T‑23/03. sz. ügy

CAS SpA

kontra

az Európai Közösségek Bizottsága

„EGK–Törökország társulási megállapodás – Behozatali vámok elengedése – Törökországból származó gyümölcslé‑koncentrátum – Közösségi Vámkódex – Szállítási bizonyítvány – Különleges helyzet – Védelemhez való jog”

Az Elsőfokú Bíróság ítélete (ötödik tanács), 2007. február 6.

Az ítélet összefoglalása

1. Az Európai Közösségek saját forrásai – Behozatali vagy kiviteli vámok visszatérítése vagy elengedése

(2913/92 tanácsi rendelet, 239. cikk)

2. Közösségi jog – Elvek – Védelemhez való jog

(EK 255. cikk; 2913/92 tanácsi rendelet, 239. cikk)

3. Nemzetközi megállapodások – EGK–Törökország társulási megállapodás – Vámunió – Áruk eredete

(EGK–Törökország társulási megállapodás)

4. Megsemmisítés iránti kereset – Az eljáráshoz fűződő érdek

(EK 230. cikk)

5. Nemzetközi megállapodások – EGK–Törökország társulási megállapodás – A Bizottság kötelezettségei

(EK 211. cikk; EGK–Törökország társulási megállapodás)

6. Az Európai Közösségek saját forrásai – Behozatali vagy kiviteli vámok utólagos beszedése

(2913/92 tanácsi rendelet, 220. cikk, (2) bekezdés, b) pont)

1. A behozatali vámok elengedésére irányuló eljárás során biztosítani kell a meghallgatáshoz való jogot különös tekintettel arra a mérlegelési jogkörre, amellyel a Bizottság rendelkezik akkor, amikor a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92 rendelet 239. cikkében előírt általános méltányossági szabályt alkalmazva határozatot hoz.

(vö. 87. pont)

2. A behozatali vámok elengedésére irányuló közigazgatási eljárás során a védelemhez való jog tiszteletben tartásának elve csak azt foglalja magában, hogy az érdekelt személy megfelelően ismertethesse az álláspontját azokról a körülményekről, közöttük azokról a dokumentumokról, amelyeket a Bizottság a határozata indokolásában a terhére ró. Ez az elv tehát nem követeli meg, hogy a Bizottság önszántából biztosítson betekintést azon iratok összességébe, amelyek csak esetlegesen függnek össze azzal az esettel, amely az elengedés iránti kérelem keretében a Bizottság elé került. Ha az érdekelt személy úgy ítéli meg, hogy ezek a dokumentumok alkalmasak a különleges helyzet, és/vagy annak bizonyítására, hogy részéről nem merült fel nyilvánvaló gondatlanság vagy csalárd szándék, akkor neki kell hozzáférést kérnie ezekhez az iratokhoz azon rendelkezések alapján, amelyeket az intézmények az EK 255. cikk alapján fogadtak el.

Ugyanis a Bizottság az érdekelt fél kérelmére köteles hozzáférést biztosítani a megtámadott határozatot érintő valamennyi nem bizalmas jellegű közigazgatási dokumentumhoz. Ilyen kérelem hiányában tehát nem lehetséges automatikus hozzáférés azon dokumentumokhoz, amelyek felett a Bizottság rendelkezik.

(vö. 88–89. pont)

3. Az áruk származásának meghatározása különösen az EGK–Törökország társulási megállapodással létrehozott vámunió keretében az exportáló és az importáló állam hatóságai közötti hatáskörmegosztáson alapul oly módon, hogy a származást az exportáló állam hatóságai állapítják meg, és e rendszer működésének ellenőrzését az érdekelt hatóságok közötti együttműködés biztosítja. E rendszert az a körülmény indokolja, hogy az exportáló állam hatóságai vannak leginkább abban a helyzetben, hogy közvetlenül megvizsgálják az érintett termék származását meghatározó tényezőket.

Az előírt rendszer csak úgy működhet, ha az importáló állam vámhatósága elismeri az exportáló állam hatóságainak jogszerűen végzett értékelését. A tagállami vámhatóságoknak azért kell elfogadniuk az ilyen határozatokat, hogy a Közösség a maga részéről a szabadkereskedelmi megállapodásokban részes más országok hatóságaitól is megkövetelhesse, hogy tartsák tiszteletben azokat a tagállami vámhatósági határozatokat, amelyek a Közösségből ezen országokba kivitt termékek származására vonatkoznak.

(vö. 120–121. pont)

4. A felperesnek nem fűződik jogos érdeke a határozat alaki hiba miatti megsemmisítéséhez abban az esetben, ha a határozat megsemmisítésével csak a megsemmisített határozattal érdemben azonos új határozat meghozatalára kerülhetne sor.

(vö. 132. pont)

5. Az EK 211. cikk és a gondos ügyintézés elve alapján a Bizottság köteles biztosítani az EGK–Törökország társulási megállapodás helyes alkalmazását. E kötelezettség magából a társulási megállapodásból és a Társulási Tanács által elfogadott különböző határozatokból is következik.

(vö. 234. pont)

6. A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92 rendelet 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja előírja, hogy ahhoz, hogy az illetékes hatóságok ne intézkedhessenek a behozatali vám utólagos könyvelésbe vétele iránt, három együttes feltételnek kell teljesülnie. Mindenekelőtt az szükséges, hogy a vámot az illetékes hatóságok hibájából ne fizessék be, továbbá a hatóságok által elkövetett hibának olyannak kell lennie, amelyet a megfizetésért felelős jóhiszemű személy nem észlelhetett, végül e személynek teljesítenie kell a vámáru‑nyilatkozatára vonatkozó hatályos jogszabályokban megállapított rendelkezéseket.

Az említett rendelkezés célja, hogy védelmezze a megfizetésért felelős személynek a vám beszedéséről vagy annak mellőzéséről szóló határozat alapjául szolgáló valamennyi körülmény megalapozottságába vetett jogos bizalmát. Azonban a megfizetésért felelős személy jogos bizalma nem méltó az e rendelkezés által biztosított védelemre, ha maguk az illetékes hatóságok adtak alapot a megfizetésért felelős személy bizalmára. Így tehát csak olyan hibák alapozzák meg az utólagos vámbeszedés mellőzéséhez fűződő jogot, amelyek az illetékes hatóságok tevőleges magatartására vezethetők vissza, és amelyeket a megfizetésért felelős személy nem észlelhetett.

(vö. 303–304. pont)

AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)

2007. február 6.( )

„EGK–Törökország társulási megállapodás – Behozatali vámok elengedése – Törökországból származó gyümölcslé‑koncentrátum – Közösségi Vámkódex – Szállítási bizonyítvány – Különleges helyzet – Védelemhez való jog”

A T‑23/03. sz. ügyben,

a CAS SpA (székhelye: Verona [Olaszország], képviseli: D. Ehle ügyvéd)

felperesnek

az Európai Közösségek Bizottsága (képviseli: X. Lewis, meghatalmazotti minőségben, segítője: M. Nuñez Müller ügyvéd)

alperes ellen

a behozatali vámok elengedése iránti felperesi kérelmet elbíráló 2002. október 18‑i (REC 10/01) bizottsági határozat részleges megsemmisítése iránti kérelme tárgyában,

AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA(ötödik tanács),

tagjai: M. Vilaras elnök, E. Martins Ribeiro és K. Jürimäe bírák,

hivatalvezető: K. Andová tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2005. november 15‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

Jogi háttér

A – A preferenciális rendszer szabályozása

1 A jelen ügy az Európai Gazdasági Közösség (EGK) és a Török Köztársaság közötti társulás létrehozásáról szóló megállapodás (a továbbiakban: társulási megállapodás) keretébe illeszkedik, amelyet Ankarában írt alá egyrészről a Török Köztársaság, másrészről az EGK tagállamai és a Közösség (a továbbiakban: a szerződő felek). A társulási megállapodást az 1963. december 23‑i 64/732/EGK tanácsi határozattal (HL 1964. 217., 3685. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 11. kötet, 10. o.) fogadták el. A társulási megállapodás 1964. december 1‑jén lépett hatályba.

2 A társulási megállapodásnak az elvekre vonatkozó I. címe alatt szereplő 2. cikke szerint a megállapodás célja a szerződő felek közötti kereskedelmi és gazdasági kapcsolatok folyamatos és kiegyensúlyozott megerősítésének elősegítése.

3 A társulási megállapodás tartalmaz egy előkészítő szakaszt, amelynek során Törökország a 3. cikk szerint a Közösségtől kapott támogatással megerősíti a gazdaságát, tartalmaz egy átmeneti szakaszt, melynek célja a 4. cikk szerint a vámunió fokozatos létrehozása és a gazdaságpolitikák szorosabb összehangolása, továbbá tartalmaz egy zárószakaszt, amely az 5. cikk szerint a vámunión alapul, és magában foglalja a szerződő felek gazdaságpolitikáinak szorosabb összehangolását.

4 A 7. cikk szerint a szerződő felek megtesznek minden megfelelő általános vagy egyedi intézkedést annak érdekében, hogy biztosítsák a társulási megállapodásból eredő kötelezettségeik teljesítését, és tartózkodnak minden olyan intézkedéstől, amely kétségessé teheti a társulási megállapodásban lefektetett célkitűzések teljesítését.

5 Az általános és záró rendelkezéseknek szentelt III. cím alatt szereplő 22. és 23. cikk előírja a Társulási Tanács létrehozását, amely egyrészről a tagállamok kormányainak tagjaiból, a Tanács és a Bizottság tagjaiból, másrészről a török kormány tagjaiból áll (a továbbiakban: Társulási Tanács), és amely a társulási megállapodásban meghatározott célkitűzések elérése érdekében döntéshozatali hatáskörrel rendelkezik, melynek gyakorlása során egyhangúlag határoz. A 25. cikk e tanácsot felhatalmazza arra, hogy rendezze a társulási megállapodás alkalmazásával vagy értelmezésével kapcsolatban bármely szerződő fél által eléterjesztett vitát, vagy azt a Bíróság elé terjessze.

6 A vámunió zárószakasza 1995. december 31‑én lépett hatályba (a vámunió végső fázisának végrehajtásáról szóló, 1995. december 22‑i 1/95 EK–Törökország társulási tanácsi határozat [HL 1996 L 35., 1. o.] 1. cikke és 65. cikkének (1) bekezdése, a továbbiakban: 1/95 határozat vagy az alaphatározat).

7 A társulási megállapodás 11. cikkének megfelelően a társulási rendszer a mezőgazdaságra és a mezőgazdasági termékek kereskedelmére terjed ki olyan egyedi szabályok szerint, amelyek figyelembe veszik a Közösség közös agrárpolitikáját.

1. Az átmeneti szakaszban hatályos szabályozás

8 A társulás fejlesztéséről szóló, 1980. szeptember 19‑i 1/80 határozatában a Társulási Tanács úgy határozott, hogy megszünteti azokat a vámokat, amelyek még alkalmazandók voltak a Törökországból származó és a Közösség területén vámmentességben nem részesülő mezőgazdasági termékek közösségi behozatalára.

9 A Törökországból származó mezőgazdasági termékeknek a Közösségbe történő behozataláról szóló, 1986. december 22‑i 4115/86 tanácsi rendelet (HL L 380., 16. o.) 1. cikkének (1) bekezdése szerint az EGK‑szerződés II. mellékletében felsorolt, Törökországból származó termékeket – az említett rendelet mellékletében szereplő termékek kivételével – vámmentesen bocsátották szabad forgalomba a Közösségben. A 4115/86 rendelet 2. cikkének (2) bekezdése szerint Törökországból származó terméknek minősültek azok a termékek, amelyek megfeleltek azoknak a feltételeknek, amelyeket az 5/72 és 4/72 társulási tanácsi határozatok alkalmazásáról szóló, 1973. február 5‑i 428/73/EGK tanácsi rendelethez csatolt (HL L 59., 73. o.), a társulási megállapodás kiegészítő jegyzőkönyve I. fejezete 6. melléklete rendelkezéseinek alkalmazása céljából a Törökországból „származó termék” fogalmának meghatározásáról szóló, 1972. december 29‑i 4/72 társulási tanácsi határozat rögzített, amelyet a 428/73 rendelet módosításáról szóló 1431/75/EGK tanácsi rendelethez (HL L 142., 1. o.) csatolt, 1975. május 26‑i 1/75 társulási tanácsi határozat módosított.

10 A 4/72 határozat 1. cikke szerint Törökországból származó terméknek minősülnek:

„a) a Törökországban learatott vagy begyűjtött növényi termékek,

[…]

f) a Törökországban a fenti a)–e) pontban említett termékekből készített és feldolgozott áruk, még abban az esetben is, ha más termékeket is felhasználtak az előállításuk során, azzal a feltétellel, hogy azokat a termékeket, amelyeket nem Törökországban vagy nem a Közösségben állítottak elő, csak jelentéktelen mennyiségben használják fel ezen áruk előállításához.”

11 A mezőgazdasági termékekre vonatkozó behozatali és kiviteli engedélyek, valamint előzetes rögzítési igazolások rendszerének alkalmazására vonatkozó közös részletes szabályok megállapításáról szóló, 1988. november 16‑i 3719/88/EGK bizottsági rendelet (HL L 331., 1. o.) alkalmazandó azokra a bizonyítványokra, amelyeket a rendelet 1. cikkének rendelkezései honosítottak meg. E rendelet 28. cikkének (4) bekezdése így rendelkezik:

„(4) A tagállamok szintén elküldik a Bizottságnak hivatalos bélyegzőiknek és, ahol indokolt, az eljárásra jogosult hatóságok szárazbélyegzőinek lenyomatait. A Bizottság erről haladéktalanul tájékoztatja a többi tagállamot.”

12 A társulási megállapodás kiegészítő jegyzőkönyve 2 és 3. cikkének alkalmazása céljából az igazgatási együttműködés módjairól szóló, 1972. december 29‑i 5/72 határozatában (HL 1973. L 59., 74. o.) a Társulási Tanács megalkotta azt a szabályt, miszerint a preferenciális rendszer igénybevételéhez olyan igazoló okmány bemutatása szükséges, amelyet az exportőr kérelmére a Török Köztársaság vagy valamely tagállam vámhatóságai bocsátottak ki. A Törökországból közvetlenül valamely tagállamba szállított áruk esetében az A.TR.1 szállítási bizonyítványról van szó (a továbbiakban: A.TR.1 bizonyítvány), amelynek mintája a határozat mellékletében szerepel (2. cikk). E mintát váltotta fel az 5/72 határozat módosításáról szóló, 1978. július 18‑i 1/78 társulási tanácsi határozat (HL L 253., 2. o.) mellékletében szereplő nyomtatvány. E mintát pedig csekély mértékben módosította az 5/72 határozat módosításáról szóló, 1995. december 22‑i 4/95 társulási tanácsi határozat (HL 1996. L 35., 48. o.).

13 Az 5/72 határozat 11. cikke úgy rendelkezik, hogy a tagállamok és a Török Köztársaság vámhatóságaik útján kölcsönösen segítséget nyújtanak egymásnak a bizonyítványok valódisága és szabályossága ellenőrzéséhez „abból a célból, hogy biztosítsák a jelen határozat rendelkezéseinek helyes alkalmazását”.

14 Az 5/72 határozat 12. cikke ezt követően így szól:

„A [Török Köztársaság], a tagállamok és a Közösség – az őket érintő ügyek tekintetében – megteszik a határozat rendelkezéseinek végrehajtásához szükséges intézkedéseket.”

15 A 4115/86 rendelet 2. cikkének (3) bekezdésének megfelelően a legutóbb az 1/78 határozattal módosított 5/72 határozat rögzítette az igazgatási együttműködésnek azokat a módjait, amelyeknek biztosítaniuk kell, hogy az 1. cikkben szabályozott termékek csökkentett vámtételben részesüljenek.

2. A zárószakaszban hatályos szabályozás

16 Az 1/95 határozat részletesen szabályozza a vámunió zárószakaszának létrehozását. A 29. cikke így rendelkezik:

„A szerződő felek közigazgatási hatóságai között a kölcsönös vámügyi segítségnyújtásra a 7. melléklet rendelkezései szerint kerül sor, amely a Közösség tekintetében szabályozza a Közösség hatáskörébe tartozó ügyeket.”

17 Az 1/95 határozat kölcsönös vámügyi segítségnyújtásról szóló 7. melléklete 2. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:

„A szerződő felek a vámjogszabályok helyes alkalmazásának biztosítása érdekében kölcsönös segítséget nyújtanak egymásnak a hatáskörükbe tartozó területeken […] az e jogszabályokat sértő ügyletek megelőzése és felismerése, és az azokra vonatkozó vizsgálatok lefolytatása révén.”

18 Az 1/95 határozat 3. cikkének (6) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a Vámegyüttműködési Bizottság határozza meg az igazgatási együttműködés módjait.

19 Az 1/95 határozat végrehajtási szabályairól szóló, 1996. május 20‑i 1/96 vámegyüttműködési bizottsági határozat (HL L 200., 14. o.) 5. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a behozatali vámtartozás az érintett áruk szabad forgalomba bocsátásához szükséges okmányok kiállításával keletkezik. E határozat 6. cikke szerint a Törökországból behozott mezőgazdasági termékekre vonatkozó kedvezményes elbánás az A.TR.1 bizonyítványban megtestesülő igazoló okmány kibocsátásától függ. E bizonyítvány mintája az I. mellékletben szerepel, de az említett határozat 7. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy az 5/72 határozatban előírt nyomtatványok még 1997. június 30‑ig használhatók.

20 Az 1/96 határozat 15. cikke a következőket írja elő:

„A jelen határozat helyes alkalmazása céljából a tagállamok és a [Török Köztársaság] vámhatóságaik útján kölcsönös segítséget nyújtanak egymásnak az alaphatározat 29. cikkében és 7. mellékletében előírt kölcsönös segítségnyújtás keretében a bizonyítványok valódiságának és szabályosságának ellenőrzéséhez.”

21 Az 1/96 határozat 13. cikkének (2) bekezdése így szól:

„[…] A kivonat 12. rovatában fel kell tüntetni a nyilvántartási számot, a dátumot, az eredeti bizonyítványt kibocsátó országot és hivatalt […]”

22 Az 1/96 határozat II. melléklete II. részének (12) bekezdése előírja, hogy az A.TR.1 szállítási bizonyítvány 12. rovatát az illetékes hatóság tölti ki.

23 Végül az 1/96 határozat 4. cikke így rendelkezik:

„Az alaphatározatban a szabad forgalomról megállapított rendelkezések sérelme nélkül a Közösség vámterületére alkalmazandó Közösségi Vámkódexet és annak végrehajtási rendeletét, és a [Török Köztársaság] vámterületére alkalmazandó Török Vámkódexet és annak végrehajtási rendeletét az e határozatban megállapított feltételek szerint alkalmazzák a vámunióban részt vevő két fél közötti árukereskedelemben.”

B – A vámjogi szabályozás

1. A vámok elengedésével kapcsolatos szabályozás

24 A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o., a továbbiakban: Vámkódex) 239. cikke a következőképpen rendelkezik a behozatali vámok elengedésének lehetőségéről:

„A behozatali […] vámokat […] olyan helyzetekben is […] el lehet engedni: amelyek olyan körülményekből adódnak, amelyeket nem az érintett személynek tulajdonítható megtévesztés vagy nyilvánvaló hanyagság okozott. A bizottsági eljárásnak megfelelően kell meghatározni azokat a helyzeteket, amelyekben ez a rendelkezés alkalmazható, és azokat az eljárásokat, amelyeket ennek érdekében követni kell.”

25 A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92/EGK tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló, 1993. július 2‑i 2454/93/EGK bizottsági rendelet (HL L 253., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 6. kötet, 3. o., a továbbiakban: a Vámkódex végrehajtási rendelete) 905. cikkének (1) bekezdése az alábbi rendelkezéseket írja elő:

„Ha az a döntéshozó vámhatóság, amelyhez a Vámkódex 239. cikkének (2) bekezdése szerint a visszafizetésre vagy elengedésre irányuló kérelem benyújtásra került, a 899. cikk alapján nem tud határozatot hozni, de a kérelmet olyan bizonyítékok támasztják alá, amelyek a körülményekből eredő olyan különleges helyzetet képezhetnek, amelynek során az érintett személy részéről sem csalárd szándék, sem nyilvánvaló gondatlanság nem merülhet fel, az adott hatóság tagállama az ügyet a 906–909. cikk alapján történő elintézés céljából a Bizottsághoz utalja. […]”

26 A Vámkódex végrehajtási rendelete 904. cikkének c) pontja így rendelkezik:

„A behozatali vám nem fizethető vissza, illetve nem engedhető el, ha a visszafizetésre vagy adott esetben az elengedésre irányuló kérelem egyetlen indoka az, hogy:

[…]

c) a szabad forgalomba bocsátásra preferenciális tarifális elbánás céljából bejelentett áruk esetében olyan okmányokat mutatnak be, amelyekről utólag kiderül, hogy hamisítottak, tévesek, vagy a preferenciális tarifális elbánás alkalmazása céljára nem alkalmasak, még akkor is, ha ezek jóhiszeműen kerültek bemutatásra.”

27 A Vámkódex 236. cikke így rendelkezik:

„(1) A behozatali vagy kiviteli vámokat vissza kell fizetni, amennyiben megállapításra kerül, hogy megfizetésükkor e vámösszegek nem jogszabály szerintiek voltak, vagy az összeget a 220. cikk (2) bekezdése ellenére vették könyvelésbe.

A behozatali vagy kiviteli vámokat el kell engedni, amennyiben megállapításra kerül, hogy könyvelésbe vételükkor e vámösszegek nem jogszabály szerintiek voltak, vagy az összeget a 220. cikk (2) bekezdése ellenére vették könyvelésbe.

Visszafizetés vagy elengedés nem nyújtható, ha valamely, nem jogszabály szerint fizetendő összegnek a kifizetése vagy könyvelésbe vétele az érintett személy szándékos cselekedetének eredménye.

[…]”

28 A Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja úgy rendelkezik, hogy nem veszik utólagosan könyvelésbe a vámtartozásból eredő vámot, ha a jogszabály szerint járó vámösszeget a vámhatóság hibájából nem vették könyvelésbe, amit a jóhiszeműen eljáró, a vámáru‑nyilatkozatra vonatkozó hatályos jogszabályokban megállapított rendelkezéseket teljesítő, megfizetésért felelős személy nem észlelhetett.

2. A származási szabályokkal kapcsolatos szabályozás

29 A Vámkódex 20. cikke többek között így rendelkezik:

„1) Vámtartozás keletkezésekor a jog szerint fizetendő vám az Európai Közösségek Vámtarifáján alapul.

2) Az áruforgalommal kapcsolatos különleges tárgykörökre vonatkozó közösségi rendelkezések által előírt egyéb intézkedéseket, adott esetben, ezen áruk vámtarifa‑besorolásának megfelelően kell alkalmazni.

3) Az Európai Közösségek Vámtarifája magában foglalja:

[…]

d) az azokban a megállapodásokban szereplő kedvezményes tarifális intézkedéseket, amelyeket a Közösség kötött bizonyos országokkal vagy országcsoportokkal, és amelyek kedvezményes elbánás nyújtásáról rendelkeznek.”

30 A Vámkódex 27. cikkének a) pontja pedig a következőt írja elő:

„A preferenciális származásra vonatkozó szabályok állapítják meg azokat a származás elnyerését szabályozó feltételeket, amelyeknek az áruknak meg kell felelniük annak érdekében, hogy rájuk a 20. cikk (3) bekezdésének d) vagy e) pontjában említett intézkedéseket lehessen alkalmazni. Ezek a szabályok:

a) a 20. cikk (3) bekezdésének d) pontjában említett megállapodások hatálya alá tartozó áruk esetében ezen megállapodásokban kerülnek meghatározásra.”

31 A Vámkódex végrehajtási rendeletének a jelen jogvitára irányadó változata (az 1994. december 19‑i 3254/94/EK bizottsági rendelettel [HL L 346., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 138. o.] módosított és 92. cikkre számozott 93. cikke, a továbbiakban: a Vámkódex végrehajtási rendeletének 93. cikke) így rendelkezik:

„(1) A kedvezményezett országok közlik a Bizottsággal a Form »A« származási bizonyítvány kibocsátására a területükön felhatalmazott illetékes kormányhatóság nevét és címét, valamint megküldik az ilyen hatóság bélyegzőjének a mintalenyomatát. A Bizottság ezeket az információkat közli a tagállamok vámhatóságaival.

(2) A kedvezményezett országok közlik továbbá a Bizottsággal a 86. cikkben hivatkozott eredetiségigazolások kibocsátására a területükön felhatalmazott illetékes kormányhatóság nevét és címét, valamint megküldik az ilyen hatóság bélyegzőjének a mintalenyomatát. A Bizottság ezeket az információkat közli a tagállamok vámhatóságaival.

(3) A Bizottság az Európai Közösség Hivatalos Lapjában (C sorozat) teszi közzé, hogy a 97. cikkben hivatkozott új kedvezményezett országok mely napon teljesítették az (1) és (2) bekezdés rendelkezéseiben meghatározott kötelezettségeiket.”

C – Egyes dokumentumok bizalmas jellegével kapcsolatos szabályozás

32 Az Európai Csaláselleni Hivatal (OLAF) által lefolytatott vizsgálatokról szóló, 1999. május 25‑i 1073/1999/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 136., 136. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 91. o.) 8. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő:

„Bizalmas jelleg és adatvédelem

(1) A külső vizsgálatok lefolytatása során megszerzett információ minden formájára [a vizsgálatokra] vonatkozó rendelkezések nyújtanak védelmet.”

33 Ugyanezen rendelet 9. cikkének (2) bekezdése pedig így rendelkezik:

„Vizsgálati jelentés és a vizsgálatot követő intézkedések

[…]

(2) Az ilyen jelentések összeállításánál figyelembe veszik az érintett tagállam nemzeti jogában előírt eljárási követelményeket. Az ilyen alapon összeállított jelentések azon tagállamban, amelyben azok felhasználása szükségesnek bizonyul, ugyanolyan módon és ugyanolyan feltételek mellett, mint az adott ország nemzeti közigazgatási felügyelői által készített jelentések, igazgatási vagy bírósági eljárásban elfogadható bizonyítéknak minősülnek. A jelentések tartalmát ugyanolyan értékelési szabályok alapján ugyanolyan értékelésnek vetik alá, mint az adott ország nemzeti közigazgatási felügyelői által összeállított jelentéseket, és a jelentéseket azokkal azonos értékű dokumentumnak tekintik.”

34 Az Európai Közösségek pénzügyi érdekeinek csalással és egyéb szabálytalanságokkal szembeni védelmében a Bizottság által végzett helyszíni ellenőrzésekről és vizsgálatokról szóló, 1996. november 11‑i 2185/96/EK Euratom tanácsi rendelet (HL L 292., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 303. o.) 8. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:

„(1) E rendelet értelmében a bármilyen formában közölt vagy megszerzett információra vonatkozik a szakmai titoktartás kötelezettsége, és ugyanolyan védelemben részesül, mint amilyen védelemben a hasonló információt részesíti az azt átvevő tagállam nemzeti jogalkotása és a közösségi intézményekre vonatkozó megfelelő rendelkezések összessége.”

35 Az Európai Parlament, a Tanács és a Bizottság dokumentumaihoz való nyilvános hozzáférésről szóló, 2001. május 30‑i 1049/2001/EK európai parlamenti, tanácsi és bizottsági rendelet (HL L 145., 43. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 331. o.) 4. cikke így rendelkezik:

„Kivételek

(1) Az intézmények megtagadják a dokumentumokhoz való hozzáférést, ha a közzététel kedvezőtlenül befolyásolná a következők védelmét:

a) a közérdek tekintetében:

– közbiztonság,

– védelmi és katonai ügyek,

– nemzetközi kapcsolatok,

– a Közösség vagy valamely tagállam pénzügyi, monetáris vagy gazdaságpolitikája;

b) a személyiség és a magánszemély becsületének védelme, különösen a személyi adatok védelmére vonatkozó közösségi joganyagnak megfelelően.

(2) Az intézmények megtagadják a dokumentumokhoz való hozzáférést, ha a közzététel hátrányosan befolyásolná a következők védelmét:

– természetes vagy jogi személy kereskedelmi érdekei, beleértve a szellemi tulajdont is,

– bírósági eljárások és jogi tanácsadás,

– ellenőrzések, vizsgálatok és könyvvizsgálatok célja,

kivéve ha a közzétételhez nyomós közérdek fűződik.”

A jogvita alapját képező tényállás

A – A vitatott behozatalok

36 A felperes az olasz jog szerint alapított CAS SpA nevű társaság, amely a ravensburgi (Németország) székhelyű Steinhauser GmbH (a továbbiakban: Steinhauser) nevű társaság 95,1%‑os tulajdoni hányadú leányvállalata. A felperes főtevékenysége behozott gyümölcslé‑koncentrátumok feldolgozására, ezzel párhuzamosan e termékek Olaszországba történő behozatalára terjed ki. Főként a Steinhauser társaság áll üzleti kapcsolatban a külföldi szállítókkal.

37 A felperes 1995. április 5‑e és 1997. november 20‑a között almalé‑ és körtelésűrítményeket hozott be és bocsátott szabad forgalomba a Közösségben, amelyekről úgy nyilatkozott, hogy török eredetűek, és Törökországból származnak. E termékfajta közösségi behozatalára az A.TR.1 bizonyítványok felhasználásával került sor, így e termékek a társulási megállapodásban és a kiegészítő jegyzőkönyvben előírt vámmentességben részesültek.

38 A ravennai (Olaszország) vámhivatal az 1/95 határozat 29. cikkének megfelelően utólagos okmányvizsgálatot végzett a D 141591. sz. A.TR.1 bizonyítvány valódiságára vonatkozóan, amelyet a felperes az 1995. április 5‑e és 1997. november 20‑a közötti időszakban bonyolított behozatali ügyletek egyike alkalmával mutatott be. A vonatkozó rendelkezéseknek megfelelően a ravennai vámhivatal a török hatóságokhoz fordult az említett bizonyítvány valódiságának igazolása céljából.

39 A török hatóságok 1998. május 15‑i levelükben arról tájékoztatták a ravennai vámhivatalt, hogy az elvégzett ellenőrzés eredménye szerint e bizonyítvány nem valódi, mivel azt nem a török vámhatóságok állították ki. Másfelől bejelentették, hogy további ellenőrzést fognak végezni.

40 Ennek nyomán az olasz hatóságok utólagos ellenőrzés alá vontak 103 db A.TR.1 bizonyítványt, amelyet a felperes különböző behozatali ügyletek alkalmával mutatott be.

41 A Török Köztársaság Európai Unió melletti állandó képviselete (a továbbiakban: a török állandó képviselet) 1998. július 10‑i levelében arról értesítette a Bizottságot, hogy hamis (false) a felperes által bemutatott és a levél mellékletében felsorolt 22 db A.TR.1 bizonyítvány, amelyek az Akman nevű török társaság olaszországi kiviteléhez kapcsolódnak. A Bizottság e levelet az 1998. július 20‑i levelében küldte meg az olasz vámhatóságoknak.

42 A Bizottság csalások megelőzésének koordinációjával foglalkozó egysége ([UCLAF], az OLAF elődje) 1998. október 12. és 15., valamint 1998. november 30. és december 2. között Törökországban végzett ellenőrzést.

43 A török állandó képviselet 1999. március 8‑i levelében arról tájékoztatta a ravennai vámhivatalt, hogy nem a török hatóságok állították ki, és nem is ők érvényesítették a felperes által bemutatott 32 db A.TR.1 bizonyítványt (a továbbiakban: a vitatott bizonyítványok), közöttük az 1998. július 10‑i levél mellékletében felsorolt 18 bizonyítványt. Az említett bizonyítványokat e levél mellékletében nevesítették.

44 Az olasz vámhatóságok akként vélekedtek, hogy a közöttük, valamint a Bizottság, az UCLAF és a török hatóságok között lezajlott levélváltás egészéből az derül ki, hogy utóbbiak úgy ítélik meg, hogy vagy hamis, vagy szabálytalan az a 48 db A.TR.1 bizonyítvány, beleértve a vitatott bizonyítványokat is, amelyek a felperes által, az Akman nevű török társaságon keresztül bonyolított, Olaszországba irányuló kiviteli ügyletre vonatkoznak.

45 A jelen esetben a 32 db (3 296 190 371 LIT [olasz líra], azaz 1 702 340,25 EUR vámösszegnek megfelelő) vitatott bizonyítvány minősült hamisnak, mivel nem a török vámhivatalok állították ki és érvényesítették őket. Viszont 16 db (1 904 763 758 LIT [olasz líra], azaz 983 728,38 EUR vámösszegnek megfelelő) egyéb bizonyítvány érvénytelennek minősült, mivel – jóllehet a török vámhatóságok állították ki őket – az érintett áruk nem Törökországból származtak.

46 Miután mind a 48 bizonyítvány vagy hamisnak, vagy érvénytelennek minősült, az általuk fedezett áruk nem részesülhettek a török mezőgazdasági termékek behozatalára nyújtott kedvezményes elbánásban.

47 Következésképpen az olasz vámhatóság felszólította a felperest, hogy fizessen meg 5 200 954 129 LIT, azaz 2 686 068,63 EUR összegű vámtartozást.

B – Az olasz és a közösségi hatóságok előtti büntető és igazgatási eljárás

48 A felperes 2000. március 28‑i levelében a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontjára, valamint a 236. és 239. cikkére hivatkozva kérelemmel fordult a ravennai vámhivatalhoz aziránt, hogy ne vegyék utólagosan könyvelésbe, és fizessék vissza a tőle követelt behozatali vámokat. Kérelme alátámasztására a felperes saját jóhiszeműségére, az illetékes hatóságoknak felróható mulasztásokra, és olyan hibáikra hivatkozott, amelyeket nem észlelhetett.

49 Az olasz vámhatóságok 2000. május 15‑i levelükben tájékoztatták a ravennai ügyészséget a felperes által hamisított bizonyítványok felhasználásával bonyolított behozatalokkal kapcsolatos körülményekről. Miután a ravennai ügyészség megismerte e körülményeket, nyomozást indított.

50 A ravennai Tribunale civile e penale (elsőfokú polgári és büntetőbíróság) 2000. december 20‑i ítéletében megszüntette a felperes ügyvezetője, B. Steinhauser ellen indított büntetőeljárást, mivel úgy ítélte meg, hogy nem bizonyítottak a terhére rótt cselekmények.

51 Az Olasz Köztársaság a Bizottsághoz 2001. december 12‑én érkezett 2001. november 30‑i levelében arra kérte a Bizottságot, hogy döntse el, indokolt‑e az, ha a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdésének b) pontja alapján nem veszik utólagosan könyvelésbe, illetve a Vámkódex 239. cikke alapján visszafizetik a felperestől követelt behozatali vámokat.

52 A Vámkódex végrehajtási rendelete 871. és 905. cikkének megfelelően a felperes közölte, hogy tudomásul vette, hogy az olasz hatóságok az ügyet a Bizottsághoz utalták. Továbbá a felperes ismertette álláspontját és észrevételeit, amelyeket az olasz hatóságok 2001. november 30‑i levelük mellékletében továbbítottak a Bizottságnak.

53 A Bizottság 2002. június 3‑i levelében arra kényszerült, hogy néhány kiegészítő információt kérjen az olasz hatóságoktól, akik 2002. június 7‑i levelükben válaszoltak.

54 A Bizottság 2002. július 25‑i levelében arról a szándékáról tájékoztatta a felperest, hogy nem ad helyt a kérelmének. Azonban a végleges határozat elfogadása előtt a Bizottság felhívta a felperest, hogy közölje vele esetleges észrevételeit, és tekintsen be az eljárási aktába annak érdekében, hogy megismerje a nem bizalmas jellegű dokumentumokat.

55 A felperes képviselői 2002. augusztus 6‑án a Bizottság helyiségeiben tekintették meg a közigazgatási aktát. Továbbá aláírtak egy nyilatkozatot, amelyben megerősítették, hogy betekintettek a nyilatkozat mellékletében felsorolt dokumentumokba.

56 A felperes 2002. augusztus 15‑i levelében nyújtotta be észrevételeit a Bizottsághoz. Itt különösen azt az álláspontját tartotta fenn, hogy az illetékes vámhatóságok olyan tevőleges hibákat követtek el, amelyeket a felperes nem észlelhetett, és e hibákat olyan mulasztásoknak tartja, amelyek különleges helyzetet képezhetnek a Vámkódex 239. cikke értelmében.

57 A Bizottság 2002. október 18‑án fogadta el a REC 10/01 határozatát (a továbbiakban: a megtámadott határozat), amelyet 2002. november 21‑én közölt a felperessel.

58 A Bizottság elsősorban megállapította, hogy indokolt a kérelem tárgyát képező behozatali vámok könyvelésbe vétele.

59 A Bizottság másodsorban azonban megállapította, hogy indokolt a behozatali vámok visszafizetése a kérelemnek a 16 érvénytelen bizonyítványra vonatkozó részében, mivel a felperes ezek tekintetében különleges helyzetben volt a Vámkódex 239. cikke értelmében.

60 Harmadsorban a 32 vitatott bizonyítvánnyal kapcsolatban a Bizottság ellenben megállapította, hogy a felperes által hivatkozott körülmények nem voltak alkalmasak arra, hogy különleges helyzetet képezzenek a Vámkódex 239. cikke értelmében. Következésképpen a Bizottság a megtámadott határozat 2. cikkében úgy határozott, hogy nem indokolt az azokra vonatkozó 1 702 340,25 EUR összegű behozatali vám visszafizetése.

61 Végül a felperes a 2003. június 20‑i levelében kérelemmel fordult a Bizottsághoz az eljárási akta más dokumentumaihoz való hozzáférés iránt. A Bizottság 2003. július 10‑i levelében helyt adott e kérelemnek. A felperes azonban nem tekintette meg újból az eljárási aktát.

C – A D 437214. sz. bizonyítvány

62 A felperes 2002. december 17‑i levelében azt közölte a Bizottsággal, hogy a vitatott bizonyítványok között található D°437214. sz. A.TR.1 bizonyítványt a török hatóságok nem hamisnak, hanem csak érvénytelennek minősítették. A Bizottság e levélről 2003. január 6‑án értesítette az olasz vámhatóságokat.

63 Az olasz vámhatóságok 2003. január 24‑i levelükben a török vámhatóságok 1999. március 8‑i levelére, valamint az UCLAF 1999. május 6‑i levelére hivatkozva azt közölték, hogy e bizonyítvány hamis.

64 A Bizottság 2003. március 4‑i levelében felszólította az olasz vámhatóságokat, hogy közöljék a felperessel a D 437214. sz. A.TR.1 bizonyítványra vonatkozó vizsgálat eredményét. A felperesnek küldött 2003. március 18‑i levelében az olasz vámhatóság megerősítette, hogy e bizonyítvány hamis, mivel nem a török hatóságok állították ki.

Az eljárás és a felek kérelmei

65 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. január 29‑én benyújtott keresetlevelével a felperes megindította a jelen keresetet.

66 Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság úgy határozott, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt. Pervezető intézkedések keretében az Elsőfokú Bíróság néhány dokumentum benyújtására és néhány írásbeli kérdés megválaszolására kérte a feleket. A felek teljesítették e kéréseket.

67 A felek szóbeli előadásai és az Elsőfokú Bíróság által szóban feltett kérdésekre adott válaszaik meghallgatására a 2005. november 15‑i nyilvános ülésen került sor.

68 A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a megtámadott határozat 2. cikkét;

– kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.

69 A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– utasítsa el a keresetet;

– kötelezze a felperest a költségek viselésére.

A jogkérdésről

70 A felperes kérelmei alátámasztására három jogalapot hoz fel, amelyet először is a védelemhez való jog megsértésére, másodszor a Vámkódex 239. cikkének megsértésére, harmadszor a Vámkódex 220. cikke (2) bekezdése b) pontjának megsértésére alapít.

A – A védelemhez való jog megsértésére alapított első jogalapról

1. A felek érvei

71 A felperes úgy érvel, hogy sérültek a védelemhez való jogai az igazgatási eljárás során. Lényegében azt állítja, hogy noha betekinthetett abba az eljárási aktába, amely azokat az iratokat tartalmazza, amelyekre a Bizottság a megtámadott határozatot alapította, mégsem férhetett hozzá azokhoz a dokumentumokhoz, amelyeknek döntő jelentőségük volt a Bizottság átfogó helyzetértékelésében. Továbbá a felperes megítélése szerint hiányosnak bizonyult néhány olyan dokumentum, amelyeket megtekinthetett. Végül az eljárási akta vizsgálata során nem tudta megkülönböztetni a bizalmas jellegűnek minősülő dokumentumokat a nem bizalmas jellegűektől, továbbá az aktából nem derültek ki számára azok a szempontok, amelyeket e célból alkalmaztak.

72 A felperes elsősorban úgy érvel, hogy eljárási akta alábbi iratait nem mutatták be neki: 1) az UCLAF törökországi misszióinak teljes beszámolóját; 2) az UCLAF‑nak és a Bizottságnak a török állandó képviselettel és a törökországi illetékes hatóságokkal folytatott teljes levelezését; 3) a Bizottságnak és/vagy az UCLAF‑nak a nemzeti vámhatóságokkal, különösen az olasz vámhatóságokkal folytatott teljes levelezését, és 4) a Vámegyüttműködési Bizottság azon ülésének a jegyzőkönyveit, amely a Törökországból származó gyümölcslé‑koncentrátumok és más áruk kivitele során szabálytalannak vagy hamisnak ítélt A.TR.1 bizonyítványokra vonatkozott.

73 A felperes válaszában előadja továbbá, hogy nem juthatott hozzá az UCLAF 1998 októberi törökországi missziójáról szóló információkhoz, amelyekre a Bizottság a megtámadott határozat (32) preambulumbekezdésében hivatkozik. A felperes véleménye szerint egyszerűen az eljárási akta megtekintéséből is kitűnik, hogy az UCLAF és a török állandó képviselet között 1998. október 13‑án és 14‑én volt egy tárgyalás, mivel e tárgyalásról említést tesz az UCLAF 1998. október 21‑i levele. A felperes kijelenti, hogy egyáltalán nem volt tudomása azokról az 1998. december 1‑jei és 9‑i keltezésű levelekről, amelyeket az UCLAF a török állandó képviseletnek küldött, és amelyeket a Bizottság az ellenkérelmében megemlített.

74 A felperes előadja, hogy az általa hivatkozott dokumentumok nemcsak esetlegesen, hanem közvetlenül és nagyon szorosan kapcsolódnak ahhoz a kérdéshez, hogy a vitatott bizonyítványok valóban hamisak‑e, vagy csak szabálytalanok.

75 Másodsorban a felperes vitatja a Bizottság azon érvét, miszerint az a körülmény, hogy a felperes meghatalmazottja aláírta azt a tanúsítványt, amelyben megerősíti, hogy a tudomására jutott az üggyel kapcsolatos valamennyi dokumentum, bizonyossá teszi, hogy a felperes valóban betekintett az eljárási akta valamennyi iratába. Ezzel kapcsolatban a felperes hangsúlyozza, hogy e tanúsítvány egy előre elkészített nyomtatvány volt, és anélkül hogy az iratokba betekintő fél ismerné az eljárási akta összes dokumentumát, nem tekintheti a betekintést végérvényesen kielégítőnek. Így a felperes kijelenti, hogy csak akkor jutott tudomására az említett, REC 10/01 dokumentum‑jegyzéket tartalmazó, a Bizottság ellenkérelméhez mellékelt tanúsítvány, amikor e mellékletet kézhez vette.

76 Harmadsorban a felperes azt állítja, hogy hiányos volt néhány dokumentum, amelybe betekintést nyert, így nem is volt hozzáférése az említett tanúsítvány mellékletében szereplő összes dokumentumhoz. Ezzel kapcsolatban a felperes elutasítja a Bizottság állítását, miszerint megtekinthette az UCLAF törökországi missziójának valamennyi jelentését, és kijelenti, hogy csupán azt a két vagy három oldalból álló dokumentumot tekinthette meg, amely a misszió 1998. december 9‑i és 23‑i jelentésére vonatkozik.

77 Negyedsorban a felperes válaszában vitatja azt a bizottsági érvet, miszerint egyáltalán nem volt joga ahhoz, hogy betekintsen egyes dokumentumokba, közöttük az UCLAF‑misszió jelentéseibe, mivel azok bizalmas jellegűek. A felperes egyrészt úgy érvel, hogy e jelentések nem bizalmas jellegűek, miután bizalmas jellegűket egyébként sem bizonyította a Bizottság, másrészt, hogy az Elsőfokú Bíróság elé terjesztett más összehasonlítható eljárásokban is hasonló jelentéseket tettek hozzáférhetővé.

78 A felperes szerint a 1073/1999 rendelet rendelkezéseiből következik, hogy a vizsgálati jelentések nem voltak bizalmas jellegűek. A felperes megítélése szerint e rendelet 9. cikkének (2) bekezdése alapján a vizsgálati jelentések azon tagállamban, amelyben azok felhasználása szükségesnek bizonyul, ugyanolyan módon és ugyanolyan feltételek mellett, mint az adott ország nemzeti közigazgatási felügyelői által készített jelentések, igazgatási vagy bírósági eljárásban elfogadható bizonyítéknak minősülnek, tehát az európai bíróságok előtt indított eljárásokban még inkább ugyanennek kell érvényesülnie.

79 Végül a felperes kijelenti, hogy 2003. június 20‑i levelében – a jelen kereset megindítását követően – az EK 255. cikk alapján új kérelmet nyújtott be az eljárási aktába való betekintés iránt. Viszont a Bizottság 2003. július 10‑én kelt írásbeli válaszát követően mégsem tekintette meg az eljárási aktát, mivel a Bizottság közölte, hogy e betekintés kizárólag azokra a dokumentumokra vonatkozhat, amelyekhez a felperes már hozzáfért, így különösen az UCLAF‑misszió jelentéseivel kapcsolatos dokumentumokra.

80 A Bizottság lényegében elutasítja a felperes érveit.

81 A Bizottság elsősorban úgy érvel, hogy a megtámadott határozat kizárólag olyan bizonyítékokon alapul, amelyeket a felperes is megtekinthetett, és amelyek már szerepeltek a 2002. július 25‑i levelében kifejtett előzetes álláspontjában. A Bizottság továbbá úgy érvel, hogy 2002. augusztus 6‑án a felperes betekintett a megtámadott határozat alapjául szolgáló eljárási aktába, és írásbeli nyilatkozattal kifejezetten elismerte, hogy megtekintett minden olyan dokumentumot, amely az ügyhöz közvetlenül vagy közvetetten kapcsolódik. A Bizottság azt állítja, hogy a dokumentumjegyzék, amelybe a felperes is betekintett, magában foglalja az UCLAF‑misszió jelentéseit, az UCLAF és a különböző török hatóságok közötti sűrű levélváltást, valamint a Bizottság és/vagy az UCLAF, és a nemzeti vámhatóságok közötti levelezést.

82 Viszonválaszában a Bizottság vitatja a felperes azon állítását, miszerint az eljárási akta, amelyet 2002. augusztus 6‑án megtekintett, nem az UCLAF‑misszió jelentéseit, hanem pusztán a misszió jelentéseivel kapcsolatos dokumentumokat tartalmazta. A Bizottság előadja, hogy a kérdéses dokumentumok ténylegesen nem csupán összefoglalók, hanem az UCLAF által összeállított 1998. december 9‑i (8279. sz.) és 1998. december 23‑i (8673. sz.) keltezésű eredeti rövid jelentések.

83 Másodsorban a Bizottság arra emlékeztet, hogy a Bizottság nem köteles önszántából hozzáférhetővé tenni valamennyi egyéb dokumentumot, amely az adott ügyhöz csak esetlegesen kapcsolódik, viszont az érdekelt személyre hárul az a feladat, hogy adott esetben az EK 255. cikk alapján betekintést kérjen e dokumentumokba.

84 A jelen esetben azok a dokumentumok, amelyeket a felperes nem tudott megtekinteni, egyéb dokumentumnak minősülnek. Márpedig a Bizottság hangsúlyozza, hogy jogi szempontból nem lehet jelentősége az eljárási akta megtekintése iránti új kérelemnek, amelyet a felperes 2003. június 20‑án, azaz a megtámadott határozat elfogadása után nyújtott be, és amelyet a Bizottság 2003. július 10‑i levelében elfogadott. Nemcsak arról van szó ugyanis, hogy a felperes nem a kérelmében foglaltak szerint járt el, hanem arról is, hogy az igazgatási eljárás lezárása és az adott ügyben a perfüggőség beállta után benyújtott kérelem eleve nem vonhatja maga után az eljárási jogok olyan sérelmét, amely a kérelmet megelőző igazgatási eljárás folyamán következett be.

85 Harmadsorban a Bizottság fenntartja, hogy az érintett dokumentumokra – tekintettel azok bizalmas jellegére – semmiképpen nem vonatkozik az eljárási aktába való betekintési jog. Ezzel kapcsolatban a Bizottság arra emlékeztet, hogy az eljárási aktába való betekintési jog nem terjed ki a bizalmas jellegű dokumentumokra, mint például az UCLAF vagy az OLAF jelentéseire, a Bizottság harmadik országokkal folytatott levélváltására, és azokra a tárgyalási jegyzőkönyvekre, amelyeken harmadik országok is részt vettek, valamint a Bizottság és a tagállamok hatóságai közötti levélváltásra.

86 Másfelől a Bizottság vitatja azon értelmezés jelentőségét, amelyet a felperes 1073/1999 rendelet 9. cikkének (2) bekezdése tekintetében terjesztett elő. A Bizottság megítélése szerint, e rendelkezés azon végleges jelentésre vonatkozik, amelyet az UCLAF a rendelet 9. cikke (1) bekezdése szerint állított össze, míg a rendelet 8. cikke az OLAF által összeállított dokumentumokban szereplő adatok bizalmas jellegéről és védelméről szól.

2. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

87 Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a behozatali vámok elengedésére irányuló eljárás során biztosítani kell a meghallgatáshoz való jogot különös tekintettel arra a mérlegelési jogkörre, amellyel a Bizottság rendelkezik akkor, amikor a Vámkódex 239. cikkében előírt általános méltányossági szabályt alkalmazva határozatot hoz (az Elsőfokú Bíróság T‑186/97., T‑187/97., T‑190/97–T‑192/97., T‑210/97., T‑211/97., T‑216/97–T‑218/97., T‑279/97., T‑280/97., T‑293/97. és T‑147/99. sz., Kaufring és társai kontra Bizottság, ún. „Török televíziók” egyesített ügyekben 2001. május 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑1337. o.] 152. pontja, valamint a T‑329/00. sz., Bonn Fleisch Ex‑ und Import kontra Bizottság ügyben 2003. február 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑287. o.] 45. pontja).

88 Azonban azt is szem előtt kell tartani, hogy a védelemhez való jog tiszteletben tartásának elve e területen csak azt foglalja magában, hogy az érdekelt személy megfelelően ismertethesse az álláspontját azokról a körülményekről, közöttük azokról a dokumentumokról, amelyeket a Bizottság a határozata indokolásában a terhére ró. Ez az elv tehát nem követeli meg, hogy a Bizottság önszántából biztosítson betekintést azon iratok összességébe, amelyek csak esetlegesen függnek össze azzal az esettel, amely az elengedés iránti kérelem keretében a Bizottság elé került. Ha az érdekelt személy úgy ítéli meg, hogy ezek a dokumentumok alkalmasak a különleges helyzet, és/vagy annak bizonyítására, hogy részéről nem merült fel nyilvánvaló gondatlanság vagy csalárd szándék, akkor neki kell hozzáférést kérnie ezekhez az iratokhoz azon rendelkezések alapján, amelyeket az intézmények az EK 255. cikk alapján fogadtak el (az Elsőfokú Bíróság T‑205/99. sz., Hyper kontra Bizottság ügyben 2002. július 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑3141. o.] 63. pontja és a fent hivatkozott Bonn Fleisch Ex‑ und Import kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 46. pontja).

89 Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy a vámok elengedése iránti közigazgatási eljárással kapcsolatban az Elsőfokú Bíróság egyértelműen úgy foglalt állást, hogy az alperes az érdekelt fél kérelmére köteles hozzáférést biztosítani a megtámadott határozatot érintő valamennyi nem bizalmas jellegű közigazgatási dokumentumhoz. Ilyen kérelem hiányában tehát nem lehetséges automatikus hozzáférés azon dokumentumokhoz, amelyek felett a Bizottság rendelkezik (az Elsőfokú Bíróság T‑42/96. sz., Eyckeler & Malt kontra Bizottság ügyben 1998. február 19‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑401. o.] 81. pontja, a T‑50/96. sz., Primex Produkte Import‑Export és társai kontra Bizottság 1998. szeptember 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑3773. o.] 64. pontja és a fent hivatkozott Bonn Fleisch Ex‑ und Import kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 46. pontja).

90 Ezek azok az elvek, amelyek alapján meg kell vizsgálni a védelemhez való jog megsértésére alapított jogalapot.

91 Előzetesen meg kell állapítani, hogy a felperes keresetlevelében kifejezetten elismeri, hogy betekintett valamennyi dokumentumba, amelyre a Bizottság határozata indokolásában hivatkozik. Viszont nem volt hozzáférése azokhoz a dokumentumokhoz, amelyek döntő jelentőségűek voltak a Bizottság átfogó helyzetértékelésében. Ezzel kapcsolatban azt állítja, hogy hiányosak azok a dokumentumok, amelyeket az eljárási aktába való betekintés során számára bemutattak. Így a felperes kijelenti, hogy teljes egészében nem tekinthette meg az UCLAF‑misszió két, 1998. december 9‑án és 23‑án kelt jelentését, hanem csak a „misszió jelentéseire vonatkozó jelentéseket”. Ugyanígy kijelenti, hogy nem tekinthette meg a közösségi misszió 1998 októberi beszámolóját, amelyet a megtámadott határozat (32) preambulumbekezdése említ, valamint az UCLAF 1998. december 1‑jei és 9‑i leveleit, amelyeket előbbi a török állandó képviseletnek küldött, és amelyeket a Bizottság az ellenkérelmében is megemlít.

92 E tekintetben meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat külön nem említi meg azokat a dokumentumokat, amelyekre a felperes hivatkozik. Ez nem zárja ki azt, hogy e dokumentumok közül egyesek esetleg mégis a megtámadott határozat alapjául szolgáltak. Azt azonban nem lehet elfogadni, hogy ugyanez vonatkozik a nagy terjedelmű levélváltás egészére, amelyre a felperes hivatkozik. Azok tehát olyan dokumentumok, legalábbis közülük jó néhány, amelyek csak távolról érintik az ügy körülményeit.

93 Különösen nem fogadható el, és a megtámadott határozatban sem utal semmi arra, hogy a megtámadott határozat alapjául szolgáltak a Vámegyüttműködési Bizottság azon ülésének a jegyzőkönyvei, amely a Törökországból származó gyümölcslé‑koncentrátum és más áruk kivitele során szabálytalannak vagy hamisnak ítélt A.TR.1 bizonyítványokra vonatkozott. Ugyanez a megállapítás érvényes a ravennai vámhivatal 1998. június 12‑i értesítőjére, amelyet a Bizottság az ellenkérelmében említett, és amelyet a felperes állítása szerint nem tudott megtekinteni.

94 Amennyiben nem közölték azokat a dokumentumokat, amelyek nem képezték a megtámadott határozat alapját, e közlés elmulasztása semmiképpen nem bír jelentőséggel, mivel e dokumentumok nem befolyásolhatták a megtámadott határozatot. Következésképpen a jelen jogalapot, már amennyiben ilyen dokumentumok közlésének elmulasztására vonatkozik, hatástalan jogalapként kell elutasítani.

95 Ellenben ez nem érvényes azon dokumentumok közlésének elmulasztására, amelyekre a Bizottság azért hivatkozott, hogy megindokolja a megtámadott határozatot.

96 E dokumentumok vizsgálata során emlékeztetni kell arra, hogy a jelen esetben a Bizottság 2002. július 25‑i levelében tájékoztatta a felperest az előzetes elemzéséről, miszerint a behozatali vámok elengedéséhez szükséges feltételek nem teljesültek. Bizonyos tehát, hogy a Bizottság e levele lehetővé tette a felperes számára, hogy a megtámadott határozat elfogadása előtt kialakítsa és közölje álláspontját azokról a bizonyítékokról, amelyek a Bizottság szerint indokolták az elengedés iránti kérelem elutasítását.

97 A felperes egyébiránt nem vitatja e megállapítást, de úgy érvel, hogy sérült a védelemhez való jog tiszteletben tartásának elve, mivel megtagadták, hogy hozzáférjen egyes olyan dokumentumokhoz, amelyekre a Bizottság a határozatát alapította, vagy legalábbis e dokumentumok hiányosak voltak.

98 Meg kell azonban állapítani, hogy a Bizottság 2002. július 25‑i levelét követően a felperes képviselője 2002. augusztus 6‑án a Bizottság helyiségeiben megtekintette a megtámadott határozathoz kapcsolódó eljárási aktát. E megtekintés alkalmával e képviselő aláírt egy írásbeli nyilatkozatot, amelyben kifejezetten megerősíti, hogy betekintett minden olyan dokumentumba, amely közvetlenül vagy közvetetten kapcsolódik a vitatott eljárási aktához. Továbbá e nyilatkozathoz egy jegyzéket is csatoltak, amely felsorolja valamennyi dokumentumot, amelybe az említett képviselő betekintett.

99 Márpedig rögzíteni kell, hogy e jegyzék megemlíti az UCLAF‑misszió 1998. december 9‑i és 23‑i, 8279., illetve 8673. sz. jelentéseit. Az Elsőfokú Bíróság írásbeli kérdésére adott válaszában a Bizottság két ugyanilyen számozású jelentést mutatott be. A tárgyaláson a Bizottság arról tájékoztatta az Elsőfokú Bíróságot, hogy e jelentések valójában megegyeznek azokkal a rövid és teljes körű jelentésekkel, amelyek közül az egyik 1998. december 9‑én kelt, és az 1998. október 12‑től 15‑ig tartó (8279. sz.) misszióra vonatkozik, a másik pedig 1998. december 23‑án kelt, és az 1998. november 30‑tól december 2‑ig tartó (8673. sz.) vizsgálati misszióra vonatkozik, továbbá nem készült más jelentés az UCLAF két missziójával kapcsolatban. Az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a jelentés első oldalán lévő számok és a felperesi képviselő nyilatkozatához csatolt 2002. augusztus 6‑án kelt jegyzékben feltüntetett számok közötti egyezőség azt bizonyítja, hogy a felperes – állításával ellentétben – betekintett a misszió jelentéseibe. Ami pedig az 1998 októberi közösségi misszió beszámolójához való hozzáférés iránti felperesi kérelmet illeti, elegendő annak megállapítása, hogy nem létezik ilyen beszámoló. Egyrészről ugyanis, amint azt a Bizottság a tárgyaláson is kifejtette, a 8279. sz. jelentés volt az egyetlen jelentés, amely az 1998. október 12–15. között folytatott misszióról készült, másrészről a megtámadott határozatban sincs utalás ilyen beszámolóra.

100 Ezt követően a felperes által hivatkozott 1998. december 1‑jei és december 9‑i UCLAF‑levelekkel kapcsolatban egyrészről meg kell állapítani, hogy a 2002. augusztus 6‑i jegyzék, amely felsorolja azokat a dokumentumokat, amelyekbe a felperes betekintett, hivatkozik az UCLAF 8281. sz., 1998. december 9‑i keltezésű levelére, amelyet utóbbi a török állandó képviseletnek küldött. Ezért meg kell állapítani, hogy a felperes ténylegesen betekintett e dokumentumba. Másrészről az 1998. december 1‑jei levelet illetően az Elsőfokú Bíróság írásbeli kérdésére válaszolva a Bizottság kifejtette, hogy e levél nem létezik, és téves az ellenkérelmében szereplő hivatkozás az UCLAF 1998. december 1‑jei levelére. E tekintetben meg kell állapítani, hogy e magyarázatot megerősíti a 2002. augusztus 6‑i jegyzék is, amely 1998. december 1‑je vonatkozásában csak a török igazságügyi minisztérium UCLAF‑nak küldött levelét említi.

101 A Bizottság és az UCLAF által a török hatóságokkal és a tagállamok vámhatóságaival folytatott levelezésével kapcsolatban elég azt rögzíteni, hogy nem merül fel egyetlen olyan körülmény sem, amely alapján azt lehetne feltételezni, hogy a Bizottság a megtámadott határozatát az eljárási aktában lévőktől eltérő dokumentumokra alapozta, amely aktához a felperes is hozzáfért a 2002. augusztus 6‑i betekintés alkalmával.

102 Az igazgatási eljárás folyamán a felperes nem nyújtott be kérelmet az eljárási akta más részeihez való hozzáférés iránt. Azzal kapcsolatban, hogy a felperes hozzáférés iránti kérelmet nyújtott be a megtámadott határozat elfogadását és a jelen kereset megindítását követően, meg kell állapítani, hogy ennek nincs jelentősége annak megítélésében, hogy esetlegesen sérült‑e a felperes védelemhez való joga az igazgatási eljárás során, és ez nem érinti az említett határozat jogszerűségét sem. Mindenesetre meg kell állapítani, hogy a Bizottság 2003. július 10‑i levelében közölte a felperessel, hogy megtekintheti a kérdéses dokumentumokat az EK 255. cikk alapján benyújtott kérelemnek megfelelően. Márpedig a felperes nem tett eleget e felhívásnak.

103 Következésképpen az első jogalapot el kell utasítani.

B – A Vámkódex 239. cikke megsértésére alapított második jogalapról

104 A jelen jogalap négy részből tevődik össze. Az első rész a D 437214. sz. A.TR.1 szállítási bizonyítvány téves minősítésére vonatkozik. A második és harmadik rész a török hatóságok, illetve a Bizottság terhére rótt súlyos mulasztásokat ismerteti. Végül a negyedik rész a kereskedelmi kockázat megítélésére, és arra vonatkozik, hogy a felperes nem volt nyilvánvalóan gondatlan.

1. A D 437214. sz. A.TR.1 szállítási bizonyítványról

a) A felek érvei

105 A felperes azt állítja, hogy tévedett a Bizottság a megtámadott határozat vitatott részében, amikor a D 437214. sz. A.TR.1 bizonyítványt azon bizonyítványok közé sorolta, amelyeket nem eredetinek minősítettek. A felperes szerint az ügy irataiból kitűnik, hogy e bizonyítványt egyszerűen érvénytelennek kellett volna tekinteni, következésképpen az ahhoz kapcsolódó behozatali vámokat vissza kellett volna fizetni. Az eljárási akta több irata is bizonyítja, hogy a török hatóságok nem minősítették hamisnak a D 437214. sz. bizonyítványt. A felperes 2002. december 17‑i levelében már jelezte e tévedést a Bizottságnak.

106 A felperes elsősorban úgy érvel, hogy csupán a török vámhatóságnak (Prime Minister, Undersecretariate for Customs) az olasz vámhatóságnak küldött 1999. március 8‑i levele igazolhatja azt, hogy az említett bizonyítvány nem eredeti. Azonban ott nem határozták meg, hogy a bizonyítvány szabálytalan vagy nem eredeti, hanem csak azt állították, hogy „azt nem [a török vámkirendeltség] állította ki és hitelesítette” (was not issued and endorsed by our customs office).

107 A felperes másodsorban azonban előadja, hogy e levelet megcáfolták a török hatóságok, különösen a török állandó képviselet 1999. április 22‑i levelében, ahol egyértelműen közölték, hogy a kérdéses bizonyítvány „nem [volt] megfelelő, és nem a szabályok szerint állították ki” ([was] not correct and [was] not issued according to the rules), azaz szabálytalanul állították ki.

108 A felperes válaszában megjegyzi, hogy a „not correct” kifejezés egyértelműen azt jelenti, hogy a kérdéses bizonyítvány szabálytalan volt. A „not issued according to the rules” fordulat csak egyetlen értelmezést tesz lehetővé, mégpedig azt, hogy az említett bizonyítványt az áruk származásáról szóló törökországi szabályok megsértésével a török vámhatóság készítette és állította ki. E feltevést erősíti az a mondat is, hogy „megállapításra került, hogy e dokumentumokat árutovábbítás céljára állították ki” (it has been understood that these documents had been issued for transit trade), amely ugyanebben a levélben szerepel. A török vámhatóság tehát elismerte, hogy árutovábbítási eljárás keretében is szállítási bizonyítványokat állított ki, nevezetesen Iránból származó olyan almalésűrítményre, amelyet nem aktív feldolgozási eljárásban és nem Törökországban dolgoztak fel.

109 Harmadsorban a felperes hangsúlyozza, hogy a török állandó képviselet 1999. április 22‑i levele a D 437214. sz. A.TR.1 bizonyítvánnyal együtt két másik szállítási bizonyítványt, mégpedig a C 982920. és a C 982938. hivatkozási számút is megemlíti. A török állandó képviselet úgy ítélte meg, hogy e bizonyítványok „nem [voltak] megfelelőek, és nem a szabályok szerint állították ki őket” ([were] not correct and were not issued according to the rules), anélkül hogy közöttük különbséget tettek volna. Márpedig a felperes azon behozatali vám visszafizetését kérte, amely e két bizonyítvánnyal kapcsolatos. Az olasz vámhatóságok e két bizonyítványt érvénytelennek minősítették, és azon bizonyítványcsomaghoz sorolták, amellyel kapcsolatban a megtámadott határozat elrendeli a vámok visszafizetését. A felperes tehát kijelenti, hogy nem látja okát annak, hogy a D 437214. sz. bizonyítványt jogi vagy ténybeli alapon másképpen kellene megítélni, mint a C 982920. és a C 982938. sz. bizonyítványt. A Bizottság állításával ellentétben az 1999. április 22‑i levél nem helyesbíti az 1999. március 8‑i levelet, mivel nem is hivatkozik rá kifejezetten, és kizárólag a korábbi levelek említésére szorítkozik.

110 Negyedsorban a felperes úgy érvel, hogy feltevésének helyességét a török állandó képviselet 1999. augusztus 10‑i levele is megerősíti. E levél 3. oldalának X. pontjában újból megerősítik, hogy az 1999. április 22‑i levélben említett szállítási bizonyítványokat, beleértve a D 437214. sz. bizonyítványt is, olyan árutovábbítási eljárásban állították ki, amely nem Törökországból származó almalére vonatkozik. E levél már nem tér ki arra, hogy e bizonyítványok nem eredetiek, vagy hamisítottak. Az UCLAF‑nak a török állandó képviseletnek küldött 1998. december 9‑i levele ugyanezt az értékelést tartalmazta azáltal, hogy „nem megfelelőnek” (not correct) minősítette a D 437214. sz. A.TR.1 bizonyítványt.

111 Végül a felperes válaszában vitatja a Bizottság azon feltevését, miszerint az olasz vámhatóság 2003. március 24‑i levele megerősíti, hogy a kérdéses bizonyítvány nem eredeti. A felperes szerint az olasz hatóságok ott csak a török vámhatóság 1999. március 8‑i levelére hivatkoznak, anélkül azonban, hogy megjegyzést fűznének a török állandó képviselet szintén mellékelt 1999. április 22‑i leveléhez. Ezen túlmenően az olasz pénzügyminisztériumnak az eljárási aktához mellékelt 1999. május 18‑i levele valószínűleg a török állandó képviselet 1999. április 22‑i levelére és a D 437214. sz. bizonyítványra vonatkozott, amikor azt közölte, hogy szabálytalan bizonyítványról van szó. Az olasz vámhatóságok újból megerősítés iránti kérelemmel fordultak a török vámhatósághoz aziránt, hogy pontosítsa a D 437214. sz. bizonyítvány minősítése tárgyában, anélkül hogy utóbbi egyáltalán válaszolt volna.

112 A Bizottság először is hangsúlyozza, hogy a jelen esetben alkalmazandó szabályozás szerint a társulási megállapodás keretében a török hatóságok illetékesek annak megállapítására, hogy valódiak‑e, vagy sem a török származású bizonyítványok. Ezzel kapcsolatban a Bizottság arra emlékeztet, hogy az Elsőfokú Bíróság a fent hivatkozott (77. pont) Bonn Fleisch Ex‑ und Import kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében úgy ítélte meg, hogy a Bizottság elfogadhatja a spanyol hatóságok arra vonatkozó nyilatkozatait, hogy nem eredetiek a behozatali bizonyítványok kivonatai, és e tekintetben nem köteles a maga részéről kiegészítő vizsgálat lefolytatására. A Bizottság megítélése szerint, ha bízhat a tagállami hatóságoknak az ilyen dokumentumok valódiságára vonatkozó nyilatkozataiban, ugyanez annál inkább érvényes egy olyan harmadik ország hatóságait illetően, amely országot nem kötelezi az EK‑Szerződés, és amely ország nem tartozik a Bizottság vonatkozó hatáskörébe.

113 Ezt követően a Bizottság vitatja az említésre került különböző levelek felperesi olvasatát, és úgy érvel, hogy – mivel a kérdéses bizonyítványt a török hatóságok hamisnak minősítették – vele szemben semmilyen tévedés nem róható fel.

114 A Bizottság ugyanis akként érvel, hogy a török vámhatóság 1999. március 8‑i levelét úgy kell értelmezni, hogy a szóban forgó bizonyítvány hamisnak bizonyult, mivel nem a török vámhatóságok állították ki. Márpedig a Bizottság megítélése szerint a török hatóságok soha és semmilyen dokumentumban nem vonták vissza az 1999. március 8‑i ténymegállapításukat, miszerint a kérdéses árukra vonatkozó szállítási bizonyítványt nem a szerveik állították ki.

115 A Bizottság először is azt állítja, hogy a török állandó képviselet 1999. április 22‑i levelében nem vonta vissza előző megállapítását, miszerint a bizonyítvány hamis, hanem pusztán megállapította, hogy az nem volt megfelelő, és azt nem a vonatkozó szabályozás szerint állították ki.

116 Másodszor az 1999. május 6‑i levelében az UCLAF, valamint az 1999. május 18‑i levelében az olasz fővámhivatal is megerősítette, hogy az említett bizonyítványt hamisították, amely két levélre az olasz vámhatóságok is hivatkoznak a Bizottságnak küldött 2003. január 24‑i levelükben. A felperessel e megállapításokat a 2003. március 18‑i levélben közölték.

117 Harmadszor az olasz vámhatóságok a 2002. június 7‑i és a 2003. szeptember 10‑i levelükben szintén megerősítették a Bizottság felé, hogy a török vámhatóság megállapította, hogy a bizonyítvány hamisított.

118 Negyedszer a Bizottság előadja, hogy a török vámhatóság az olasz vámhatóságnak küldött 2003. augusztus 22‑i levelében ismételten megerősítette 1999. március 8‑i megállapítását, és közölte, hogy az említett bizonyítvány hamisított. Ott kifejtette továbbá, hogy az adott ügyben illetékes török vámhatóság felügyeleti szerve felülvizsgálta az ügyet, és megállapította, hogy az említett bizonyítvány hamisított.

119 Végül a Bizottság hangsúlyozza, hogy nem bír jelentőséggel azon felperesi állítás, miszerint a török vámhatóság a tranzitkereskedelem céljából is állított ki szállítási bizonyítványokat. A Bizottság megítélése szerint a felperes olyan pontosan meg nem jelölt szállítási bizonyítványokra hivatkozik, amelyek nem képezik tárgyát a jelen eljárásnak. Másrészről a pontosan meg nem jelölt bizonyítványokat, amelyekre a felperes hivatkozik, nem a tranzitkereskedelem céljából állították ki a török hatóságok, hanem éppen ellenkezőleg azok olyan árukra vonatkoztak, amelyek tranzitkereskedelemből származtak.

b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

120 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az áruk származásának meghatározása az exportáló és az importáló állam hatóságai közötti hatáskörmegosztáson alapul oly módon, hogy a származást az exportáló állam hatóságai állapítják meg, és e rendszer működésének ellenőrzését az érdekelt hatóságok közötti együttműködés biztosítja. E rendszert az a körülmény indokolja, hogy az exportáló állam hatóságai vannak leginkább abban a helyzetben, hogy közvetlenül megvizsgálják az érintett termék származását meghatározó tényezőket (a Bíróság C‑153/94. és C‑204/94. sz., Faroe Seafood és társai egyesített ügyekben 1996. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., I‑2465. o.] 19. pontja).

121 Az előírt rendszer csak úgy működhet, ha az importáló állam vámhatósága elismeri az exportáló állam hatóságainak jogszerűen végzett értékelését (a fent hivatkozott Faroe Seafood és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 20. pontja). A tagállami vámhatóságoknak azért kell elfogadniuk az ilyen határozatokat, hogy a Közösség a maga részéről a szabadkereskedelmi megállapodásokban részes más országok hatóságaitól is megkövetelhesse, hogy tartsák tiszteletben azokat a tagállami vámhatósági határozatokat, amelyek a Közösségből ezen országokba kivitt termékek származására vonatkoznak (a Bíróság 218/83. sz., Les Gyorss Savoyards ügyben 1984. július 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1984., 3105. o.] 27. pontja).

122 A jelen esetben annak eldöntéséhez, hogy a Bizottság helyesen állapította‑e meg, hogy a D 437214. sz. bizonyítvány hamisított, meg kell vizsgálni a Bizottság, az olasz vámhatóságok és az illetékes török hatóságok között lezajlott levélváltást. E tekintetben rögzíteni kell, hogy a Bizottság a megtámadott határozat azon részében, amely a hamisított bizonyítványokra vonatkozik, alapvetően a török hatóságok ravennai vámhivatalnak küldött 1999. március 8‑i levelére támaszkodott.

123 Márpedig e levél melléklete tartalmazza annak a 32 bizonyítványnak a jegyzékét, amelyeket a török hatóságok hamisítványnak minősítettek, ezek között pedig ott van a D 437214. sz. bizonyítvány is. E tekintetben meg kell állapítani, hogy a török hatóságok által ebben a levélben használt fordulat, azaz „a mellékletben felsorolt bizonyítványok nem megfelelőek, és azokat nem vámkirendeltségünk állította ki és hitelesítette” (the certificates that have been listed in annex are not correct and were not issued and endorsed by our customs office), egyértelműen arra utal, hogy a török hatóságok megállapították, hogy a felsorolt bizonyítványok hamisítottak.

124 Meg kell állapítani azonban, hogy a török hatóságok 1999. március 8‑i levele és az azt követő levelek tartalmának összehasonlítása ellentmodásra utal a D 437214. sz. bizonyítvány minősítésével kapcsolatban. Így a török állandó képviselet UCLAF‑nak küldött 1999. április 22‑i, angol nyelven írt levele hat bizonyítványra, közöttük a kérdéses bizonyítványra hivatkozik, és azokat akként minősíti, hogy „nem megfelelő[ek], és nem a [származási] szabályok szerint állították ki” őket (not correct and […] not issued according to the rules). Ugyenezen levél szerint e hat bizonyítványt tranzitkereskedelem céljára állították ki.

125 Úgy tűnik tehát, hogy az 1999. március 8‑i és az 1999. április 22‑i levélben kifejtett megállapítások közötti eltérés a „not correct […] and not issued according to the rules” kifejezésre vonatkozó értelmezésből fakad. Még ha az UCLAF 1998. december 9‑i leveleiben megismételt „not correct” kifejezés nem is dönti el az esetleges hamisítás kérdését, azért e kifejezést mégiscsak úgy lehet értelmezni, hogy a kérdéses bizonyítványokat nem hamisították.

126 Azt, hogy a felmerült ellentmondásra tekintettel a D 437214. sz. bizonyítvány hamisított, vagy csak szabálytalan, nem lehet egyértelműen levezetni azokból a bizonyítékokból, amelyekkel a Bizottság rendelkezett a megtámadott határozat elfogadása előtt. E megállapítást egyáltalán nem cáfolják azok a bizottsági érvek, amelyek az olasz hatóságok 2003. január 24‑i és 2002. június 7‑i keltezésű leveleinek tartalmán alapulnak.

127 Először is a 2003. január 24‑i levél két levélre, azaz az UCLAF 1999. május 6‑i és a római központi vámigazgatóság 1999. május 18‑i levelére hivatkozik. Márpedig meg kell állapítani, hogy e két utóbbi levél a török hatóságok 1999. április 22‑i levelében foglalt megállapításokra támaszkodik. Továbbá a 2002. június 7‑i levél esetében úgy tűnik, hogy a hamisítottnak minősített bizonyítványok felsorolására szorítkozik, és különösen a török hatóságok 1999. március 8‑i levelére támaszkodik, anélkül hogy azt új körülménnyel egészítené ki. Márpedig a felperes a 2001. november 12‑i levelében jelezte a Bizottságnak, hogy a török állandó képviselet 1999. április 22‑i leveléből az tűnik ki, hogy a D 437214. sz. bizonyítványt nem hamisítottnak, hanem nem megfelelőnek kell minősíteni.

128 A fentiekből következik, hogy a Bizottság – a felmerült eltérésekre tekintettel – a megtámadott határozat elfogadása előtt érvényesen nem állapíthatta meg, hogy a D 437214. sz. bizonyítvány hamisított.

129 Rögzíteni kell azonban, hogy a felperes a 2002. december 17‑i levelében, azaz a megtámadott jogi aktus elfogadását követően benyújtott kérelem nyomán a Bizottság ismételten megkereste az olasz hatóságokat a kérdéses bizonyítvány minősítése tárgyában. Utóbbiak szükségesnek látták további megerősítés kérését a török hatóságoktól. A török hatóságok 2003. augusztus 22‑i levelükben nemcsak megerősítették a 1999. március 8‑i levelükben foglalt megállapításokat, hanem még azt is közölték, hogy a vámfelügyeletük megállapította, hogy a D 437214. sz. bizonyítvány minden kétséget kizáróan hamisított.

130 Meg kell tehát állapítani, hogy csak ez utóbbi levélben foglalt megerősítéstől kezdve tette lehetővé az eljárási akta a Bizottság számára, hogy bizonyossággal kijelentse, hogy a kérdéses bizonyítvány hamisítvány. Következésképpen a fent említett bizonyítékok alapján a Bizottság érvényesen nem utasíthatta volna el a D 437214. sz. bizonyítvánnyal fedezett árukra vonatkozó vámok visszafizetését a megtámadott határozat elfogadásakor, hanem az említett bizonyítékok alapján az említett visszafizetés felfüggesztésére kellett volna szorítkoznia.

131 Azonban önmagában ez a megfontolás mégsem elegendő a megtámadott határozat megsemmisítéséhez.

132 A felperesnek ugyanis nem fűződik jogos érdeke a határozat alaki hiba miatti megsemmisítéséhez abban az esetben, ha a határozat megsemmisítésével csak a megsemmisített határozattal érdemben azonos új határozat meghozatalára kerülhetne sor (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑16/02. sz., Audi kontra OHMI (TDI) ügyben 2003. december 3‑án hozott ítélet [EBHT 2003., II‑5167. o.] 97. és 98. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Márpedig a jelen esetben a fenti 129. pontból következik, hogy a D 437214. sz. bizonyítványt hamisnak kell minősíteni.

133 Ezért meg kell állapítani, hogy a felperesnek nem fűződik jogos érdeke a megtámadott határozat részleges megsemmisítéséhez, amennyiben ezáltal csupán egy érdemben azonos új határozat meghozatalára kerülhetne sor. Ennélfogva a második jogalap jelen részét mint hatástalant kell elutasítani.

2. A török hatóságoknak felróható mulasztásokról

134 A felperes lényegében úgy érvel, hogy a török hatóságok súlyosan mesértették a társulási megállapodás és annak kiegészítő rendelkezései alapján őket terhelő kötelezettségeket. Azáltal ugyanis, hogy hamisnak minősítették a 32 vitatott bizonyítványt, nem csupán eltitkolták az igazságot, hanem még rendszeresen jogellenes magatartást is tanúsítottak, amikor nem Törökországból származó áruk tekintetében szállítási bizonyítványokat állítottak ki. A felperes megítélése szerint visszaéltek a társulási megállapodásban szabályozott preferenciális rendszerrel annak érdekében, hogy az Európai Unióba vámkedvezménnyel exportálhassanak jelentős mennyiségben harmadik országokból származó árut, azáltal hogy azokat a szállítási bizonyítványok kiállítása révén török termékként mutassák be. E politikát nyilvánvalóvá teszi az a gyors ütem, amelyben a török behozatalok és kivitelek 1993 és 1996 között növekedtek. A felperes szerint a jelen esetben a vitatott bizonyítványok valódi dokumentumok, amelyeket a mersini (Törökország) vámhivatal vett nyilvántartásba, és állított ki.

135 A Bizottság lényegében elutasítja a felperes érveit, és előadja, hogy az egész keresetlevél azon az állításon alapul, miszerint a 32 vitatott bizonyítvány nem hamisítvány, ellenben azokat a mersini török vámhatóság bocsátotta ki, amely azokkal kapcsolatban valótlanságokat állított. Viszont a Bizottság megítélése szerint a felperes egyáltalán nem tud bizonyítékot szolgáltatni e feltevés alátámasztására, amelyet egyébként a török hatóságok egyértelmű és pontos nyilatkozatai is cáfolnak.

a) A bélyegző‑ és aláírásmintákról

A felek érvei

136 A felperes elsősorban úgy érvel, hogy a vitatott bizonyítványokon lévő bélyegzőlenyomatok és aláírások azt mutatják, hogy azokat valószínűleg a török hatóságok állították ki és hitelesítették.

137 A felperes megítélése szerint a török fővámhivatal megerősítette, hogy megküldte a Bizottságnak a bélyegzőlenyomatok mintáit, amelyeket még 1995 előtt a Közösség valamennyi nemzeti vámhatóságának megküldtek. Ezen állítás alátámasztására a felperes előadja, hogy az olasz pénzügyminisztérium lehetővé tette számára, hogy fénymásolatot készítsen öt olyan dokumentumról, amellyel a Bizottság is rendelkezik, és amelyek tanúsítják, hogy a török hatóságok megküldték az olasz hatóságoknak és a Bizottságnak a kérdéses minták másolatait.

138 Márpedig az olasz vámhatóságok, amelyek birtokában vannak tehát az eredeti bélyegzők másolatai, összehasonlították a vitatott bizonyítványokon szereplő bélyegzőket és aláírásokat, és azokat mégis elfogadták. Továbbá a vitatott, nem eredetinek vagy hamisítottnak tekintett bizonyítványok másolatai nem különböznek a szabályosnak minősített egyéb bizonyítványoktól. Másfelől a bizonyítványokon vagy legalábbis a másolatokon használt bélyegzők lenyomata gyenge, és azok alig olvashatók. Márpedig a mersini vámosok megerősítették a felperes számára, hogy az általuk használt bélyegzők alig olvashatók.

139 A felperes másodsorban azt állítja, hogy a török hatóságok azon kötelezettsége, hogy közöljék a Bizottsággal a vámhivatalaik által a szállítási bizonyítványok hitelesítésére használt bélyegzőlenyomatok és aláírások mintáit, úgy a Török Köztársasággal létrejött preferenciális rendszerből, mint a Vámkódex végrehajtási rendeletének 93. cikkéből is ered. Ellentétben a Bizottság vélekedésével, az 1/96 határozat 4. cikke visszautal a Vámkódex végrehajtási rendeletének 93. cikkére, és azt alkalmazza is, mivel az ott használt „FORM »A«” szót az „A.TR.1” szóval kell helyettesíteni. Nem szükséges tehát belefoglalni a Társulási Tanács határozataiba a mintaközlési kötelezettséget. A Bizottság alaptalanul állítja a származási szabályokkal kapcsolatban, hogy a társulási megállapodásra és a Társulási Tanács vonatkozó rendelkezéseire való visszautalás a Vámkódex 27. cikkének a) pontjában, és 20. cikke (3) bekezdésének d) pontjában kizárja annak kötelezettségét, hogy továbbítsák az említett mintákat.

140 Továbbá a mintaközlési kötelezettség nem pusztán az 1/96 határozat 12. cikkének (5) bekezdésében előírt egyszerűsített eljárás szerint kiállított bizonyítványokra érvényes, hanem általános jelleggel alkalmazandó, és alapját képezi az említett bizonyítványok valódiságára és szabályosságára irányuló ellenőrzésnek. E kötelezettség az 1/95 határozat 26. cikkéből is ered annyiban, amennyiben az a mezőgazdasági termékkereskedelem preferenciális rendszerének fokozatos javítására irányul.

141 A Bizottság azon érvével kapcsolatban, miszerint a Török Köztársaság nem tagja a Közösségnek, tehát szuverén joga, hogy vállalja‑e, vagy sem e közlési kötelezettséget, a felperes előadja, hogy számos más szuverén állam létezik, amellyel a hatósági együttműködés keretében a bélyegzők és aláírások közlésében állapodtak meg. A felperes példaként említi az Izrael Állammal létrejött 2000. június 21‑i euro‑mediterrán megállapodást (HL L 147., 1. o.).

142 Végül a felperes hangsúlyozza, hogy ha az Európai Unión belül, annak vámuniójában és egységes mezőgazdasági piacán fennáll a nemzeti vámhatóság bélyegzőinek és aláírásainak Bizottsággal való közlésének kötelezettsége azon bizonyítványokkal kapcsolatban, amelyeket az 1994. évi általános vám‑ és kereskedelmi egyezmény (GATT) alapján bocsátottak ki, ennek annál inkább érvényesnek kell lennie a fent hivatkozott rendelkezések alapján a Közösség és a Török Köztársaság közötti kapcsolatokban.

143 A Bizottság mindenekelőtt azt állítja, hogy a török hatóságok nem voltak kötelesek közölni vele a vámhivatalaik által használt bélyegzők és aláírások mintáit. A Bizottság megítélése szerint a jelen esetben nem alkalmazható a Vámkódex végrehajtási rendeletének 93. cikke, mivel az egyrészről kizárólag az APR‑nyomtatványokra és a FORM „A” származási bizonyítványokra vonatkozik, amelyek csak a fejlődő országokból származó áruk behozatalát érintik, másrészről a Vámkódex 20. cikke nem írja elő annak értelemszerű alkalmazását a társulási megállapodás keretében.

144 Ezt követően a Bizottság előadja, hogy a mezőgazdasági termékekre vonatkozó behozatali és kiviteli engedélyek, valamint előzetes rögzítési igazolások rendszerének alkalmazására vonatkozó közös részletes szabályok megállapításáról szóló, 1988. november 16‑i 3719/88/EGK bizottsági rendelet (HL L 331., 1. o.) 28. cikkének (4) bekezdése, ahogyan azt az Elsőfokú Bíróság a fent hivatkozott Bonn Fleisch Ex‑ und Import kontra Bizottság ügyben hozott ítéletében értelmezte, nem ír elő ilyen közlési kötelezettséget, mivel e rendelet 1. cikke korlátozza a rendelet hatályát. Nem említi ugyanis a vámuniót és/vagy a társulási megállapodást, és a Társulási Tanács határozatai, és/vagy az azokat jóváhagyó közösségi rendeletek sem nyilvánítják értelemszerűen alkalmazandónak a 3719/88/EGK rendeletet ebben az összefüggésben.

145 Másfelől a Bizottság úgy ítéli meg, hogy az Európai Uniót és Izrael Államot kötelező mediterrán megállapodással vont párhuzamból nem lehet a Vámkódex végrehajtási rendelete 93. cikkének alkalmazandóságára következtetni. Ennek ugyanis ellentmond a társulási megállapodás és a Társulási Tanács határozatainak egyértelmű szövege.

146 A Bizottság továbbá úgy ítéli meg, hogy a felperes nem veszi figyelembe azt a körülményt, hogy a társulási megállapodásban előírt eljárás szerint annak vizsgálata, hogy az A.TR.1 szállítási bizonyítványok nem valódiak, és ennek esetleges megállapítása nem a Közösség intézményeire, hanem az illetékes török hatóságokra hárul. Márpedig a Bizottság megítélése szerint a török hatóságok több ízben is, különösen a fent említett 1999. március 8‑i levélben, egyértelműen kijelentették, hogy a 32 vitatott bizonyítvány nem valódi, tekintettel arra, hogy azokat hamisították. Ezért nincs jelentőségük a felperes feltételezéseinek a vitatott bizonyítványok valódiságát illetően.

147 Végül a felperes azon állításával szemben, miszerint a bélyegzőlenyomatok alig olvashatóak vagy kopottak, a Bizottság úgy érvel, hogy – mivel a felperes másolatokra hivatkozik – ez nem jelenti szükségképpen azt, hogy az eredetin a török hatóságok által használt bélyegzők is kopottak vagy olvashatatlanok. Másrészről az, hogy a bélyegzők régiek, illetve az, hogy a lenyomatuk olvasható, egyáltalán nem utal arra, hogy a kérdéses bizonyítványokat mégis a török hatóságok állították ki.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

– Előzetes észrevételek

148 Bevezetésként meg kell jegyezni, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint annak megítéléséhez, hogy történtek‑e olyan mulasztások harmadik országok hatóságainak és/vagy a Bizottságnak a részéről, amelyek a Vámkódex 239. cikke értelmében különleges helyzetet képezhetnek, minden egyes esetben vizsgálni kell azoknak a kötelezettségeknek a valós természetét, amelyet az alkalmazandó szabályozás e hatóságok, illetve a Bizottság terhére ró (a fent hivatkozott Hyper kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 117. pontja).

149 Ezzel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy a felperes érvelése alapvetően azon a feltevésen alapul, hogy a vitatott bizonyítványokat valójában a török hatóságok állították ki és hitelesítették. A felperes a török hatóságokkal szemben különböző mulasztásokat kifogásol, amelyek feltevése megalapozottságára utalnak. Így a felperes akként érvel, hogy különleges helyzete a jelen eset összes körülményéből, és különösen azon mulasztásokhoz kapcsolódó körülményekből ered, amelyekkel a török hatóságokat vádolja.

– Az ügy érdeméről

150 A bélyegzőkkel és aláírásokkal kapcsolatos és a török hatóságok terhére rótt mulasztásokat illetően meg kell jegyezni, hogy nem bírnak jelentőséggel a felperes arra alapított érvei, hogy állítólag valódiak a vitatott bizonyítványokon szereplő bélyegzők és aláírások. Annak megállapítása ugyanis, hogy valódiak vagy hamisítottak‑e a hatósági dokumentumok, kizárólag a hatóságok hatáskörébe tartozik, amint arra a fenti 120. és 121. pont is emlékeztet. Márpedig a jelen esetben a török hatóságok megállapították, hogy a vitatott bizonyítványok hamisítottak. Ennélfogva, még ha el is fogadjuk, hogy a mersini vámhatóságok rendelkezésére álló eredeti bélyegzők alig voltak olvashatók, nincs jelentősége annak a körülménynek, hogy a vitatott bizonyítványokon szereplő bélyegzők szintén alig olvashatók. Azonos következtetés adódik a felperes azon érvei tekintetében is, amelyek a vitatott bizonyítványoknak a felperes birtokában lévő másolatai és a nem hamisított bizonyítványok közötti hasonlóságra utalnak.

151 Végül el kell utasítani a felperes azon érvét is, miszerint az alapján, hogy az olasz vámhatóságok összehasonlították a rendelkezésükre álló lenyomatmintákat a vitatott bizonyítványokkal azok elfogadása előtt, arra lehet jutni, hogy azok valódiak. Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik ugyanis, hogy a kötelezett nem bízhatott jogosan a bizonyítványok érvényességében azon az alapon, hogy valamely tagállam vámhatóságai azokat eredetileg elfogadták, mivel a nyilatkozatok hatóságok általi kezdeti elfogadása egyáltalán nem zárja ki az utólagos ellenőrzés lehetőségét (lásd a fent hivatkozott Faroe Seafood és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 93. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

152 Ezért a felperes ezzel kapcsolatos érvei nem teszik lehetővé számára, hogy olyan igazoló körülmények fennállását bizonyítsa, amelyek különleges helyzetet képezhetnek, úgyhogy azokat el kell utasítani.

b) A bizonyítványok török hatóságok általi nyilvántartásba vételéről

A felek érvei

153 A felperes azt állítja, hogy a vitatott bizonyítványok valódiságát megerősíti az a körülmény, hogy azokat hivatalosan nyilvántartásba vették. E tekintetben a felperes azt állítja, hogy a mersini vámhivatal nyilvántartása tartalmazza a 32 vitatott bizonyítvány nyilvántartási számát. Ezen állítás alátámasztására a felperes előadja, hogy a meghatalmazottai megtekintették a mersini vámhatóság nyilvántartásait, és arra kérték a vámhatóság egyik török tisztviselőjét, hogy bocsásson rendelkezésükre egy másolatot. Utóbbi, noha kezdetben hajlandóságot mutatott a kérés teljesítésére, később – fenyegetés hatására – elutasította azt.

154 A török hatóságok azon kötelezettségével kapcsolatban, miszerint be kell jegyezniük a vámügyi nyilvántartásba az A.TR.1 bizonyítványok azonosítószámait, a felperes kétségbe vonja a Bizottság azon érvét, miszerint nincs olyan társulási tanácsi határozat, amely erre kötelezné őket. A felperes megítélése szerint e bejegyzés a török belső jogrend körébe tartozik. E bejegyzés olyan magától értetődő, hogy nem igényli a Társulási Tanács határozatát.

155 Mindazonáltal a gondos kölcsönös segítségnyújtás nem pusztán az A.TR.1 bizonyítványok bejegyzését követeli meg, hanem azt is, hogy azokat Törökországban archiválják. Ezzel kapcsolatban a felperes az 1/95 határozat 7. melléklete 7. cikkének (2) bekezdésére hivatkozik, miszerint a segítségnyújtás iránti kérelemeket a kérelmezett szerződő fél jogszabályainak megfelelően kell teljesíteni. E rendelkezés a török vámhatóságokat is arra kötelezi, hogy vegyék nyilvántartásba az általuk kiállított bizonyítványokat legalább azon adatok tekintetében, amelyeket az A.TR.1 nyomtatvány 12. rovatában kell feltüntetni. A bizonyítványok bejegyzése, amelynek hiányában teljességgel lehetetlen lenne információt adni azok valódiságáról és szabályosságáról, meghatározó alapját képezi a török és közösségi hatóságok közötti együttműködésnek a preferenciális rendszer keretében.

156 Továbbá a felperes szerint az 1/96 határozat 8. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy az A.TR.1 szállítási bizonyítványt az exportáló állam vámhatóságai hitelesítik. Az 1/96 határozat II. melléklete II. részének (12) bekezdése előírja, hogy a 12. rovatot az illetékes hatóság tölti ki. A jelen esetben a 32 db vitatott A.TR.1 nyomtatvány közül valamennyi esetében a 12. rovat nemcsak aláírással ellátott pecsétet tartalmazott, hanem a pontos dátum alatt külön nyilvántartási számot is, amelyet be kellett vezetni az illetékes vámhatóság nyilvántartásába is.

157 Végül a felperes úgy érvel, hogy a 32 vitatott bizonyítvány vizsgálata azt mutatja, hogy azok megfelelnek a hatályban lévő jogszerű mintáknak (az 1/96 határozat 10. cikke (2) bekezdésének második albekezdése és 1. melléklete). A jelen esetben a bal alsó szélükön hivatkoznak a felhatalmazott nyomdára, és feltüntetik annak nevét, címét, valamint megkülönböztető jelzetét, amely – mint egy sorszám – lehetővé teszi az azonosítást. A Bizottság azon érvével kapcsolatban, miszerint a hamisítók valószínűleg az eredeti bizonyítványszámoknak leginkább megfelelő számokat használtak, a felperes kijelenti, hogy egyszerű spekulációról van szó.

158 A Bizottság előzetesen megjegyzi, hogy sem a társulási megállapodás, sem a Társulási Tanács határozatai nem írják elő olyan nyilvántartás vezetését, amely a vámhatósági bizonyítványok bejegyzésére szolgál.

159 Továbbá még ha el is fogadjuk, hogy létezik ilyen nyilvántartás, elképzelhető, hogy a török vámhatóságok a 32 db A.TR.1 bizonyítványt a felperes részére a vitatott termékértékesítésektől eltérő szállítmányokra állították ki. Lehetséges tehát, hogy a hamisítók 32 valódi bizonyítványt másoltak le, amelyek nem a felperessel bonyolított vitatott termékértékesítésekre vonatkoztak, abból a célból, hogy ezekre használják fel.

160 Végül a Bizottság előadja, hogy nem bír jelentőséggel a felperes állítása, miszerint a hamisított bizonyítványok megfelelnek a jogszerű mintáknak, tekintettel arra, hogy azok köztudomásúak. Azon állítással kapcsolatban, miszerint a vitatott bizonyítványokon rajta van a felhatalmazott törökországi nyomda neve, címe, jelzete és sorszáma, a Bizottság úgy érvel, hogy a 32 vitatott bizonyítvány közül csak néhány tartalmazza ezeket az adatokat, és nehéz egyértelműen meghatározni, hogy ezek a nyomtatott adatok ténylegesen nyomdák azonosító adatai, vagy csak kitalált megjelölések. E tekintetben a Bizottság megjegyzi, hogy még ha el is fogadjuk, hogy felhatalmazott nyomdák megjelöléséről volt szó, feltételezhető, hogy meglehetősen nagy számú, felhatalmazott nyomdákból származó valódi bizonyítvány volt forgalomban, ami lehetővé tette a hamisító számára, hogy közülük egy példányt vagy egy másolatot a hamisítvány elkészítése céljából megszerezzen.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

161 A bizonyítványok török hatóságok általi nyilvántartásba vételével kapcsolatban rögzíteni kell, hogy sem a társulási megállapodás, sem a végrehajtási rendelkezések nem írják elő kifejezetten ilyen nyilvántartás vezetését. Azonban az 1/96 határozat II. melléklete II. részének (12) bekezdése előírja, hogy az A.TR.1 bizonyítványok 12. rovatában fel kell tüntetni a dokumentum számát. Továbbá e határozat 13. cikke előírja, hogy amennyiben a bizonyítványt több lapon állítják ki, a kivonat 12. rovatában többek között fel kell tüntetni az eredeti bizonyítvány nyilvántartási számát. Lehetséges tehát, hogy az A.TR.1 bizonyítványokat nyilvántartásba vették a kibocsátó hatóságok, noha a felperes nem szolgáltatott egyetlen olyan bizonyítékot sem, amely alkalmas lenne annak alátámasztására, hogy létezik ilyen nyilvántartás.

162 Rögzíteni kell azonban, hogy még ha el is fogadnánk, hogy a vitatott bizonyítványok 12. rovatában szereplő számok szerepelnek a török vámhivatalok nyilvántartásában, ebből sem lehetne arra a következtetésre jutni, hogy valódi bizonyítványokról van szó. A hamisítóknak ugyanis, amint azt a Bizottság is joggal jegyzi meg, kifejezetten érdekében állt, hogy a hamisított bizonyítványokon a szabályos bizonyítvánnyal egyező nyilvántartási számot használjanak.

163 Márpedig a felperes nem hoz fel egyetlen olyan bizonyítékot sem, amely lehetővé tenné annak megállapítását, hogy az e nyilvántartásokban szereplő számok megegyeznek a vitatott bizonyítványokkal. Pusztán azt állítja, hogy képviselői megállapították, hogy léteznek e nyilvántartások, és kezdeményezi azok tanúkénti meghallgatását.

164 Ebből következik, hogy nincs jelentősége a felperes érveinek, így azokat el kell utasítani.

c) A török vámhatóságok közreműködéséről

A felek érvei

165 A felperes azt állítja, hogy a török vámhatóságok közreműködése nélkül lehetetlen lett volna megszerezni a szóban forgó árukat kísérő A.TR.1 bizonyítványt. A vonatkozó jogszabályok ugyanis kimerítően szabályozzák az A.TR.1 bizonyítványok visszaélésszerű alkalmazásának kockázatát, amelyeket az exportáló állam vámhatóságai – az ahhoz társuló nyilvántartásba vétellel együtt – nemcsak hitelesítenek, hanem a fedezett áruk szempontjából ellenőrzés alá is vonnak annak biztosítása érdekében, hogy az árukat valóban exportálták. Az A.TR.1 bizonyítványokat közvetlenül a kivitel megtörténtekor bocsátják az exportőr rendelkezésére, és a bizonyítvány csak kivételes jelleggel hitelesíthető a kivitelt követően (lásd az 1/96 határozat 8. cikkének (1) bekezdését, valamint az 5/72 határozat 4. cikkének (1) bekezdését). E rendelkezések biztosítják, hogy amikor az exportőr rendelkezésére bocsátják az A.TR.1 bizonyítványt, az illetékes vámhatóságnak még lehetősége legyen megvizsgálni, hogy a bizonyítvány megfelel‑e az áruk származásának.

166 A Bizottság úgy válaszol, hogy nincs jelentősége a felperes azon érveinek, amelyek a török hatóságoknak a vitatott bizonyítványok kiállításában való közreműködésére vonatkoznak. A Bizottság azt hangsúlyozza, hogy nem vitatott, hogy a jogi szabályozásnak ki kell zárnia azt, hogy A.TR.1 bizonyítványokat mutassanak be nem török származású termékek esetében. A jelen esetben az A.TR.1 bizonyítványok bemutatása a vitatott kivitelek esetében nem utal arra, hogy összejátszás valósult volna meg a török vámhatóságokkal.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

167 A török hatóságok közreműködésére vonatkozó érv tekintetében elegendő arra emlékeztetni, hogy a vitatott bizonyítványok hamisítványnak bizonyultak. Márpedig önmagában a hamisnak bizonyuló dokumentumok bemutatása nem teszi lehetővé az exportőrök és az azokat kibocsátó vámhatóságok közötti bármilyen összejátszás megállapítását.

168 Ez az érv tehát minden alapot nélkülöz, következésképpen el kell utasítani.

d) A közigazgatási együttműködésről szóló szabályok megsértéséről

A felek érvei

169 A felperes először is úgy érvel, hogy a török vámhatóságok a társulási megállapodás végrehajtási rendelkezései alapján közigazgatási együttműködésre kötelesek. A felperes e tekintetben az 1/96 határozat 15. cikkére, valamint az 1/95 határozat 26. cikkére és 7. mellékletére hivatkozik. A Bizottság azon érvével kapcsolatban, miszerint az 1/95 és 1/96 határozat csak 1995. december 31‑től volt alkalmazható, a felperes egyrészről azt állítja, hogy a közigazgatási együttműködési rendszer már a korábbi határozatok alapján is alkalmazható volt, másrészről azt állítja, hogy az 1/95 és 1/96 határozat e tekintetben kifejezett jogot állapít meg, amely a múltra is vonatkozik.

170 Márpedig szerinte a török vámhatóságok a jelen esetben megszegték azt a kötelezettséget, hogy gyorsan és hatékonyan közreműködjenek a szállítási bizonyítványokra vonatkozó vizsgálatban, és különösen azon kötelezettségüket szegték meg, hogy gyorsan közöljenek pontos információkat a vitatott bizonyítványok valódiságáról. Ezek a jogsértések indokolják azt a vélekedést, hogy a török vámhatóságok nagy valószínűséggel részt vettek azok kiállításában.

171 Ezt követően a felperes azokat az elveket ismerteti, amelyeket láthatóan a török hatóságok követtek annak érdekében, hogy egy A.TR.1 bizonyítványt szabálytalannak vagy hamisnak minősítsenek. Így tehát a feldolgozási eljárás keretében Törökországban feldolgozott, majd exportált, harmadik országokból származó gyümölcslé‑koncentrátumokra vonatkozó bizonyítványokat szabálytalannak ítélték, mivel azokat jogsértően hitelesítették. Ellenben a törökországi tranzitkereskedelmi rendszerhez (Transit‑Trade‑Regime) tartozó gyümölcslé‑koncentrátumokra kiállított A.TR.1 bizonyítványokat hamisnak tekintették. E megkülönböztetés érzékelhető az 1998. július 10‑i és 1999. október 1‑jei levelekben, amelyeket a török állandó képviselet küldött a Bizottság, illetve az OLAF részére, valamint az 1999. október 12‑i levélben, amelyet az UCLAF küldött a Guardia di Finanza (a pénzügyi természetű jogsértések üldözésével megbízott testület) részére. A felperes állítása szerint feltevését megerősíti az UCLAF‑misszió 1998. december 21‑i jelentése, amelyben azt állítják, hogy nem csak az exportőrök felelősek a helyzetért, és a mersini hivatalban alapos tényfeltárás szükséges.

172 Annak bizonyítására, hogy a közigazgatási együttműködés keretében a török hatóságok nem működtek együtt, a felperes elsősorban a török állandó képviseletnek az UCLAF részére küldött 1998. január 9‑i levelére hivatkozik, amelyben a török hatóságok közölték, hogy egyelőre nem szükséges, hogy az UCLAF képviselői Törökországba utazzanak. E tekintetben a felperes vitatja a Bizottság állítását, miszerint e levél nem az almalésűrítmények kivitelére vonatkozik.

173 Másodsorban a felperes úgy érvel, hogy a török állandó képviseletnek a fenti 41. pontban említett 1998. július 10‑i levele nem határozza meg pontosan, az összes A.TR.1 bizonyítvány 14. rovatában szereplő útmutatásnak megfelelően, hogy az ott említett 22 bizonyítvány nem valódi vagy szabálytalan, arra szorítkozik, hogy azokat „hamisnak” minősíti, amely fogalom mindkét lehetőséget magában foglalja. E tekintetben a felperes úgy érvel, hogy noha minden egyes A.TR.1 bizonyítvány 14. rovatának címe „[e]llenőrzés iránti kérelem”, illetve 15. rovatának címe „[a]z ellenőrzés eredménye”, nem mutattak be olyan dokumentumokat, amelyek a vitatott bizonyítványok ellenőrzése iránti kérelemre adott konkrét válaszra vonatkoznak.

174 Harmadsorban a felperes hangsúlyozza, hogy a vámügyekben illetékes kölni (Németország) bűnügyi rendőrség részére küldött 1999. augusztus 26‑i levelének C. pontjában a Bizottság megemlítette, hogy az OLAF arra kérte a török hatóságokat, hogy minden egyes érvénytelen bizonyítvány esetében pontosan határozzák meg, hogy hamisítványról, vagy pedig szabálytalan bizonyítványról van‑e szó. A felperes azonban kijelenti, hogy nincs tudomása arról, hogy e kérést teljesítették.

175 A török hatóságok ellentmondásos állításaival kapcsolatban a felperes úgy érvel, hogy egyes esetekben azonos tartalmú bizonyítványokat ítéltek szabályosnak, más esetekben szabálytalannak, végül a korábban hamisnak minősített bizonyítványokat később szabálytalannak minősítették. A Bizottság ellenkérelméhez mellékletként csatolt dokumentumjegyzék azt mutatja, hogy 1998‑ban és 1999‑ben 28 ízben történt levélváltás a török hatóságokkal, anélkül hogy a tények végül megállapíthatók lettek volna, és a török állandó képviselettel való levelezés is megszűnt 1999‑ben, mivel a török hatóságok 2000‑től teljesen megtagadták az együttműködést a Bizottsággal.

176 A felperes példaként említi a D 437214. sz. A.TR.1 bizonyítványt, amelynek minősítése az 1999. március 8‑i levélben foglalt hamisról később szabálytalanra változott.

177 Ugyanígy 1999. július 16‑a és szeptember 27‑e között a D 412662. sz. A.TR.1 bizonyítványt a török hatóságok egymást követően három különböző információközlésben nem megfelelőnek, részben megfelelőnek és végül valódinak minősítették (az 1999. július 16‑i, augusztus 19‑i és szeptember 27‑i levelek).

178 Továbbá a D 141591. sz. A.TR.1 bizonyítványt először hamisnak (az 1998. május 15‑i levél), ezt követően nem megfelelőnek (az 1999. augusztus 19‑i levél) minősítették amiatt, hogy az érintett áruk nem török származásúak. A felperes megítélése szerint a D 141591. sz. A.TR.1 bizonyítvány a C 982920. és C 982938. sz. A.TR.1 bizonyítványokhoz hasonlítható, amelyeket nem megfelelőnek minősítettek, és amelyek tekintetében a Bizottság lemondott a vámok utólagos beszedéséről. A Bizottság azon állításával kapcsolatban, miszerint a ravennai vámhivatal 1998. június 12‑i értesítésében közölte, hogy a D 141591. sz. A.TR.1 bizonyítvány hamis, a felperes úgy érvel, hogy ezt az iratot nem állt módjában megtekinteni az eljárási aktába történt betekintése során.

179 A közölt információk ellentmondásosságát a felperes szerint megerősítette a ravennai Tribunale civile e penale. E tekintetben a felperes úgy érvel, hogy a veronai (Olaszország) ügyészség is lezárta az ellene irányuló nyomozást, miután többek között megállapította, hogy a bűnügyi rendőrség bizonyítékok beszerzésére irányuló ismételt kérései válasz nélkül maradtak. A felperes szerint az illetékes veronai ügyész kérte a Guardia di Finanzát, hogy közölje vele, mely dokumentumok, körülmények és bizonyítékok alapján tekintették anyagi szempontból hamisnak a török hatóságok által kiállított bizonyítványokat, de az olasz hatóságok nem kaphattak választ.

180 Továbbá a felperes úgy ítéli meg, hogy az a körülmény, hogy a török vámhatóságok elismerték, hogy az ellenőrzés tárgyát képező 103 bizonyítvány közül 17 vagy – amennyiban a D 437214. sz. A.TR.1 bizonyítványt kizárjuk – 16 szabálytalan volt, azt jelenti, hogy azokat szándékosan szabálytalanul hitelesítették, ennélfogva elegendő megkérdőjelezni az említett bizonyítványok ellenőrzésének a minőségét, valamint a kölcsönös közigazgatási segítségnyújtás keretében szolgáltatott információk pontosságát.

181 A felperes e tekintetben párhuzamot von a fent hivatkozott „Török televíziók” egyesített ügyekben hozott ítélet alapjául szolgáló ügyek között, amelyekkel szerinte a jelen eset – a Bizottság feltevésével ellentétben – szoros összefüggésben van, különösen azon körülmény folytán, hogy a török hatóságok soha nem tettek olyan nyilatkozatot, miszerint harmadik személyek megtévesztették őket, és ellentmondásos nyilatkozataik révén megakadályozták a tények megállapítását.

182 A Bizottság azon érvével kapcsolatban, miszerint a felperes megpróbál zavart kelteni, amikor a török hatóságok azon nyilatkozataira hivatkozik, amelyek a szabálytalannak tekintett, a jelen esetben nem hitelesített bizonyítványokra vonatkoznak, a felperes azt állítja, hogy a különböző török hatóságoknak a vitatottaktól eltérő más bizonyítványokra vonatkozó információinak ellentmondásossága alapvető szempont a török hatóságok összes nyilatkozatának