ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9

Az Agenzia 2011. december 1‑jén három adómegállapító határozatot közölt C. Blancóval, amelyekben azt rótta fel neki, hogy a 2007 és 2009 közötti valamennyi adóév vonatkozásában elmulasztotta a jövedelemadó‑bevallást, valamint, hogy nem jelentett be a más tagállamokban, valamint harmadik államokban található kaszinókban szerzett nyereményeknek megfelelő 410227 euró összeget 2007‑ben, 25969 euró összeget 2008‑ban, 46028 euró összeget 2009‑ben. Az Agenzia állítja, hogy ezen összegeket bele kellett volna számítani C. Blanco adóköteles jövedelmébe, mivel azok a 917/86. sz. DPR 67. cikke (1) bekezdésének d) pontja szerinti „egyéb jövedelmek” közé tartoznak. Következésképpen C. Blanco a 2007. adóév vonatkozásában 488703,16 euró, a 2008. adóév vonatkozásában 23919,86 euró, a 2009. adóév vonatkozásában pedig 41291,89 euró megfizetésére felszólító adómegállapító határozatot kapott a természetes személyek jövedelemadója, adónövekmény és bírság címén.
52

Nem nyújtható azonban visszatérítés – ahogyan ez már a 3665/87 rendelet huszonötödik preambulumbekezdéséből is kitűnt –, ha a kivitelre vagy a visszatérítés kifizetéséhez szükséges igazolás benyújtására nyitva álló határidőt nem tartják be. A Bíróság is kimondta ezzel a rendelettel kapcsolatban azt, hogy a rendeletben foglalt eljárási szabályok be nem tartása az export‑visszatérítés csökkenéséhez, sőt akár az ahhoz való jog elvesztéséhez is vezethet, és hogy ez a helyzet különösen abban az esetben, ha az exportőr csak az e rendelet 47. cikkének (2) bekezdésében és 48. cikkének (2) bekezdésében (amelyek tartalmilag lényegében azonosak a 800/1999 rendelet 49. cikkének (2) bekezdésében és 50. cikkének (2) bekezdésében foglaltakkal) előírt határidő lejártával mutatja be az export‑visszatérítéshez szükséges igazolásokat (Laub‑ ítélet, C‑428/05, EU:C:2007:368, 16. pont).
3)

Figyelemmel a [foglalkoztatás és a munkavégzés során alkalmazott egyenlő bánásmód általános kereteinek létrehozásáról szóló, 2000. november 27‑i] 2000/78/EK [tanácsi] irányelv [HL L 303., 16. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 79. o.] 3. cikke (1) bekezdésének c) pontjában, valamint a [férfiak és nők közötti esélyegyenlőség és egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatás és munkavégzés területén történő megvalósításáról szóló, 2006. július 5‑i] 2006/54/EK [európai parlamenti és tanácsi] irányelv [HL L 204., 23. o.] 14. cikke (1) bekezdésének c) pontjában kifejtettekre, beletartoznak‑e a foglalkoztatási feltételek [1999/70] irányelv 4. szakasza szerinti fogalmába a munkaviszony jogellenes megszüntetésének jogkövetkezményei is? Az előző kérdésre adott igenlő válasz esetén igazolhatóak‑e a[z 1999/70] irányelv 4. szakasz[a] alapján a belső jogrendben a határozatlan és a határozott idejű munkaviszony jogellenes megszüntetésére általában előírt jogkövetkezmények közötti eltérések?
12

A villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról szóló 96/92/EK irányelv végrehajtásáról szóló, 1999. március 16‑i 79. sz. törvényerejű rendelet (decreto legislativo n. 79 – Attuazione della direttiva 96/92/CE recante norme comuni per il mercato interno dell’energia elettrica; a GURI 1999. március 31‑i 75. száma, 8. o., a továbbiakban: 79/1999. sz. törvényerejű rendelet) 11. cikkének (1) bekezdése arra kötelezi azokat a gazdasági szereplőket, akik villamos energiát állítottak elő vagy hoztak be, hogy a következő évben az említett rendelet hatálybalépését követően üzembe helyezett vagy termelésüket megnövelő létesítményekből származó, megújuló energiaforrásokból előállított villamosenergiára (a továbbiakban: zöld villamos energia) kvótát vezessenek be a nemzeti rendszerbe. Ugyanezen cikk (3) bekezdése értelmében lehetőség van többek között arra, hogy kötelezettségüket vagy úgy teljesítsék, hogy ezt a kvótát teljes egészében vagy részben más termelőktől szerzik be, amennyiben a nemzeti hálózatba bevezetett villamos energia zöld, vagy oly módon, hogy zöld bizonyítványokat vásárolnak a nemzeti hálózat kezelőjétől, azaz 2005. november 1‑je óta a Gestore servizi energetici GSE SpA‑tól (a továbbiakban: GSE). Az érintett termelőknek és importőröknek tehát vagy olyan igazolást kell bemutatniuk, amely bizonyítja, hogy az előállított vagy behozott energiakvótát megújuló energiaforrásokból állították elő, vagy zöld bizonyítványokat kell vásárolniuk.
19

A ClientEarth a High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (közigazgatási bíróság) előtt azt kérte, hogy kötelezze a Secretary of State for the Environment, Food and Rural Affairs‑t e tevek felülvizsgálatára annak érdekében, hogy azok mutassák be azokat a feltételeket, amelyek mellett elérik, a 2008/50 irányelv 22. cikkével összhangban, legkésőbb 2015. január 1‑jéig a nitrogén‑dioxid tekintetében meghatározott határértékeknek való megfelelést.
22

Ezért az Unabhängiger Verwaltungssenat in Tirol felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé: „1. Úgy kell‑e értelmezni a 2073/2005[…] rendelet […] 1. cikkét, hogy a friss baromfihúsnak a [2073/2005 rendelet I. melléklete 1. fejezetének 1.28. sorában] megjelölt mikrobiológiai kritériumot a forgalmazás valamennyi szakaszában teljesítenie kell? 2. Az élelmiszer‑forgalmazás szakaszában eljáró élelmiszer‑ipari vállalkozók is teljes mértékben a 2073/2005/EK rendelettel felállított rendszer hatálya alá tartoznak? 3. A [2073/2005 rendelet I. melléklete 1. fejezetének 1.28. sorában] megjelölt mikrobiológiai kritériumot a forgalmazás valamennyi szakaszában a termelésben részt nem vevő élelmiszer‑ipari vállalkozásoknak (kizárólag forgalmazási szakasz) is figyelembe kell venniük?”
26

Közelebbről a cseh bíróságok joghatósága elfogadásának kérdését illetően, a Krajský soud v Českých Budějovicích rámutatott, hogy M 2012. október 26‑i kérelmét cseh bírósághoz nyújtották be; L 2012. október 29‑én maga is ugyanezen bírósághoz nyújtott be kérelmet, és csupán később hivatkozott arra, hogy M‑nek az osztrák bíróságokhoz kellett volna fordulnia, és nyújtott be kérelmet az osztrák bírósághoz.
20

Ilyen körülmények között a Verwaltungsgericht Frankfurt am Main úgy határozott, hogy az eljárását felfüggeszti, és a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé előzetes döntéshozatalra: „1) Összeegyeztethető‑e az uniós joggal az, ha az olyan nemzeti eljárásjogi rendelkezés, mint a közigazgatási bírósági rendtartás (Verwaltungsgerichtsordnung) 99. cikkében szereplő rendelkezés alkalmazása és értelmezése meghiúsíthatja a pénzügyi szolgáltató vállalkozások feletti felügyeletet gyakorló nemzeti hatóságokra vonatkozó, és az irányadó uniós jogi aktusokon ([a szabályozott piacra bevezetett értékpapírok kibocsátóival kapcsolatos információkra vonatkozó átláthatósági követelmények harmonizációjáról és a 2001/34/EK irányelv módosításáról szóló, 2004. december 15‑i] 2004/109/EK [európai parlamenti és tanácsi] irányelv [(HL L 390., 38. o.)], a [hitelintézetek tevékenységének megkezdéséről és folytatásáról szóló, 2006. június 14‑i] 2006/48/EK [európai parlamenti és tanácsi] irányelv [(átdolgozott szöveg) (HL L 177., 1. o.)] és [az átruházható értékpapírokkal foglalkozó kollektív befektetési vállalkozásokra (ÁÉKBV) vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról szóló, 2009. július 13‑i] 2009/65/EK [európai parlamenti és tanácsi] irányelv [HL L 302., 32. o.]) alapuló kötelező titoktartási kötelezettséget, amelyet megfelelően átültettek a nemzeti jogba a [KWG] 9. cikke és a [WpHG] 8. cikke révén? 2) Az olyan felügyeleti hatóság, mint a [BaFin], abban az esetben is hivatkozhat‑e a többek között az uniós jog értelmében rá vonatkozó olyan titoktartási kötelezettségeire, mint amelyeket a [KWG] 9. cikke és a [WpHG] 8. cikke is szabályoz, azzal a személlyel szemben, aki az [IFG] szerint meghatározott pénzügyi szolgáltatóra vonatkozó információkhoz való hozzáférésre irányuló kérelmet terjesztett elő, ha a pénzügyi szolgáltatásokat nyújtó, de időközben tevékenységét fizetésképtelenség miatt megszüntető és felszámolás alatt álló társaság üzleti modellje lényegében a befektetők tudatos megkárosításával járó nagymértékű befektetési csalásra irányult, és az e társaságért felelős személyeket jogerősen többévi szabadságvesztésre ítélték?”
10

A 883/2004 rendelet III. címének a „Különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásokra” vonatkozó 9. fejezetében szerepel az „Általános rendelkezések” címet viselő 70. cikk, amely a következőket írja elő: „(1) Ezt a cikket kell alkalmazni a különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátásokra is, amelyek olyan jogszabályokban kerülnek megállapításra, amelyek – személyi hatályuk, célkitűzéseik és/vagy a jogosultságra vonatkozó feltételeik miatt – az (1) bekezdésben [helyesen: a 3. cikk (1) bekezdésében] említett szociális biztonsági jogszabályok, valamint a szociális segélyezés jellegzetességeit egyaránt magukban hordozzák. (2) E fejezet alkalmazásában a »különleges, nem járulékalapú pénzbeli ellátás« az az ellátás, amelynek: a) célja, hogy: i. a 3. cikk (1) bekezdésében említett szociális biztonsági ágak által fedezett kockázatok kiegészítő, helyettesítő vagy járulékos fedezetéül szolgáljon, és az érintett személyeknek minimum megélhetési jövedelmet biztosítson az érintett tagállam gazdasági és társadalmi helyzetére is figyelemmel; vagy ii. a fogyatékossággal élők részére kifejezetten különös védelmet biztosítson [helyesen: kizárólag biztosítsa a fogyatékossággal élők különös védelmét], szoros kapcsolatban az érintett személy szociális környezetével az érintett tagállamban; és b) amely esetében a finanszírozás kizárólag a kötelező, az általános közkiadások fedezésére szolgáló adóbevételből származik, valamint az ellátások nyújtásának és kiszámításának feltételei a kedvezményezett tekintetében nem függnek semmiféle járulékfizetéstől. A járulékalapú ellátások kiegészítésére szolgáló ellátások azonban egyedül ezen az alapon nem minősülnek járulékalapú ellátásnak; és c) amely szerepel a X. melléklet felsorolásában. (3) A 7. cikk és e cím más fejezetei nem vonatkoznak az e cikk (2) bekezdésében említett ellátásokra. (4) A (2) bekezdésben említett ellátások kizárólag abban a tagállamban nyújthatók, az ilyen tagállam jogszabályainak megfelelően, amelyben az érintett személy lakóhellyel rendelkezik. Az ilyen ellátásokat a lakóhely szerint illetékes intézmény nyújtja, saját költségén.”
8

A HR‑nek a 8518 vámtarifaszámra vonatkozó magyarázó megjegyzése, amely a HR‑ről szóló egyezmény 8. cikkének (2) bekezdése értelmében 2004. február 1‑jén lépett hatályba, a következő módon került megfogalmazásra: „B. Hangszóró, dobozba szerelve is [...] A hangszórók a felhasználásuk szerint felszerelhetők különböző formájú (általában akusztikai hatású) keretekre vagy vázakra, vagy akár bútorokba is. Mindezek e vtsz. alá tartoznak, ha az összeszerelt egység fő funkcióját a hangszóró adja. A külön bemutatott keretek, vázak ugyancsak e vtsz. alá tartoznak, ha kétségtelenül megállapítható, hogy ezek elsősorban hangszórókhoz készültek, kivéve természetesen a 94. árucsoportba tartozó bútorokat, ha normál funkciójuk mellett felépítésük folytán hangszórók beszerelésére is alkalmasak. E vtsz. alá tartoznak az automatikus adatfeldolgozó gépekhez történő összekapcsolásra tervezett hangszórók, amennyiben külön mutatják be azokat.”
5

A 2004/18 irányelv „A részvételre jelentkező, illetve az ajánlattevő személyes helyzete” címet viselő 45. cikkének (1)–(3) bekezdése a következőképpen rendelkezik: „(1) Ki kell zárni a közbeszerzési eljárásban való részvételből azt a részvételre jelentkezőt és ajánlattevőt, akit, illetve amelyet a következőkben felsorolt egy vagy több okból jogerősen elítéltek, és erről a jogerős ítéletről az ajánlatkérő szervnek tudomása van: [...] E bekezdés végrehajtási feltételeit nemzeti jogukkal összhangban és a közösségi jog figyelembevételével a tagállamok határozzák meg. A tagállamok nyomós közérdekből az első albekezdésben említett követelményektől való eltérésről is rendelkezhetnek. E bekezdés alkalmazása céljából az ajánlatkérő szerv szükség esetén köteles felhívni a részvételre jelentkezőket, illetve az ajánlattevőket arra, hogy nyújtsák be a (3) bekezdésben említett dokumentumokat, és amennyiben kétsége támad e részvételre jelentkezők vagy ajánlattevők személyes helyzetével kapcsolatban, az illetékes hatóságokat is megkeresheti az érintett részvételre jelentkezők vagy ajánlattevők személyes helyzetére vonatkozóan általa szükségesnek tartott adatok beszerzése végett. Amennyiben az adat olyan jelentkezőre vagy ajánlattevőre vonatkozik, aki, illetve amely nem az ajánlatkérő szerv székhelye szerinti államban letelepedett, az ajánlatkérő szerv együttműködés végett megkeresheti az illetékes hatóságokat. Tekintettel a részvételre jelentkezők, illetve ajánlattevők letelepedése szerinti tagállam nemzeti jogára, e kérelmeknek jogi és/vagy természetes személyekre kell vonatkozniuk, beleértve adott esetben cégvezetőket és bármely olyan személyt, aki a részvételre jelentkezőnél vagy az ajánlattevőnél képviseleti, döntési vagy ellenőrzési joggal rendelkezik. [...] (3) Az ajánlatkérő szerv a következőket fogadja el elegendő bizonyítéknak arra nézve, hogy a gazdasági szereplő tekintetében az (1) bekezdésben, illetve a (2) bekezdés a), b), c), e) és f) pontjában említett esetek egyike sem áll fenn: a) az (1) bekezdés, valamint a (2) bekezdés a), b) és c) pontja vonatkozásában, erkölcsi bizonyítvány kivonatának bemutatása, vagy ennek hiányában a származás vagy letelepedés szerinti ország illetékes igazságügyi vagy közigazgatási szerve által kibocsátott, ezzel egyenértékű okirat bemutatása, amelyek az említett követelményeknek való megfelelést igazolják; [...] Ha a kérdéses ország nem bocsát ki ilyen okiratot, illetve hatósági bizonyítványt, vagy amennyiben ezek nem terjednek ki az (1) bekezdésben és a (2) bekezdés a), b) és c) pontjában említett valamennyi esetre, ezeket az érintett személy által egy, a származása vagy letelepedése szerinti ország illetékes igazságügyi vagy közigazgatási szerve, közjegyzője vagy hatáskörrel rendelkező szakmai szervezete előtt eskü alatt tett nyilatkozattal, illetve – azokban a tagállamokban, ahol eskü alatt tett nyilatkozatra vonatkozó rendelkezések nincsenek – esküvel egyenértékű nyilatkozattal lehet helyettesíteni.”
3

Az 1408/71 rendelet „Általános szabályok” című 13. cikke a következőképpen rendelkezik: „(1) A 14c. és 14f. cikkre is figyelemmel, a rendelet hatálya alá tartozó személyekre csak egy tagállam jogszabályai alkalmazandóak. E jogszabályokat e cím rendelkezései szerint kell meghatározni. (2) A 14–17. cikk rendelkezéseire is figyelemmel: a) egy tagállam területén alkalmazott személy e tagállam jogszabályainak hatálya alá tartozik, még abban az esetben is, ha egy másik tagállam területén rendelkezik lakóhellyel, vagy, ha az őt alkalmazó vállalkozás vagy magánszemély székhelye vagy lakóhelye egy másik tagállam területén található; [...]”
33

Márpedig a Bíróság elé terjesztett iratokban vagy az Európai Unió Bírósága alapokmányának 23. cikkében említett érdekeltek által előterjesztett észrevételekben semmi nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy a Kbt. 61. §‑a (1) bekezdése a) pontjában szereplő kizárási ok alkalmazása olyan helyzetben, mint amelyről az alapügyben is szó van, állampolgárságon alapuló – akár csak közvetett – hátrányos megkülönböztetésnek minősülhet, vagy sértheti az átláthatóság elvét. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az ajánlatkérő szerv az ajánlati felhívásban kifejezetten említette, hogy a Kbt. hivatkozott rendelkezésében szereplő kizárási ok e közbeszerzési szerződés tekintetében alkalmazandó.
49

A határon átnyúló érdek fennállásának kimutatására alkalmas objektív szempontokat illetően a Bíróság már megállapította, hogy ilyen szempont lehet többek között a szóban forgó közbeszerzés bizonyos nagyságrendű összege tekintettel az építkezés helyére is, vagy akár a közbeszerzés technikai jellemzői (lásd: SECAP és Santorso ítélet, EU:C:2008:277, 31. pont; Belgacom‑ítélet, C‑221/12, EU:C:2013:736, 29. pont). A kérdést előterjesztő bíróság az egyértelmű határon átnyúló érdek fennállásának átfogó vizsgálata során figyelembe veheti a más tagállamokban található gazdasági szereplők által benyújtott panaszokat is, amennyiben megvizsgálja, hogy ez utóbbi panaszok valódiak, és nem fiktívek. Kifejezetten az egészségügyi szállítási szolgáltatásokra vonatkozóan a Bíróság egy kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset keretében azt állapította meg, hogy az egyértelmű határon átnyúló érdek nem állapítható meg pusztán azon tény alapján, hogy számos, más tagállamban található gazdasági szereplő nyújtott be panaszt az Európai Bizottsághoz, és a szóban forgó közbeszerzési szerződéseknek jelentős gazdasági értékük volt (lásd ebben az értelemben: Bizottság kontra Németország ítélet, C‑160/08, EU:C:2010:230, 18, 27. és azt követő pontok, 54. és 123. pont).
8

Az irányelv „Kötelezettségek a belföldi forgalomban” címet viselő 22. cikkének az irányelv 28h. cikkéből következő szövege értelmében: „[…] (2) a) Minden adóalany megfelelően részletes elszámolást vezet, hogy lehetővé tegye a [héa] felhasználását és annak adóhatóság általi ellenőrzését. b) […] Minden adóalany nyilvántartást vezet az olyan, más adóalany által vagy nevében a részére egy másik tagállamból feladott anyagokról – figyelemmel a szerződéses munka ezen adóalany részére történő szolgáltatására –, amely másik adóalanyt a [héa] szempontjából abban a másik tagállamban tartják nyilván. […] (4) a) Minden adóalany bevallást nyújt be a tagállamok által megállapított határnapig. […] b) A bevallásnak tartalmaznia kell az összes olyan adatot, amely szükséges a fizetendő adó, valamint az érvényesítendő adólevonás összegének megállapításához, beleértve adott esetben, amennyiben ez az adóalap megállapításához szükséges, az adó felszámításához és a levonás alapjául szolgáló ügyletek értékét, továbbá az adómentes értékesítések teljes értékét is. c) A bevallásban a következőket is közölni kell: […] — másrészt, a 28a. cikk (1) és (6) bekezdésében említett Közösségen belüli termékbeszerzések összértéke, levonva a [héát], amelyek után az adó felszámíthatóvá vált. […] (8) A tagállamok megállapíthatnak más kötelezettségeket is, amelyeket szükségesnek ítélnek az adó megfelelő behajtása és az adócsalás megakadályozása érdekében, azon követelményre is figyelemmel, hogy az adóalanyok által végrehajtott belföldi és tagállamok közötti ügyleteket egyenlő bánásmódban kell részesíteni, és feltéve hogy az ilyen kötelezettségek nem idéznek elő a tagállamok közötti kereskedelemben a határátlépéssel összefüggő alaki előírásokat. […]”
28

Ebben az összefüggésben meg kell jegyezni, hogy bár az alapügy tárgyát képező ajánlati felhívás visszavonásának a pontos okait nem hozták a Bíróság tudomására, úgy tűnik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság a Croce Amica One törvényes képviselőjének a magatartását kizárólag azokkal a kizárási okokkal hozza összefüggésbe, amelyek büntetőjogi vonatkozásúak, és amelyek a büntetőjogi felelősségnek a jogerőssé vált ítélet keretében történő megállapítását feltételezik, nevezetesen a 2004/18 irányelv 45. cikke (1) bekezdésében és (2) bekezdésének c) pontjában foglalt okokkal. E tekintetben célszerű pontosítani, hogy az ezen irányelv 45. cikke (2) bekezdésének d) és g) pontjában foglalt kizárási okok arra is feljogosítják az ajánlatkérőt, hogy kizárjon minden olyan gazdasági szereplőt, aki olyan súlyos kötelességszegést követett el, amely bármely, az ajánlatkérő szerv rendelkezésére álló bizonyítási eszközzel bizonyítható, vagy aki az ajánlatok minőségi kiválasztásához szükséges adatszolgáltatási kötelezettsége megszegésével hamis nyilatkozatot tett, vagy nem közölte a kért adatokat, anélkül hogy követelmény lenne az, hogy a gazdasági szereplőt jogerős ítéletben elítéljék.
12

A bevándorlásról, a beilleszkedésről és az állampolgárságról szóló 2011. június 16‑i 2011‑672. sz. törvénnyel (loi relative à l’immigration, à l’intégration et à la nationalité, JORF 2011. június 17., 10290. o.) módosított, a külföldiek beutazásáról, tartózkodásáról és a menedékjogról szóló törvénykönyv (code de l’entrée et du séjour des étrangers et du droit d’asile, a továbbiakban: Ceseda) L. 511‑1. cikke értelmében: „I. A közigazgatási hatóság az alábbi esetekben Franciaország területének elhagyására kötelezheti a külföldit, aki nem állampolgára az Európai Unió valamely tagállamának, […] és aki nem családtagja egy ilyen állampolgárnak az L. 121‑1. cikk 4° és 5° bekezdése alapján: [...] 4° Ha a külföldi nem kérte ideiglenes tartózkodási engedélyének meghosszabbítását, és ezen engedély lejártát követően is Franciaország területén tartózkodik; [...] A Franciaország területének elhagyását elrendelő határozatot indokolni kell. A határozat indokolása megegyezhet a jelen I. szakasz 3° és 5° bekezdése szerinti határozat indokolásával, adott esetben azonban meg kell jelölni a II. és III. szakasz alkalmazásának indokait. A Franciaország területének elhagyására kötelező határozat megjelöli azt a célországot, ahová a külföldit a hatóság hivatalból visszaküldi. II. A külföldinek a közléstől számított [30] napos határidőn belül eleget kell tennie a Franciaország területének elhagyására vonatkozó kötelezettségének, és anyagi segítséget kérhet a származási országába való visszatéréshez. A külföldi személyes helyzetére tekintettel a közigazgatási hatóság kivételesen [30] napot meghaladó határidőt is meghatározhat az önkéntes távozásra. [...]”
4

A 96/71 irányelvnek „A munkaviszonyra vonatkozó szabályok” címet viselő 3. cikke kimondja: „(1) A tagállamok biztosítják, hogy bármelyik állam jogát is kell alkalmazni a munkaviszonyra, az 1. cikk (1) bekezdésében említett vállalkozások biztosítják a területükön kiküldetésben lévő munkavállalóknak az alábbi kérdésekkel kapcsolatos, munkaviszonyra vonatkozó szabályokat, amelyeket a munkavégzés helye szerinti tagállamban: [helyesen: A tagállamok gondoskodnak arról, hogy bármelyik állam jogát is kell alkalmazni a munkaviszonyra, az 1. cikk (1) bekezdésében említett vállalkozások a tagállamok területén kiküldetésben lévő munkavállalók részére az alábbi kérdésekkel kapcsolatosan a munkaviszonyra vonatkozó azon feltételeket biztosítsák, amelyeket a munkavégzés helye szerinti tagállamban:] — törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezés, illetve és/vagy — olyan kollektív megállapodás vagy választott bírósági határozat állapít meg, amelyet a (8) bekezdés értelmében általánosan alkalmazandónak nyilvánítottak, amennyiben azok a mellékletben említett tevékenységekre vonatkoznak [vagyis az építőipar terén minden olyan tevékenység, amely épületek kivitelezésére, felújítására, karbantartására, átalakítására vagy lebontására irányul]: a) maximális munkaidő és minimális pihenőidő; b) minimális éves szabadság; c) minimális bérszint, beleértve a túlóradíjakat; […] d) munkavállalók rendelkezésre bocsátásának feltételei, különösen a munkaerő‑kölcsönzéssel foglalkozó vállalkozások esetében; e) munkahelyi egészség, biztonság és higiénia; f) védintézkedések a várandós vagy gyermekágyas nők, gyermekek és fiatalok munkaviszonyára vonatkozó szabályokat illetően; g) férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód és más megkülönböztetést tiltó rendelkezések. […] (10) Ez az irányelv nem zárja ki, hogy a tagállamok a Szerződésnek megfelelően, a hazai vállalkozásokra és más államok vállalkozásaira az egyenlő bánásmód alapján alkalmazzák: — a munkaviszonyra vonatkozó szabályokat az (1) bekezdés első albekezdésében említetteken kívüli ügyek tekintetében, amennyiben a közrendre vonatkozó rendelkezésekről van szó, — a (8) bekezdés szerinti kollektív megállapodásokban vagy választott bírósági határozatokban megállapított és a mellékletben említetteken kívüli tevékenységekkel kapcsolatos, munkaviszonyra vonatkozó szabályokat.”