetett‑e. Végül harmadsorban az Elsőfokú Bíróság a felperes által felhozott, a megtámadott határozat CVK feletti közös irányításszerzés megállapítására vonatkozó indokolási kötelezettség elégtelenségére vonatkozó kifogást vizsgálja majd meg.

– A felperesnek a második ügyletcsoport megkötését megelőző CVK feletti közös irányításra vonatkozó állításairól

48 Meg kell jegyezni, hogy a megtámadott határozat (15) preambulumbekezdésében tett megállapítás, miszerint a RAG-nak a CVK taggyűlésében való jelenléte lehetővé tette volna a többségi viszonyok változását, és kizárta volna, hogy a részvényesek irányítást szerezzenek a CVK-tagok felett, szükségszerűen az alaptőke megoszlására, valamint az ahhoz kapcsolódó, a megtámadott határozat (5) preambulumbekezdésében található szavazati jogokra vonatkozó adatok értelmezésén alapul.

49 Az alábbiakban a CVK tizenegy tagjának a CVK alaptőkéjében fennálló részesedéseivel – és az ezekhez kapcsolódó szavazati jogaikkal – kapcsolatos, százalékban megadott adatokat a CVK létesítő okiratának megfelelően ismertetjük.

– De Hazelaar [bizalmas] %

– Loevestein [bizalmas] %

– Boudewijn [bizalmas] %

– Hoogdonk [bizalmas] %

– Rijsbergen [bizalmas] %

– Harderwijk [bizalmas] %

– Roelfsema [bizalmas] %

– Bergumermeer [bizalmas] %

– Anker [bizalmas] %

– Vogelenzang [bizalmas] %

– Van Herwaarden [bizalmas] %

50 Emlékeztetni kell, hogy a második ügyletcsoport megkötése előtt a felsorolt első öt vállalkozásnak a Haniel volt a tulajdonosa, a felperes pedig a Harderwijk, a Roelfsema és a Bergumermeer anyavállalata volt, miközben a RAG tulajdonában volt az Anker és a Vogelenzang. A Van Herwaarden vállalkozás alaptőkéjében a Haniel [bizalmas] %‑os, a felperes [bizalmas] %‑os, a RAG [bizalmas] %‑os részesedéssel rendelkezett.

51 Ebből következően a második ügyletcsoport megkötését megelőzően a Haniel közvetetten a CVK alaptőkéjének [40–45] %-ával( ) rendelkezett ([bizalmas] % az első öt vállalkozásban fennálló összesített részesedése alapján + [bizalmas] % a Van Herwaardenben fennálló [bizalmas] %‑os részesedése alapján), a felperes [40–45]%-kal ([bizalmas] % a három leányvállalatában fennálló összesített részesedése alapján + [bizalmas] % a Van Herwaardenben fennálló [bizalmas] %‑os részesedése alapján), a RAG pedig [15–20]%‑kal ([bizalmas] % a két leányvállalatában fennálló összesített részesedése alapján + [bizalmas] % a Van Herwaardenben fennálló [bizalmas] %‑os részesedése alapján).

52 A CVK taggyűlésén belüli szavazati módokat figyelembe véve elméletileg arra lehetett következtetni, hogy amennyiben a RAG részesedése fennmaradt volna a CVK-ban, a CVK három részvényese közül egyiknek sem lett volna lehetősége a taggyűlés – különösen a CVK stratégiai – döntései meghozatalának megakadályozására.

53 Ezt a megállapítást nem vonja kétségbe a felperes azon állítása, miszerint az összefonódás fogalmáról szóló bizottsági közleményben meghatározott érdekekhez hasonló fontos közös érdekek álltak fenn, és emiatt valójában a három részvényes a fent hivatkozott ügyletet megelőzően is közösen irányította a CVK‑t.

54 Ki kell emelni, hogy a hivatkozott közlemény 30. pontjában a Bizottság kifejtette, hogy a valamely másik vállalkozásban kisebbségi részesedést megszerző két vagy több vállalkozás konkrét vétójogok hiányában is megszerezheti a közös irányítást. A közleményből kiderül, hogy ez a helyzet vagy jogilag kötelező megállapodásból, vagy tényleges körülményekből eredhet. A közlemény szerint a szavazati jogok közös gyakorlásának egyik lehetséges jogi eszköze a holdingtársaság, amelyre a kisebbségi részvényesek átruházzák jogaikat, vagy olyan megállapodás, amelyben kötelezettséget vállalnak arra, hogy ilyen módon járnak el (poolmegállapodás). Az együttes fellépésre utaló körülmények kapcsán a közlemény 32. pontja kifejti, hogy egészen kivételes körülmények között közös fellépés de facto alapon is bekövetkezhet akkor, amikor a kisebbségi részvényesek közös érdekei olyan erősek, hogy a közös vállalatra vonatkozó szavazati jogaik gyakorlása során nem lépnek fel egymás ellen.

55 A közlemény egyrészt kimondja, hogy a már létező közös vállalatban történő részesedésszerzés esetén a kisebbségi részvényesek közötti korábbi viszonyok, illetve a részesedések összehangolt fellépéssel történő megszerzése az ilyen fajta közös érdek fennállására utalhat. Másrészről új közös vállalat alapítása esetén nagyobb a valószínűsége annak, hogy az alapító vállalatok a már létező vállalkozásban fennálló kisebbségi részesedések megszerzése során megbeszélt közös politikát valósítják meg, különösen akkor, ha mindegyik anyavállalat olyan hozzájárulással segíti a közös vállalatot, amely létfontosságú annak működéséhez (például különleges technológiák, helyi know-how vagy szállítási szerződések). Végül a közlemény 35. pontja kitér arra, hogy a fentiekhez hasonló erős közös érdekek hiányában a kisebbségi részvényesek közötti változó szövetségek lehetősége általában kizárja a közös irányítás létrejöttét. Amikor a döntési folyamatban nincs stabil többség, és a többség minden alkalommal a kisebbségi részvényesek közötti lehetséges különböző kombinációk révén alakul ki, nem feltételezhető, hogy a kisebbségi részvényesek képesek együttesen irányítani a vállalkozást.

56 A felperes nem cáfolja a Bizottság által az összefonódás fogalmáról szóló közleményben a közös érdekekkel kapcsolatosan kifejtett általános okfejtést, ám fenntartja, hogy a jelen ügyben a második ügyletcsoport megkötését megelőzően a három részvényesnek már a közleményben meghatározott értelemben léteztek ilyen közös érdekeik.

57 Meg kell jegyezni, hogy a felperes beadványaiban nem szolgál egyetlen olyan bizonyítékkal sem, amely állítását konkrétan alátámasztaná. Legfeljebb azt említi meg, hogy e közös érdekek a poolmegállapodáson – vagyis az első ügyletcsoport részét alkotó egyik tranzakción –alapulnak. Mindemellett ezzel kapcsolatosan emlékeztetni kell arra, hogy az egyértelmű, hogy a poolmegállapodást csupán 1999. augusztus 9‑én, vagyis a második ügyletcsoport létrejöttének napján kötötték meg. Ennél fogva a felperes állításával ellentétben a fenti megállapodás nem szolgálhat a három részvényes közötti, a második ügyletcsoport megkötését megelőző érdekközösség fennállása bizonyításának alapjául, amely lehetővé tenné annak megállapítását, hogy az adott időszakban lehetőség volt‑e arra, hogy a három részvényes meghatározó befolyást gyakoroljon a CVK stratégiai döntéseire. Az a tény, hogy a poolmegállapodás tervezetét bejelentették az NMa-nak, nem változtat semmit e megállapításon, mivel a hivatkozott megállapodásból eredő azon lehetőség, hogy a felperes és a Haniel meghatározó befolyást gyakoroljon a CVK stratégiai döntéseire, a második ügyletcsoport megkötését megelőzően még nem volt hatályos.

58 Meg kell állapítani tehát, hogy bár a 4064/89 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése értelmében vett meghatározó befolyás létezéséhez e befolyást nem kell szükségszerűen gyakorolni, annak érdekében, hogy a rendelet 3. cikke szerinti irányítás fennálljon, az e befolyás gyakorlására vonatkozó lehetőségnek ténylegesnek kell lennie. Az a puszta tény ugyanis, hogy a poolmegállapodást bejelentették az NMa-nak, nem bizonyítja, hogy a három részvényes e bejelentésből eredően a második ügyletcsoport megkötését megelőzően a CVK felett meghatározó befolyást szerzett.

59 Ebből következően – a felperes állításával ellentétben – a jelen ügy tekintetében nem hozható fel a Bizottsággal szemben, hogy nem bizonyította, hogy a CVK kisebbségi részvényesei között a második ügyletcsoport megkötését megelőzően nem álltak fenn fontos közös érdekek, mivel a felperes még az Elsőfokú Bíróság előtt sem volt képes azokat a bizonyítékokat megjelölni, amelyekre az állítólagos közös érdekek fennállásával kapcsolatos érveit alapozza.

60 Egyébiránt irreleváns a felperes azon állítása, miszerint az NMa 1998. április 23‑i és október 20‑i határozatai nem tesznek említést a részvényesek közötti érdekszövetségekről, valamint arról, hogy a CVK‑t önálló gazdasági egységnek tekintették‑e.

61 Egyrészt még ha feltételezzük is, hogy a Bizottság határozata ellentétes az NMa határozataival, megállapítandó, hogy az NMa e határozatokban arról hozott érdemi döntést, hogy a poolmegállapodás tárgyát képező tervezett tranzakció a holland jog szerint összefonódásnak minősül‑e. Az NMa tehát nem volt hivatott érdemi döntést hozni a második ügyletcsoport kapcsán, amelyről a fent hivatkozott határozatok meghozatalakor nem is volt tudomása. Mindenesetre azon túl, hogy nem említi meg az érdekszövetségek változását, az NMa 1998. október 20‑i végleges határozatában arról sem tesz említést, hogy a második ügyletcsoport megkötését megelőzően a CVK a három részvényes közös irányítása alatt állt; ezt az elméletet a felperes a jogalap ezen részében fejti ki.

62 Másrészt a felperes tévedésben van az önálló gazdasági egység fogalmát illetően. Az a tény, hogy valamely vállalkozás zavartalanul működik, tehát funkcionális szempontból gazdaságilag független, nem jelenti azt, hogy a stratégiai döntéshozatal terén önállóságot élvez. Az ezzel ellentétes következtetés arra vezetne, hogy a „közös vállalatban” soha nem jöhetne létre közös irányítás, mert e vállalat gazdaságilag önálló. A 4064/89 rendelet 3. cikkének (2) bekezdésében − annak érdekében, hogy az egy vagy több vállalkozás által irányított közös vállalat létrehozatala összefonódásnak minősüljön – meghatározott feltétel, miszerint a közös vállalatnak „összes feladatát tartósan” kell ellátnia, bizonyítja, hogy a jelen esetben ez a helyzet nem áll fenn.

63 Következésképpen a megtámadott határozatban felsorolt adatok, valamint a határozat elfogadásának idején rendelkezésre álló, az akta részét képező tényezők alapján a felperes nem bizonyította, hogy a három részvényes a CVK feletti irányítást közösen gyakorolta a második ügyletcsoport megkötését megelőzően, és hogy a Bizottság az ügyletcsoport fennállását helytelenül nem vette figyelembe.

64 Azt kell tehát még megvizsgálni, hogy a második ügyletcsoport megkötése a Haniel és a felperes irányításszerzésével járt‑e, és a CVK stratégiai döntéseire nézve biztosított‑e vétójogokat.

– A Haniel és felperes CVK feletti, a második ügyletcsoport megkötése során létrejött közös irányításszerzéséről

65 Először is nyilvánvaló, hogy a RAG-ügylet során a Haniel és a felperes közös irányítást szereztek a CVK három tagvállalata, vagyis az Anker, a Vogelenzang és a Van Herwaarden felett. E tranzakció – amely a RAG utóbbi vállalkozásokban fennálló kizárólagos és kisebbségi részesedéseinek megvásárlása útján jött létre – már önmagában is összefonódásnak minősül. Az átruházási megállapodás ezenfelül tipikusan összefonódásokkal kapcsolatos – például versenytilalmi – kikötéseket tartalmaz, amelyeket a RAG a tartófal-építőanyagok holland piacán csoportja minden vállalkozása tekintetében vállal.

66 Továbbá megjegyzendő, hogy – amint az a megtámadott határozat (5) preambulumbekezdésében szerepel – a CVK alaptőkéjének a tagok közötti megoszlására tekintettel a Haniel és a felperes a CVK alaptőkéjének 50-50%‑ára tett szert egyrészt azzal, hogy az Anker és a Vogelenzang részesedésének egyenként [bizalmas] %‑át megszerezte, másrészt a RAG-nak a Van Herwaarden alaptőkéjében fennálló [bizalmas] %‑os részesedésének a felperes általi megszerzéséről történt megállapodással.

67 A CVK alaptőkéjéből való egyenlő arányú részesedés, valamint az ezekhez járuló szavazati jogok elvben lehetővé teszik mindkét részvényes számára a közös vállalat stratégiai döntéseinek megakadályozását, így például a közös vállalat döntéshozatali szervei, vagyis az igazgatótanács, valamint a felügyelő bizottság tagjai kinevezésének megakadályozását. Ahhoz, hogy a közös vállalat stratégiai döntéseinek meghozatalakor felmerülő ilyen helyzetet el lehessen kerülni, a részvényeseknek folyamatosan együtt kell működniük.

68 Ezzel kapcsolatosan a felperes fenntartja először is, hogy a CVK döntéshozatali szerveinek összetételével kapcsolatosan az NMa-nak nyújtott biztosítékok kizárják, hogy az egyes részvényesek a döntések meghozatala tekintetében vétójoggal rendelkezzenek. Másodszor: a felperes úgy véli, hogy a holland polgári törvénykönyv a CVK döntéshozatali szerveivel szemben előírja, hogy döntéseiket kizárólag a vállalkozás, és ne a részvényesek érdekében hozzák meg. Harmadszor: a felperes vitatja a Bizottság azon értékelését, miszerint a közötte és a Haniel között létrejött együttműködési megállapodás, valamint a megtámadott határozat (19) preambulumbekezdésében felsorolt további példák bizonyítják a CVK közös irányítását.

69 Ezek az érvek nem elfogadhatók.

70 Az első állítással kapcsolatosan ki kell emelni, hogy a CVK létesítő okirata 9. és 12. cikkének 1999. augusztus 9‑i módosítása értelmében az igazgatótanács, valamint a felügyelő bizottság összes tagját a taggyűlés választja meg. A társasági szerződés – az NMa-nak nyújtott biztosítékoknak megfelelően – előír bizonyos korlátozásokat azon személyekre nézve, akik a döntéshozatali szervekben tisztséget vállalhatnak. Az igazgatótanács tekintetében a társasági szerződés 9. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy e szerv kizárólag a CVK tagjainak képviselőiből, illetve független személyekből állhat, és egyik olyan vállalatcsoport képviselője sem lehet tag, amelyhez a CVK egy vagy több tagjának anyavállalata tartozik. A felügyelő bizottság tekintetében a társasági szerződés 12. cikkének (2) bekezdése megjegyzi, hogy e szerv tagjainak többsége a tagok képviselőiből, illetve független személyekből áll, ám kisebb része állhat olyan vállalatcsoportok képviselőiből, amelyekhez a CVK egy vagy több tagjának anyavállalata tartozik.

71 Mivel ezek a korlátozások csupán a CVK döntéshozatali szerveiben tisztséget kapó személyek kiválasztását érintik, nem teljesen zárható ki a CVK-tagok részvényeseinek azon lehetősége, hogy a CVK felett meghatározó befolyást gyakoroljanak.

72 El kell ismerni, hogy a CVK-tagok részvényesei közvetlenül nem rendelkeznek vétójogokkal a CVK taggyűlésén, mivel azokat a tagok maguk gyakorolják. Mindemellett emlékeztetni kell, hogy a 4064/89 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének b) pontja kimondja, hogy egy vagy több személy „közvetlen vagy közvetett irányítást szerez”, a rendelet 3. cikke (4) bekezdésének b) pontja pedig elismeri, hogy az irányításszerzők lehetnek olyan személyek is, akik bár nem rendelkeznek e jogosultságokkal vagy ilyen szerződések értelmében nem jogosultjai e jogoknak, de jogukban áll az ebből származó jogok gyakorlása. Mivel egyrészről kizárólagos részvényesük döntéseit minden esetben követő többségi gazdasági társaságokról, másrészről a társaságot közösen irányító CVK-tagvállalatokról – a jelen ügyben vagy a felperes, vagy a Haniel kizárólagos tulajdonában, illetve az utóbbiak által közösen irányított leányvállalatokról – van szó, ebből szükségszerűen az következik, hogy a személyeknek a CVK döntéshozatali szerveibe való kinevezése a két részvényes megállapodását feltételezi. Ennek hiányában a tagok nem tudnák kinevezni a CVK döntéshozatali szerveinek tagjait, és a közös vállalat nem tudna működni.

73 Az a körülmény, hogy az anyavállalatok képviselői nem választhatók be a CVK igazgatótanácsába, illetve a felügyelő bizottságban csupán kisebbséget képviselhetnek, nem befolyásolja azt, hogy a CVK tagjai – és e tagok révén a két részvényes – határozzák meg a döntéshozatali szerveinek összetételét.

74 Meg kell még jegyezni, hogy a CVK két döntéshozatali szervének összetétele tekintetében nem kizárt, hogy az e szervekben tisztséget viselő személyek mindegyike tisztséget viseljen a CVK tagvállalatainak döntéshozatali szerveiben, ezt a CVK társasági szerződésének 9. és 12. cikkének alternatív megfogalmazása – miszerint a CVK döntéshozatali szervei „kizárólag a CVK tagjaiból, illetve független személyekből” állnak majd – lehetővé is teszi. Amennyiben ez a helyzet, a CVK tagvállalataiban tisztséget viselő képviselőket szükségszerűen a CVK-tagok részvényesei nevezik ki, és a CVK döntéshozatali szerveiben a tisztségük betöltése során szükségszerűen figyelembe kell venniük e részvényesek érdekeit.

75 E körülmények között a felperes nem szolgált semmilyen bizonyítékkal a Bizottság azon következtetésének cáfolására, miszerint a második ügyletcsoport megkötését követően egyáltalán nem kizárt, hogy a Haniel és a felperes meghatározó befolyást gyakoroljon a CVK felett.

76 Egyébiránt a felperes nem hozhatja fel a Bizottsággal szemben az irányítás fogalmának a holland versenyjog alkalmazásában az NMa általi értelmezésre alapozott állítólagos jogos bizalom fennállását.

77 E tekintetben emlékeztetni kell, hogy a bizalomvédelem elvére való hivatkozás jogának fennállásához három feltétel teljesülése szükséges. Az első: a közösségi adminisztrációnak pontos, feltétel nélküli és ellentmondásmentes, jogosultsággal rendelkező és megbízható forrásokból származó biztosítékokat kell nyújtania az érdekelt számára. A második: e biztosítékoknak jogos bizalmat kell kelteniük abban a személyben, akihez intézik. A harmadik: a megadott biztosítékoknak összhangban kell állniuk az alkalmazható szabályokkal (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑347/03. sz., Branco kontra Bizottság ügyben 2005. június 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑2555. o.] 102. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

78 A jelen esetben elégséges megemlítenünk azt, hogy a közösségi hatóság semmiféle olyan pontos biztosítékot nem nyújtott a felperes számára, miszerint a Bizottság – feltéve, hogy valóban köteles lett volna ilyen módon kötelezettséget vállalni – az irányítás fogalmát a 4064/89 rendelet értelmében az NMa 1998. október 20‑i határozatában megfogalmazottakkal azonos módon fogja értékelni. Továbbá a felperes arra sem kapott semmiféle olyan pontos biztosítékot az NMa-tól – különösen a fenti 7. pontban idézett 1998. március 26‑i levélben –, amelyet a Bizottság jóváhagyott volna, illetve amelynek értelmében a Bizottság a fent hivatkozott levélben megfogalmazottal azonos megközelítést fogadott volna el, miután megkötötték a második ügyletcsoportot. Mindenesetre még ha feltételezzük is, hogy a felperes biztosítékokat kapott, ez a részéről nem keletkeztethetett volna megalapozott reményeket, mivel az előzőekben kifejtett érvelés értelmében e biztosítékok nem a 4064/89 rendelet 3. cikkének megfelelő értékelésen alapultak volna.

79 A második, a holland polgári törvénykönyvre vonatkozó érv sem meggyőző. Ugyanis bár – amint arra a felperes hivatkozik ‑ a holland polgári törvénykönyv azt írja elő, hogy a szövetkezeti társaság döntéseit a társaság érdekeiben eljárva kell meghozni, ettől még azok a személyek jogosultak e döntéseket meghozni, akik közvetlenül vagy közvetetten szavazati jogokkal rendelkeznek e társaságban. Ennélfogva a felperesnek a holland polgári törvénykönyv rendelkezéseire vonatkozó érvei nem cáfolják, hogy a második ügyletcsoport megkötését követően létrejött a Haniel és a felperes CVK‑ra gyakorolt meghatározó befolyása.

80 Végül a harmadik állítással kapcsolatosan a felperes is elismeri válaszában, hogy a megtámadott határozat (19) preambulumbekezdésben hivatkozott, a Haniellel kötött együttműködési megállapodás, a CVK három tagvállalatának bezárása, valamint a Haniel bizonyos belső használatra készült dokumentumai nem tartoznak a megtámadott határozat CVK közös irányítására vonatkozó jogi indokolásának lényegi részéhez – amely indokolás a Haniel és a felperes vétójogának létezésére koncentrál –, csak szemléltetik azt. Következésképpen még ha feltételezzük is – amint azt válaszában a felperes teszi –, hogy e példák nem bizonyítják a CVK feletti meghatározó befolyás tényleges gyakorlását – amelynek lehetőségét a megtámadott határozat (13)–(17) preambulumbekezdése megállapította, és amely a fentiekben elemzett vétójogok létezéséből ered –, és hogy ebből következően a megtámadott határozatban a fenti, példaként felhozott bizonyítékok révén a Bizottság értékelési hibát vétett, ez még nem vezet a megtámadott határozat megsemmisítéséhez, mivel a meghatározó befolyás gyakorlásának lehetőségére vonatkozó feltételezés továbbra is érvényes.

81 Mindezen túlmenően az Elsőfokú Bíróság megemlíti, hogy a CVK három tagjának (a Boudewijn, a Bergumermeer és a Vogelenzang) bezárása – amelyről a felperes sem vitatja igazán, hogy stratégiai döntésnek minősül – megfelelően szemlélteti a Haniel és a felperes CVK feletti irányításszerzését.

82 Különösen a Vogelenzang vállalkozás tekintetében – amely a RAG-ügyletet megelőzően a RAG egyik leányvállalata volt – a második ügyletcsoport megkötését követően sem a Haniel, sem a felperes nem tudott egyedül dönteni e vállalkozás bezárásáról, mivel a vállalkozás alaptőkéjéből a két részvényes azonos arányban részesedett. Egyébiránt a felperes az Elsőfokú Bíróság előtt folyó eljárás során egyszer sem tudta alátámasztani azon állítását, miszerint saját üzleti politikája alapján a CVK döntött e vállalkozás bezárásáról. Ebből következően csupán a Hanielnek és a felperesnek állt módjában a Vogelenzang bezárásáról dönteni.

83 A fenti indokokat tekintve megállapítható, hogy a Bizottság helyesen ítélte meg úgy, hogy a Haniel és a felperes a második ügyletcsoport megkötésével a 4064/89 rendelet 3. cikkének értelmében vett közös irányítást szerzett a CVK felett.

– Az indokolás állítólagos elégtelenségéről

84 A felperes három kifogást hoz fel a megtámadott határozatban a Haniel és felperes CVK feletti irányításszerzésével kapcsolatosan kifejtett indokolásának állítólagos elégtelenségére vonatkozóan (lásd a fenti 33. pontot).

85 Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az indokolási kötelezettség terjedelme a kérdéses jogi aktus természetétől, valamint elfogadásának körülményeitől függ. Az indokolásnak világosan és egyértelműen kell tartalmaznia az intézmény érvelését oly módon, hogy lehetővé tegye egyrészt az érdekeltek számára jogaik védelme és a döntés megalapozottságának megítélhetősége érdekében a meghozott intézkedés indokainak megismerését, másrészt a közösségi bíróság számára a jogszerűség felülvizsgálatára vonatkozó hatásköre gyakorlását (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑251/00. sz., Lagardère és Canal+ kontra Bizottság ügyben 2002. november 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑4825. o.] 155. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

86 A jelen ügyben a megtámadott határozat arra vonatkozó indokolása, hogy a második ügyletcsoportot, különösen a RAG-ügyletet megelőzően a három részvényes nem rendelkezett a CVK feletti közös irányítással, csupán közvetett, a megtámadott határozat ennek ellenére érthető volt abban a háttérben – különösen társasági szerződés módosításának, illetve az 1999. augusztus 9‑én kötött megállapodásoknak a megtámadott határozat (5) preambulumbekezdésében szereplő adatai alapján –, amelyben a Bizottság azt elfogadta. Amint azt a fenti elemzés is hangsúlyozza, a megtámadott határozat ezen tárggyal kapcsolatos indokolása nem akadályozza meg az Elsőfokú Bíróságot a jogszerűségi felülvizsgálat gyakorlásában.

87 A felperes azt sem hozhatja fel a Bizottsággal szemben, hogy nem magyarázta el megfelelően azon indokokat, amelyeket alapján úgy ítélte meg, hogy az NMa-nak nyújtott biztosítékok nem voltak megfelelők. A megtámadott határozat (25) és (27) preambulumbekezdéséből kiderül, hogy a Bizottság megjelölte azon indokokat, amelyek miatt nem tudta az NMA által az 1998. október 20‑i határozatban a holland versenyjog alapján meghatározott irányítás fogalmát a 4064/89 rendelet 3. cikke (3) bekezdésében foglalt értelmezésre kiterjeszteni, amelyre – figyelemmel a közösségi bíróságnak a nemzeti bíróságok eljárását kizáró jogszerűségi felülvizsgálatra – a Bizottságnak van hatásköre. E magyarázatok önmagukban is megfelelőek voltak. A jogszerűségi felülvizsgálatot e kérdés nem akadályozza, amint azt az előzőekben kifejtett érvek is bizonyítják.

88 A megtámadott határozat (19) preambulumbekezdésében hivatkozott, a közös irányítás létezésére vonatkozó példák kapcsán ugyanerre a következtetésre jutottunk. Bár a megtámadott határozat indokolása e tárgy tekintetében meglehetősen tömör, a felperes tökéletesen megérthette azon indokokat, amelyek alapján a Bizottság azt gondolhatta, hogy ezek a tényezők a CVK‑nek a felperes és a Haniel általi közös irányítására utalnak, anélkül hogy emellett a jogszerűségi felügyelet akadályozva lenne.

89 E körülmények között a megtámadott határozat indokolásának elégtelenségére vonatkozó kifogásokat el kell utasítani.

90 Ennélfogva az első jogalap első részét is el kell utasítani.

Az első jogalap második részéről, amely szerint a Bizottság nem rendelkezett hatáskörrel arra, hogy két ügyletet egységes összefonódásként minősítésen, illetve amely szerint a jelen ügyben nem állt fenn a 4064/89 rendelet 3. cikke értelmében vett összefonódás

A felek érvei

91 Először is a felperes azt sérelmezi, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban megállapította, hogy a CVK‑nak a tagvállalatai feletti irányításszerzése egyrészt a poolmegállapodás megkötése, másrészt a RAG-ügylet révén egységes összefonódásnak minősül, mivel azok időben és gazdaságilag szorosan összefüggnek. A felperes beadványai szerint a 4064/89 rendelet nem hatalmazza fel a Bizottságot semmiféle általános hatáskörrel annak megállapítására, hogy két külön ügyletet egységes tranzakciónak kell tekinteni.

92 Ezzel kapcsolatosan a felperes megjegyzi, hogy kizárólag a 4064/89 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének második albekezdése – amely bizonyos feltételek mellett a Bizottság részére lehetővé teszi, hogy az egy vagy több vállalkozást megszerző érintett vállalkozások forgalmának kiszámítása céljából két vagy több ügyletet azonos összefonódásnak tekintsen – utal ilyen helyzetre. Mindemellett a felperes hangsúlyozza, hogy ez a rendelkezés a jelen ügyben nem releváns. Egyrészt a 4064/89 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének második albekezdése annak elkerülését célozza, hogy a vállalkozások kijátsszák a rendelet alkalmazását oly módon, hogy az összefonódást mesterségesen különböző tranzakciókra bontják annak érdekében, hogy az összefonódás a rendeletben előírt forgalomküszöbök alá essen. Eközben a jelen ügyben a megtámadott határozatban semmiféle bizonyíték nem utal arra, hogy a felperes, illetve a Haniel megpróbálta kijátszani a 4064/89 rendelet alkalmazását. Másrészt a felperes megjegyzi, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (23) preambulumbekezdésében arra a megállapításra jut, hogy a 4064/89 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének második albekezdése a jelen ügyben közvetlenül nem releváns. Mindenesetre a felperes fenntartja, hogy a 4064/89 rendelet hatályának jelenlegi korlátait maga a Bizottság is elismerte a 4064/89 rendelet felülvizsgálatáról szóló zöld könyvben (COM (2001) 745 végleges határozat), valamint a Bizottság által a 4064/89 rendelet módosítására vonatkozóan benyújtott, a vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló tanácsi rendelet javaslatában (HL 2003. C 20., 4. o.).

93 Másodszor: a felperes hangsúlyozza, hogy még ha feltételezzük is, hogy a 4064/89 rendelet hatáskört biztosít a Bizottság számára arra, hogy különböző tranzakciókat egy összefonódásnak tekintsen, a Bizottság nem támasztotta alá megfelelően azon értékelését, miszerint a jelen ügyben a két szóban forgó tranzakció között olyan szoros összefüggés állt fenn, hogy azokat egy összefonódásnak kellene tekinteni.

94 A felperes álláspontja szerint annak a ténynek, hogy az első és második ügyletcsoport ugyanazon a napon – vagyis 1999. augusztus 9‑én –, ugyanazon közjegyző előtt jött létre, nincs különös jelentősége a tranzakciók szoros összefüggése tekintetében. A felperes e tekintetben hangsúlyozza, hogy már jelezte a Bizottságnak, hogy a CVK‑n belüli nyereségek és veszteségeknek a poolmegállapodásba foglalása – amely több nagyszabású technikai és kereskedelmi tranzakciót foglal magában –, valamint a különböző környezetvédelmi tanulmányok késleltették a poolmegállapodás megkötését, amelyre így 1999. augusztus 9‑én került sor.

95 A felperes továbbá vitatja a Bizottság azon értékelését, miszerint a poolmegállapodás megkötése a második ügyletcsoport, illetve különösen a RAG-ügylet végrehajtásától függött. Ezzel kapcsolatosan a felperes először is emlékeztet, hogy a poolmegállapodást 1998. február 26‑án jelentették be az NMa-nak, ami azt jelenti, hogy a szerződéskötésre irányuló szándék megfelelően pontos volt, miközben a a RAG‑nak a CVK-tagokban lévő részesedéseinek az eladásáról ebben az időszakban a felperesnek még nem volt tudomása, és következésképpen a második ügylet a két tranzakció szoros összefüggésének bizonyítása szempontjából nem releváns. A felperes hangsúlyozza, hogy nem létezik semmiféle, a két ügyletet összekapcsoló kötelező jellegű szerződéses megállapodás vagy egyéb egyezség. Végül a felperes arra hivatkozik, hogy a Haniel azon álláspontját sem kell relevánsnak tekinteni, miszerint az ügyletek között szoros összefüggés áll fenn, mivel a Bizottságnak az ilyen szoros összefüggés értékelésénél tényekre, és nem pedig valamelyik fél szubjektív véleményére kell támaszkodnia, amely helyzetben ráadásul – a jelen ügy hátterére tekintettel – a Hanielnek érdekében állhatott a CVK végelszámolása, amint azt a megtámadott határozat meg is követelte. A felperes véleménye szerint tehát igenis két külön összefonódásról van szó.

96 Először is: a Bizottság annak eldöntésére vonatkozó általános hatáskörével kapcsolatos érvre válaszolva, hogy két külön ügyletet egységes tranzakciónak kell tekinteni, a Bizottság megjegyzi, hogy a 4064/89 rendelet 3. cikke – amely az összefonódás fogalmára vonatkozik – nem zárja ki, hogy az összefonódás több tranzakcióból álljon. Az összefonódás ugyanis egy vagy több ügyletből állhat. A Bizottság álláspontja szerint a saját döntéshozatali gyakorlatában több ilyen értelmű példa is létezik.

97 A Bizottság szerint továbbá a felperes által a 4064/89 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének második alpontjára tett utalás nem releváns. Ez a rendelkezés csupán a forgalom azzal a céllal való kiszámítására vonatkozik, hogy az összefonódás közösségi léptékű‑e, vagy sem, és célja annak megakadályozása, hogy a vállalkozások kijátsszák a 4064/89 rendelet alkalmazását oly módon, hogy tranzakcióikat több különálló, két éven belül megvalósított összefonódásra bontják, amelyek egyenként nem érik el a rendelet által megállapított forgalomküszöböket. Az összefonódás fogalma viszont a 4064/89 rendelet 3. cikkének hatálya alá esik.

98 A Bizottság továbbá vitatja a felperesnek a fent említett zöld könyvre, valamint a Bizottságnak a 4064/89 rendelet módosításával kapcsolatos javaslatára vonatkozó hivatkozását. A Bizottság álláspontja szerint a zöld könyv – mindamellett, hogy a Bizottság hatáskörének bizonyos sajátos típusú ügyletekre való kiterjesztését javasolta – megfelelőnek találta az összefonódás általános és tág meghatározását, míg a Bizottság módosítási javaslata csupán a létező döntéshozatali gyakorlat pontosítására vonatkozott.

99 Másodszor: a Bizottság nem ért egyet a felperes azon megközelítésével, miszerint a Bizottság nem bizonyította megfelelően a szóban forgó két fő tranzakció közötti szoros összefüggést.

100 A Bizottság álláspontja szerint a három együttesen figyelembe vett tényező alapján – amint az a megtámadott határozat (20)–(22) preambulumbekezdésében bizonyításra került – megállapítható ez a szoros összefüggés.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

101 A jelen rész keretében – igaz, álláspontját a tárgyalás során pontosítva – a felperes először is vitatja a Bizottság arra vonatkozó általános hatáskörét, hogy a 4064/89 rendelet 3. cikkének alkalmazásában két külön ügyletet egységes összefonódásnak tekintsen. Másodszor a felperes úgy ítéli meg, hogy téves a Bizottság azon értékelése, miszerint az 1999. augusztus 9‑én kötött tranzakciók szorosan összefüggtek egymással, és gazdasági szempontból egységet alkottak.

– A Bizottság arra vonatkozó jogosultságáról, hogy a 4064/89 rendelet 3. cikkének alkalmazásában két külön ügyletet egységes összefonódásnak tekintsen

102 A 4064/89 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének értelmében vállalkozások összefonódása jön létre, ha két vagy több, előzőleg egymástól független vállalkozás összeolvad (a 4064/89 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének a) pontja), vagy egy vagy több személy, aki már irányít legalább egy vállalkozást, akár értékpapírok, akár vagyoni érdekeltség vásárlásával, szerződéssel vagy más úton, közvetlen vagy közvetett irányítást szerez egy vagy több vállalkozás egésze vagy részei felett (a 4064/89 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének b) pontja).

103 Miközben a 4064/89 rendelet 3 cikke (1) bekezdésének a) pontja az összefonódást viszonylag egyszerű és felismerhető jelenségként – vagyis két vagy több, előzőleg egymástól független vállalkozás összeolvadásaként – fogalmazza meg, a b) pont alatti rendelkezés minden egyéb olyan helyzet összefoglalását tartalmazza, amelyben egy vagy több vállalkozás közvetlen vagy közvetett irányítást szerez egy vagy több vállalkozás egésze vagy részei felett.

104 Az összefonódás ezen általános és lényegre törő meghatározása – amelynek végeredménye az egy vagy több vállalkozás feletti irányításszerzés – azt jelenti, hogy amennyiben az elért eredmény egyetlen összefonódást képez, teljesen közömbös, hogy az irányítás közvetlen vagy közvetett megszerzése egy, kettő vagy több lépésben egy, kettő vagy több ügylet révén valósult‑e meg.

105 Ugyancsak irreleváns, hogy a felek az összefonódás Bizottságnak való bejelentésekor még csak készülnek az egy vagy több ügylet megkötésére, vagy azokat a bejelentésük előtt már megkötötték. Minden esetben a Bizottság feladata annak értékelése, hogy ezen ügyletek egységesek‑e, és ezért a 4064/89 rendelet 3. cikke értelmében egyetlen összefonódásnak minősülnek‑e.

106 Ezen eljárás célja az egyes ügyek sajátos ténybeli és jogi körülményeitől függően a felek által kitűzött gazdasági cél és az összefonódások alapjául szolgáló tényleges gazdasági indokok feltárásának szándékával történő megismerése, több, jogilag különálló ügylet arra irányuló vizsgálata révén, hogy az érintett vállalkozásoknak szándékukban állt volna‑e az egyes ügyleteket elkülönítve is megkötni, vagy ellenkezőleg: az egyes ügyletek csupán valamely összetettebb összefonódás egy-egy elemét képezik, amely nélkül a felek nem kötötték volna meg az ügyletet.

107 Másképpen megfogalmazva: a szóban forgó ügyletek egységes jellegének meghatározása érdekében minden esetben azt kell értékelni, hogy az ügyletek annyira szorosan összefüggnek‑e, hogy az egyiket nem hajtották volna végre a másik nélkül.

108 Ez a megközelítés egyrészt jogbiztonságot kíván nyújtani az összefonódást megvalósító összes ügylet tekintetében, azon vállalkozások számára, amelyek összefonódást jelentenek be, másrészt lehetővé kívánja tenni a Bizottság részére, hogy hatékonyan ellenőrizhesse azokat az összefonódásokat, amelyek jelentősen akadályozhatják a hatékony versenyt a közös piacon vagy annak egy jelentős részén. Ez a két cél a 4064/89 rendelet fő célkitűzése (az Elsőfokú Bíróság T‑290/94. sz., Kaysersberg kontra Bizottság ügyben 1997. november 27‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑2137. o.] 109. pontja; az Elsőfokú Bíróság elnökének a T‑322/94. R. sz., Union Carbide kontra Bizottság ügyben 1994. december 2‑án hozott végzésének [EBHT 1994., II‑1159. o.] 36. pontja; e tekintetben lásd még az Elsőfokú Bíróság T‑3/93. sz., Air France kontra Bizottság ügyben 1994. március 24‑én hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑121. o.] 48. pontját).

109 Ebből következik, hogy a 4064/89 rendelet 3. cikke (1) bekezdésének értelmében az összefonódás több, formailag elkülönülő jogügylet révén is megvalósulhat, mivel ezen ügyletek annyira szorosan összefüggnek, hogy egyiket sem hajtották volna végre a másik nélkül, és ennek végeredményeként egy vagy több vállalkozás közvetlenül vagy közvetetten gazdasági ellenőrzést szerez egy vagy több vállalkozás tevékenysége felett.

110 Ezt az értékelést nem gyengítik a felperes által felhozott különböző érvek.

111 Először is: a 4064/89 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének második alpontjára vonatkozó állítást, miszerint e rendelkezés – mivel ez az egyetlen olyan rendelkezés, amely kifejezetten többszörös ügyletekre vonatkozik, és mivel a Bizottság úgy vélte, hogy ez a jelen ügyben nem közvetlenül alkalmazható – kizárja a Bizottság arra vonatkozó hatáskörét, hogy a 4064/89 rendelet 3. cikke értelmében két vagy több ügyletet egy összefonódásnak tekintsen, el kell utasítani, mint megalapozatlant.

112 Emlékeztetni kell arra, hogy a 4064/89 rendelet „A forgalom kiszámítása” című, 5. cikke a következőképpen rendelkezik:

„(1) A teljes forgalom az 1. cikk (2) bekezdése értelmében az érintett vállalkozások által az előző pénzügyi évben a vállalkozások rendes tevékenységi körébe tartozó termékek értékesítéséből és szolgáltatások nyújtásából származó bevételt jelenti, a kereskedelmi árengedmények és a hozzáadottérték-adó, valamint a forgalomhoz közvetlenül kapcsolódó egyéb adók levonása után. Egy érintett vállalkozás teljes forgalmába nem kell beszámítani a (4) bekezdésben említett vállalkozások bármelyike közötti termékértékesítést és szolgáltatásnyújtást.

[...]

(2) Az (1) bekezdéstől eltérően, ha az összefonódás egy vagy több vállalkozás részének megszerzésében valósul meg, akár önálló jogi személyek ezek a részek, akár nem, csak az ügylet által érintett részekhez kapcsolódó forgalmat kell figyelembe venni az eladó vagy az eladók tekintetében.

Az első albekezdés értelmében két vagy több ügyletet, amelyek ugyanazon személyek vagy vállalkozások között két éven belül történnek, ugyanannak az összefonódásnak kell tekinteni, amely az utolsó ügylet napján jön létre.

[…]”

113 E rendelkezés szövegezéséből világosan kiderül, hogy a 4064/89 rendelet a 3. cikkében szabályozott tárgytól eltérő kérdést szabályoz.

114 Miközben a 4064/89 rendelet 3. cikke az „összefonódás” fennállásának feltételeit határozza meg, és arra szorítkozik, hogy általánosan, illetve gyakorlati szempontból határozza meg, hogy mit kell „összefonódásnak” tekinteni, a fenti rendelkezés nem szabályozza a Bizottság összefonódásokkal kapcsolatos hatáskörének kérdését (lásd e tekintetben az Elsőfokú Bíróság T‑22/97. sz., Kesko kontra Bizottság ügyben 1999. december 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑3775. o.] 138. pontját). A 4064/89 rendelet 3. cikkének hatálya alá eső összefonódások közül kizárólag a rendelet 1. cikkében meghatározott ún. „közösségi léptékű” összefonódások tartoznak a Bizottság kizárólagos hatáskörébe, ha a rendelet másképp nem rendelkezik. Következésképpen egy összefonódás nem azért esik szükségszerűen a Bizottság kizárólagos hatáskörébe, mert megfelel a 4064/89 rendelet 3. cikke meghatározásának, hanem még az is szükséges, hogy e tranzakció „közösségi léptékű” legyen.

115 A 4064/89 rendelet 1. cikkéből kitűnik, hogy a közösségi jogalkotó szándéka szerint a Bizottság az összefonódások tekintetében ráruházott hatáskör keretében csak akkor léphet fel, ha a tervezett – vagy már megvalósított – összefonódás bizonyos gazdasági méretet és földrajzi kiterjedést ér el, vagyis „közösségi léptékűvé” válik. Ezen túlmenően a 4064/89 rendelet 5. cikkének általános szerkezetéből kiderül, hogy a közösségi jogalkotó a rendelet hatályát úgy kívánta pontosítani, hogy meghatározta az összefonódások résztvevőinek azon forgalmát, amelyet a 4064/89 rendelet 1. cikkének értelmében vett „közösségi lépték” meghatározása érdekében figyelembe kell venni.

116 A 4064/89 rendelet 5. cikke (2) bekezdéséből az következik, hogy kizárólag a vállalkozás ténylegesen megszerzett részeihez kapcsolódó üzleti forgalmat lehet figyelembe venni a tervezett összefonódás léptékének megítélésekor (az Air France kontra Bizottság ügyben hozott, a 108. pontban hivatkozott ítélet 103. pontja).

117 Ez az értékelés magában foglalja a 4064/89 rendelet 5. cikke (2) bekezdése második albekezdésében meghatározott értelmezést is, oly módon, hogy amikor egy vagy több vállalkozás részeinek megszerzése több, két év alatt ugyanazon személyek vagy vállalkozások között megvalósított tranzakció révén jön létre, a forgalomnak e megszerzett és együttesen figyelembe veendő részekre kell vonatkoznia.

118 A 4064/89 rendelet 5. cikke (2) bekezdése második albekezdésének a rendeletbe illesztését az motiválta – ennek elemzése egyébként a jelen eljárás felei előtt ismeretes –, hogy elkerülhető legyen, hogy ugyanazon vállalkozások vagy személyek kijátsszák a rendelet alkalmazását, oly módon, hogy az összefonódást mesterségesen több, időben elkülönülő részleges eszközátruházásra bontják, hogy az összefonódás a 4064/89 rendeletben előírt – a Bizottság hatáskörét meghatározó – forgalomküszöbök alá essen.

119 Ennélfogva az a tény, hogy a 4064/89 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének második albekezdése lehetővé teszi a Bizottság részére, hogy az érintett vállalkozások forgalmának kiszámítása céljából két vagy több tranzakciót egy összefonódásnak minősítsen annak elkerülése érdekében, hogy a rendelet által részére biztosított hatáskört kijátsszák, a felperes állításával ellentétben nem jelenti azt, hogy ez a rendelkezés megfosztja a Bizottságot annak lehetőségétől, hogy a rendelet 3. cikkének alkalmazásában meghatározza, hogy több, a részére bejelentett ügylet egyetlen összefonódás, vagy éppen ellenkezőleg: e tranzakciókat több összefonódásnak kell tekinteni.

120 Amennyiben a Bizottság által folytatott vizsgálatból kiderül, hogy két, a Bizottságnak bejelentett ügylet nem függ szorosan össze, ezen ügyleteket a Bizottság külön-külön fogja értékelni. Amennyiben az egyik vagy a másik ügylet nem közösségi léptékű, a Bizottság megállapítja hatásköre hiányát az egyik vagy másik ügylet elbírálása tekintetében. Amennyiben a fenti vizsgálatból az tűnik ki, hogy az ügyletek egységesek, és lehetőség van arra, hogy a Bizottság ezeket a 4064/89 rendelet 3. cikke alkalmazásában egyetlen összefonódásnak minősítse, a Bizottság ezt követően hatásköre megállapítása, valamint az összefonódás versenyre gyakorolt hatásának értékelése érdekében ellenőrzi, hogy az így feltárt összefonódás közösségi léptékű‑e.

121 Mindenesetre a 4064/89 rendelet 3. cikke valamely ügyre való alkalmazásának célja nem a Bizottságnak a feltárt összefonódások vizsgálatára vonatkozó hatáskörének a megállapítása – illetve abból e hatáskör nem következik –, hanem annak vizsgálata, hogy a bejelentett ügyletek egy vagy több összefonódást képeznek‑e.

122 E körülmények között a felperesnek a 4064/89 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének második albekezdésére alapozott érve nem releváns a 4064/89 rendelet 3. cikkének értelmezése tekintetében, amely annak vizsgálatát teszi lehetővé a Bizottság számára, hogy a szóban forgó ügyletek egységes jellegüknél fogva e rendelet hatálya alá esnek‑e.

123 Másodszor: a felperes azon állításával kapcsolatosan, miszerint a Bizottság a 4064/89 rendelet felülvizsgálata keretében egy vagy több ügyletnek a 4064/89 rendelet 3. cikkének értelmében vett összefonódásként történő minősítése tekintetében elismerte hatáskörének hiányát, elegendő megjegyezni, hogy még ha ez az eset állna is fenn, a Bizottság ezen álláspontja nem befolyásolja 4064/89 rendelet 3. cikkének az Elsőfokú Bíróság által a fentiekben kifejtett értelmezését.

124 Következésképpen a felperes által felhozott, a Bizottság két különálló ügyletnek a 4064/89 rendelet 3. cikke értelmében vett egységes összefonódásként való minősítésével kapcsolatos hatáskörének hiányára vonatkozó kifogást el kell utasítani.

– Az 1999. augusztus 9‑én kötött ügyletek önálló jellegéről

125 A felperes azt hozza fel a Bizottsággal szemben, hogy értékelési hibát vétett, amikor megállapította, hogy a jelen ügyben – a fenti 8. pontban hivatkozott – az 1999. augusztus 9‑én kötött első és második ügyletcsoport olyan szorosan összefüggött, hogy gazdasági szempontból a két csoport egységet képezett.

126 Először is emlékeztetni kell, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban a következőket állapította meg:

„(20) […] A különböző ügyletek időben és gazdaságilag szorosan összefüggve folytak le. Mind a Hanielnek és Cementbouwnak a CVK feletti irányításszerzéséhez vezető jogi aktusok, mind azok, amelyek a CVK‑nak a tizenegy téglagyár feletti irányításszerzéséhez vezettek, 1999. augusztus 9‑i keltezésűek, és a közjegyző ugyanazon dokumentumban jegyezte ellen őket. A felek e két irányításszerzést ráadásul úgy kívánták összekötni, hogy az egyik ne jöhessen létre a másik nélkül. Az NMa‑hoz benyújtott megállapodások megkötését elhalasztották a RAG részesedéseinek megszerzéséről szóló tárgyalások befejezéséig. E döntést a RAG időközben megfogalmazott azon szándékának figyelembevétele érdekében hozták meg, hogy az utóbbi ki kívánt vonulni a CVK-ból, mivel a RAG a továbbiakban nem kívánt a CVK tervezett új struktúrájában részt venni. Gazdasági szempontból e két irányításszerzést ugyancsak egyetlen összefonódásnak kell tekintetni. Még ha abból a feltételezésből indulunk is ki, hogy két különböző összefonódásról van szó, amelyeket »logikai pillanat« választ szét, e két ügylet annyira szorosan összefügg, hogy egyetlen összefonódásnak kell tekinteni őket.

(21) A Haniel a kifogásközlésse