T‑306/01. sz. ügy

Ahmed Ali Yusuf és Al Barakaat International Foundation

kontra

az Európai Unió Tanácsa és az Európai Közösségek Bizottsága

„Közös kül- és biztonságpolitika – Az Oszáma bin Ládennel, az al-Kaida-hálózattal és a Tálibánnal összeköttetésben álló személyekkel és szervezetekkel szemben meghatározott korlátozó intézkedések – A Közösség hatásköre – Pénzeszközök befagyasztása – Alapvető jogok – Ius cogens – Bírósági felülvizsgálat – Megsemmisítés iránti kereset”

Az Elsőfokú Bíróság ítélete (kibővített második tanács), 2005. szeptember 21.

Az ítélet összefoglalása

1. Eljárás – A megtámadott rendelet helyébe az eljárás folyamán lépő rendelet – Új elem – Az eredeti kérelmek és jogalapok kiterjesztése

2. Intézmények jogi aktusai – A jogalap megválasztása – Egyes személyekkel és szervezetekkel szemben olyan szankciókat bevezető rendelet, amelyek célja a harmadik országgal fennálló gazdasági kapcsolatok felfüggesztése vagy korlátozása – EK 60. és EK 301. cikk – Megengedhetőség

(EK 60. cikk és EK 301. cikk; 467/2001 tanácsi rendelet)

3. Intézmények jogi aktusai – A jogalap megválasztása – Harmadik országgal semmilyen kapcsolatot fel nem mutató egyes személyekkel és szervezetekkel szemben szankciókat bevezető rendelet – Az együttesen figyelembe vett EK 60. cikk, EK 301. cikk és EK 308. cikk – Megengedhetőség

(EK 60. cikk, EK 301. cikk és EK 308. cikk; EU 3. cikk; 881/2002 tanácsi rendelet)

4. A tőke szabad mozgása és a fizetési műveletek szabadsága – Korlátozások – A nemzetközi terrorizmus elleni küzdelmet célzó és harmadik országgal semmilyen kapcsolatot fel nem mutató magánszemélyekkel szemben gazdasági és pénzügyi szankciókat e célból elrendelő nemzeti intézkedések – Megengedhetőség – Feltételek

(EK 58. cikk)

5. Intézmények jogi aktusai – Jogi jelleg – Rendelet vagy határozat – Különbségtétel – Szempontok – Jogi aktus címzettjének fogalma – A jogi aktus tárgya – Nem releváns szempont

(EK 230. cikk, negyedik bekezdés és EK 249. cikk; 881/2002 tanácsi rendelet)

6. Nemzetközi közjog – Az Egyesült Nemzetek Alapokmánya – A Biztonsági Tanács határozatai – A tagállamok ebből eredő kötelezettségei – A nemzeti joggal és a közösségi joggal szembeni elsőbbség – Ezen Alapokmányból adódó kötelezettségek – A Közösségre nézve fennálló kötelező jelleg

7. Európai Közösségek – Az intézmények jogi aktusai jogszerűségének bírósági felülvizsgálata – Az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsának határozatait végrehajtó jogi aktus – A Biztonsági Tanács határozatai jogszerűségének kapcsolódó vizsgálata – A közösségi jogra tekintettel végzett vizsgálat – Kizártság – A ius cogensre tekintettel végzett vizsgálat – Megengedhetőség

(EK 5. cikk, EK 10. cikk, EK 230. cikk, EK 297. cikk, EK 307. cikk, első bekezdés; EU 5. cikk; 881/2002 tanácsi rendelet)

8. Európai Közösségek – Az intézmények jogi aktusai jogszerűségének bírósági felülvizsgálata – Az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsának határozatait végrehajtó jogi aktusok – 881/2002 rendelet – Az Oszáma bin Ládennel, az al-Kaida-hálózattal és a Tálibánnal összeköttetésben álló egyes személyekkel és szervezetekkel szemben meghatározott korlátozó intézkedések – Az érintettek alapvető jogai – A pénzkészletek befagyasztása – A ius cogensre tekintettel végzett vizsgálat – Az érintettek tulajdonhoz való joga – Az arányosság elve – Megsértés – Hiány

(az 561/2003 tanácsi rendelettel módosított 881/2002 tanácsi rendelet)

9. Európai Közösségek – Az intézmények jogi aktusai jogszerűségének bírósági felülvizsgálata – Az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsának határozatait végrehajtó jogi aktusok – 881/2002 rendelet – Az Oszáma bin Ládennel, az al-Kaida-hálózattal és a Tálibánnal összeköttetésben álló egyes személyekkel és szervezetekkel szemben meghatározott korlátozó intézkedések – Az érintettek meghallgatáshoz való joga – Megsértés – Hiány

(881/2002 tanácsi rendelet)

10. Megsemmisítés iránti kereset – Az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsának határozatait végrehajtó közösségi jogi aktusok – 881/2002 rendelet – Az Oszáma bin Ládennel, az al-Kaida-hálózattal és a Tálibánnal összeköttetésben álló egyes személyekkel és szervezetekkel szemben meghatározott korlátozó intézkedések – Bírósági felülvizsgálat – Korlátok – A felperesek bírói jogvédelmének hiánya – A ius cogensre tekintettel végzett vizsgálat – A tényleges bírósági jogorvoslathoz való jog – Megsértés – Hiány

(EK 226. cikk; 881/2002 tanácsi rendelet)

1. Megsemmisítés iránti kereset elbírálásának keretében, amikor valamely magánszemélyt közvetlenül és személyében érintő rendelet helyébe az eljárás folyamán valamely azonos tárgyú rendelet lép, ezt olyan új ténynek kell tekinteni, amely lehetővé teszi a felperes számára kereseti kérelmeinek és jogalapjainak megfelelő módosítását. Ellentétes lenne ugyanis a gondos igazságszolgáltatás és az eljárásgazdaságosság követelményével a felperes új kereset benyújtására való kötelezése. Ezenkívül igazságtalan lenne, ha az érintett intézmény, a felperes által valamely rendelet ellen a közösségi bíróság elé terjesztett keresetben található bírálatokkal való szembenézés jegyében, a megtámadott rendeletet megfelelően módosíthatná vagy helyébe valamely másikat léptethetne, és az eljárás során hivatkozhatna erre a módosításra vagy jogszabályváltásra annak érdekében, hogy a másik felet megfossza eredeti kérelmeinek és jogalapjainak a későbbi rendeletre való kiterjesztésének vagy az e rendelet elleni további kérelmek vagy jogalapok előterjesztésének lehetőségétől.

(vö. 72–73. pont)

2. A Tanácsnak az EK 60. és az EK 301. cikk alapján volt hatásköre az egyes termékek és szolgáltatások Afganisztánba történő kivitelének tilalmáról, a repülési tilalom megerősítéséről és az afganisztáni Tálibánt illető pénzkészletek és egyéb pénzügyi források befagyasztásáról szóló 467/2001 rendelet megalkotására.

Az említett cikkek szövegezésében ugyanis semmi nem teszi lehetővé az olyan korlátozó intézkedések meghozatalának kizárását, amelyek az ország helyett valamely harmadik ország vezetőit, valamint az említett vezetőkkel összeköttetésben álló vagy általuk közvetlenül vagy közvetett módon irányított magánszemélyeket vagy szervezeteket sújtják, bárhol is legyenek, amennyiben az ilyen intézkedések ténylegesen az egy vagy több harmadik országgal fenntartott gazdasági kapcsolatok teljes vagy részleges korlátozására irányulnak. Ezt az – EK 60. cikk és az EK 301. cikk betűjével nem ellentétes – értelmezést mind hatékonysági megfontolások, mind pedig emberiességi törekvések igazolják.

Márpedig a 467/2001 rendeletben előírt intézkedések az Afganisztánnal fennálló gazdasági kapcsolatok felfüggesztésére vagy korlátozására irányultak, a nemzetközi közösség által a nemzetközi terrorizmus ellen, különösen pedig Oszáma bin Láden és az al-Kaida-hálózat ellen folytatott küzdelem keretében.

Ezen kívül az említett intézkedések, amelyek célja, hogy az érintett ország vezetőire megfelelő nyomást gyakoroljanak és közben lehetőség szerint korlátozzák ezen intézkedések kihatását az illető ország lakosaira, különösen az intézkedések személyi hatályának bizonyos számú, név szerint megjelölt magánszemélyre szűkítésével, összhangban állnak az arányosság elvével, amely megköveteli, hogy a szankciók ne haladják meg az őket bevezető közösségi szabályozás által követett cél megvalósításához megfelelő és szükséges mértéket.

(vö. 108., 112., 115–116., 121–122., 124. pont)

3. Az EK 60. cikk és az EK 301. cikk önmagukban nem alkotnak azon közösségi rendelet megalkotásának alátámasztásához elegendő jogalapot, amelynek célja a nemzetközi terrorizmus elleni küzdelem és a magánszemélyekkel szembeni gazdasági és pénzügyi szankciók (mint például a pénzkészletek befagyasztása) e célból történő elrendelése a valamely harmadik ország és a magánszemély közötti bármiféle kapcsolat fennállta nélkül.

Hasonlóképpen, önmagában az EK 308. cikk nem megfelelő jogalap az ilyen rendelet megalkotásának alátámasztására. Még ha igaz is, hogy a Szerződés egyetlen rendelkezése sem biztosít a közösségi intézményeknek a valamely harmadik országgal semmilyen kapcsolatot fel nem mutató egyénekkel és szervezetekkel szembeni szankciók elrendelésére vonatkozó hatáskört, a nemzetközi terrorizmus elleni küzdelem, közelebbről a terrorizmus pénzeléséhez való hozzájárulással gyanúsított személyekkel és szervezetekkel szembeni gazdasági és pénzügyi szankciók elrendelése nem kapcsolható a Közösségnek az EK 2. cikkben és az EK 3. cikkben kifejezetten meghatározott céljaihoz. Ráadásul az EK-Szerződés preambulumából egyáltalán nem következik, hogy a Szerződés a nemzetközi béke és biztonság védelmére irányuló szélesebb célt követne. Ez kizárólag az EU-Szerződés céljai közé tartozik. Noha kijelenthető, hogy az Unió eme céljának ihletet kell adnia a Közösség tevékenységének saját hatáskörei területén, ez nem elegendő alap azonban az EK 308. cikk alapján hozott intézkedésekhez. Nem lehet ugyanis az EK 308. cikket úgy értelmezni, mintha az általános felhatalmazást adna az intézményeknek, hogy az EU-Szerződés valamely céljának megvalósítását erre a rendelkezésre alapítsák.

Ezért tehát a Tanács az EK 60., az EK 301. és az EK 308. cikk együttes olvasata alapján rendelkezett hatáskörrel a 2002/402 közös álláspontban előírt gazdasági és pénzügyi szankciókat a Közösségben a valamely harmadik állam területe vagy politikai rendszere közötti bármiféle kapcsolat hiányában végrehajtó, az Oszáma bin Ládennel, az al-Kaida-hálózattal és a Tálibánnal összeköttetésben álló egyes személyekkel és szervezetekkel szemben meghatározott szigorító intézkedések bevezetéséről szóló 881/2002 rendelet megalkotására.

Ebben az összefüggésben ugyanis figyelembe kell venni a Közösségnek az EK 60. cikk és az EK 301. cikk alapján elrendelt szankciókra vonatkozó tevékenységei és az EU-Szerződés külkapcsolatok területén megfogalmazott céljai között a maastrichti felülvizsgálat során sajátosan létrehozott áthidalást. E tekintetben az EK 60. és az EK 301. cikk az EK‑Szerződés nagyon sajátos rendelkezései, amennyiben kifejezetten számolnak azzal, hogy a Közösség fellépésére lehet szükség, éspedig nem a Közösségnek az EK-Szerződésben meghatározott valamely célja, hanem az EU 2. cikkben kifejezetten az Unió részére előírt cél – tudniillik a közös kül- és biztonságpolitika – megvalósítására. Így amikor az EK 60. és az EK 301. cikkben foglalt gazdasági és pénzügyi szankciók (tudniillik az egy vagy több harmadik országgal fennálló gazdasági kapcsolatok felfüggesztésére vagy korlátozására, például a tőkemozgások és a fizetési műveletek tekintetében) elrendelésére szóló jogosultság elégtelennek bizonyul ahhoz, hogy lehetővé tegye az intézmények számára a KKBP céljának megvalósítását, az EK 308. cikkben biztosított kiegészítő jogalap felhasználása e két cikk sajátos összefüggésében indokolt, az EU 3. cikkben foglalt összhang követelményére hivatkozással. Így az EK 60., az EK 301. és az EK 308. cikk összesítése révén létrejövő jogalap felhasználása lehetővé teszi a gazdasági és pénzügyi szankciók terén, a KKBP alapján az Unió és tagállamai által kitűzött – valamely közös álláspontban vagy együttes fellépésben kifejezett – cél megvalósítását, annak ellenére, hogy a Közösség nem kapott kifejezett felhatalmazást a valamely meghatározott harmadik országgal semmilyen elégséges kapcsolatot fel nem mutató egyénekkel és szervezetekkel szembeni gazdasági és pénzügyi szankciók elrendelésére.

(vö. 132–133., 136., 152., 154–157., 159–160., 163–166., 170. pont)

4. A Közösségnek nincs semmiféle kifejezett hatásköre arra, hogy korlátozásokat írjon elő a tőkemozgásokra és a fizetési műveletekre. Ezzel szemben az EK 58. cikk lehetővé teszi, hogy a tagállamok ilyen intézkedéseket hozzanak, amennyiben az – különösen a közrend vagy a közbiztonság által – indokolt (és az is marad) az e cikkben foglalt célok eléréséhez. Minthogy a közbiztonság fogalma magában foglalja az államnak mind a kül-, mind a belbiztonságát, a tagállamok elvileg jogosultak az EK 58. cikk (1) bekezdésének b) pontja alapján a nemzetközi terrorizmus elleni küzdelmet és a magánszemélyekkel szembeni gazdasági és pénzügyi szankciók (mint például a pénzkészletek befagyasztása) elrendelését célzó intézkedések meghozatalára, a valamely harmadik ország területével vagy annak politikai rendszerével fenntartott bármiféle kapcsolat megállapítása nélkül. Mindaddig, amíg ezek az intézkedések megfelelnek az EK 58. cikk (3) bekezdésének, és nem lépik túl azt a mértéket, amely a kitűzött cél eléréséhez szükséges, addig összeegyeztethetők a Szerződéssel megteremtett szabad tőkemozgás és fizetési műveletek rendszerével.

(vö. 146. pont)

5. Az EK 249. cikk, amikor úgy rendelkezik, hogy a rendelet általános hatállyal bír, miközben a határozat csak azokra nézve kötelező teljes egészében, akiket címzettként megjelöl, csak a jogi aktus címzettjének fogalmával foglalkozik. Ezzel szemben, a jogi aktus rendeletnek vagy határozatnak minősülése vonatkozásában a tárgya nem jelentős szempont.

Ezért az Oszáma bin Ládennel, az al-Kaida-hálózattal és a Tálibánnal összeköttetésben álló egyes személyekkel és szervezetekkel szemben meghatározott szigorító intézkedések bevezetéséről szóló 881/2002 rendeletnek általános hatálya van, mivel megtiltja, hogy bárki pénzeszközöket vagy gazdasági erőforrásokat bocsásson bizonyos személyek rendelkezésére. Az a körülmény, hogy e személyek a rendelet I. mellékletében név szerint kerültek megjelölésre, így az őket az EK 230. cikk negyedik bekezdése szerint közvetlenül és személyükben érinti, semmiféle hatással sincs e tilalom általánosságára.

(vö. 186–187. pont)

6. A nemzetközi jog szempontjából az Egyesült Nemzetek Szervezete (ENSZ) tagállamainak az Egyesült Nemzetek Alapokmánya alapján fennálló kötelezettségei vitathatatlanul megelőznek minden más, belső jogi vagy nemzetközi szerződési jogi kötelezettséget, beleértve az Emberi Jogok Európai Egyezménye alapján fennálló kötelezettségeket (közülük azok számára, akik az Európa Tanács tagjai) és az EK-Szerződés alapján fennálló kötelezettségeket (közülük azok számára, akik egyben a Közösség tagjai is). Ez az elsőbbség kiterjed a Biztonsági Tanács valamely határozatában foglalt döntésekre, az Egyesült Nemzetek Alapokmányának 25. cikkének megfelelően, amelynek értelmében az ENSZ tagjai kötelesek elfogadni és végrehajtani a Biztonsági Tanács határozatait.

Noha a Közösség nem tagja az ENSZ-nek, rá ugyanúgy vonatkoznak az Egyesült Nemzetek Alapokmányából eredő kötelezettségek, mint ahogyan – a Közösség létrehozásáról szóló szerződés alapján – tagállamaira. Egyrészt a Közösség nem sértheti meg a tagállamait ezen Alapokmány alapján terhelő kötelezettségeket, és nem akadályozhatja azok végrehajtását sem. Másrészt a Közösség – hatáskörei gyakorlása során – a létrehozásáról szóló szerződés alapján köteles meghozni minden szükséges rendelkezést ahhoz, hogy tagállamai számára lehetővé tegye az említett kötelezettségeknek való megfelelést.

(vö. 231., 234., 242–243., 254. pont)

7. A 2002/402 közös álláspontra való tekintettel alkotott, az Oszáma bin Ládennel, az al-Kaida-hálózattal és a Tálibánnal összeköttetésben álló egyes személyekkel és szervezetekkel szemben meghatározott szigorító intézkedések bevezetéséről szóló 881/2002 rendelet a Közösség tagállamaira az Egyesült Nemzetek Szervezete (ENSZ) tagjaként háruló azon kötelezettségnek a Közösség szintjén történő végrehajtása, hogy – adott esetben valamely közösségi jogi aktus révén – hatályba léptessék a Biztonsági Tanácsnak az Egyesült Nemzetek Alapokmánya VII. fejezete alapján elfogadott több határozatával elhatározott majd megerősített, Oszáma bin Ládennel, az al-Kaida-szervezettel, a Tálibánnal, valamint a velük összeköttetésben álló személyekkel, csoportokkal, vállalkozásokkal és szervezetekkel szembeni szankciókat.

Ebben az összefüggésben a közösségi intézmények kötött hatáskör alapján cselekedtek, ezért semmilyen önálló mérlegelési kerettel nem rendelkeztek. Közelebbről, a kérdéses határozatok tartalmát sem nem módosíthatták közvetlenül, sem nem hozhattak létre egy ilyen módosításnak eleget tevő eljárást. A 881/2002 határozat belső jogszerűségének bármiféle vizsgálata azzal járna tehát, hogy az Elsőfokú Bíróságnak kapcsolódó jelleggel vizsgálnia kellene az említett határozatok jogszerűségét.

Márpedig az ENSZ-jognak a közösségi joggal szembeni elsőbbségének elvére tekintettel az Elsőfokú Bíróság hatáskörének megállapítása a Biztonsági Tanács határozata jogszerűségének kapcsolódó és az emberi jogok védelme közösségi jogrendben elismert követelményeinek mércéjével történő vizsgálata végett nem lenne igazolható sem a nemzetközi, sem pedig a közösségi jog alapján. Egyrészt ugyanis, az ilyen hatáskör összeegyeztethetetlen lenne a tagállamoknak az Egyesült Nemzetek Alapokmánya – különösen annak 25., 48. és 103. cikke – alapján vállalt kötelezettségeivel ugyanúgy, mint a szerződések jogáról szóló bécsi egyezmény 27. cikkével. Másrészt, az ilyen hatáskör ellentétes lenne mind az EK‑Szerződés rendelkezéseivel, különösen az EK 5., EK 10., EK 297. cikkel és az EK 307. cikk első bekezdésével, mind pedig az EU-Szerződés rendelkezéseivel, különösen az EU 5. cikkel. Ez a hatáskör méginkább összeegyeztethetetlen lenne azzal a jogelvvel, miszerint a Közösség, és ebből következőleg az Elsőfokú Bíróság, hatásköreit a nemzetközi jog tiszteletben tartásával kell gyakorolni.

Így a Biztonsági Tanácsnak az Egyesült Nemzetek Alapokmánya VII. fejezete alapján elfogadott határozatai elvileg nem tartoznak az Elsőfokú Bíróság által végzett bírósági felülvizsgálat hatálya alá, és az Elsőfokú Bíróság nincs feljogosítva arra, hogy a szóban forgó határozatok jogszerűségét a közösségi jogra való tekintettel, akár kapcsolódó jelleggel is megkérdőjelezze. Ellenkezőleg, az Elsőfokú Bíróság köteles megtenni lehetőség szerint mindent annak érdekében, hogy a közösségi jogot a tagállamoknak az Egyesült Nemzetek Alapokmánya fennálló kötelezettségeivel összeegyeztethetően értelmezze és alkalmazza.

Az Elsőfokú Bíróság jogosult azonban kapcsolódó jelleggel vizsgálni az ilyen határozatok jogszerűségét tekintettel a ius cogensre, amely a nemzetközi jog összes jogalanyára (beleértve az ENSZ fórumait is) kötelező nemzetközi közrendként értendő, és amelytől az eltérés nem lehetséges.

(vö. 264–266., 272–274., 276–277. pont)

8. Az 561/2003 rendelettel módosított, az Oszáma bin Ládennel, az al-Kaida-hálózattal és a Tálibánnal összeköttetésben álló egyes személyekkel és szervezetekkel szemben meghatározott szigorító intézkedések bevezetéséről szóló 881/2002 rendeletben és közvetetten a Biztonsági Tanács határozataiban (amelyeket ezek a rendeletek végrehajtanak) előírt pénzeszköz-befagyasztás nem sérti az érintettek alapvető jogait az ember alapvető jogainak a ius cogens hatálya alá tartozó egyetemes védelme alapkövetelmény-szintje mércéjével mérve.

E tekintetben a felmentések és kivételek kifejezett lehetőségei, amelyek a Szankcióbizottság listájára felvett személyek pénzeszközeinek befagyasztásával kapcsolatban rendelkezésre állnak, világosan mutatják, hogy ennek az intézkedésnek sem nem célja, sem nem következménye e személyeket embertelen vagy megalázó bánásmód alá vetni.

Ezenkívül, amennyiben a tulajdonhoz való jogot az általános nemzetközi jog kötelező normáihoz tartozónak kell tekinteni, kizárólag az ettől a jogtól való önkényes megfosztást lehetne egyébként a ius cogens-szel ellentétesnek tekinteni. Márpedig a jelen ügyben nem ez a helyzet.

Elsősorban ugyanis ezeknek a pénzeszközöknek a befagyasztása a Biztonsági Tanács által Oszáma bin Ládennel, az al-Kaida-hálózattal, a Tálibánnal, valamint a velük összeköttetésben álló személyekkel, csoportokkal, vállalkozásokkal és szervezetekkel szemben elhatározott szankciók egyik megnyilvánulása, tekintettel a nemzetközi terrorizmus elleni küzdelem jelentőségére és az Egyesült Nemzeteknek a terrorszervezetek üzelmei elleni védelme jogszerűségére. Másodsorban, a pénzeszközök befagyasztása biztosítási intézkedés, amely az elkobzástól eltérően nem sérti az érintetteknek a pénzköveteléseiken fennálló tulajdonjoga lényegét, csupán azok használatát korlátozza. Harmadsorban, a Biztonsági Tanács határozatai a szankciók általános rendszerének időszakos felülvizsgálatára irányuló eljárásról rendelkeznek. Végezetül, a szóban forgó szabályozás olyan eljárást vezet be az érintettek számára, amely lehetővé teszi, hogy ügyüket – az állampolgárságuk vagy a lakóhelyük szerinti tagállamon keresztül – felülvizsgálatra bármikor a Szankcióbizottság elé terjesszék.

Tekintettel ezekre a körülményekre, azon személyek és szervezetek pénzeszközeinek befagyasztása, akiket az Egyesült Nemzetek tagállamai által közölt és a Biztonsági Tanács által ellenőrzött információk alapján Oszáma bin Ládenhez, az al-Kaida-hálózathoz és a Tálibánhoz való kötődéssel, valamint terrorcselekmények pénzelésében, kitervelésében, előkészítésében vagy elkövetésében való részvétellel gyanúsítanak, nem valósítja meg az érintettek alapvető jogainak önkényes, nem megfelelő vagy aránytalan sérelmét.

(vö. 289., 291., 293–296., 299–302. pont)

9. Az érintettek meghallgatáshoz való jogát nem sértette meg sem a Szankcióbizottság ezen érintetteknek a Biztonsági Tanács szóban forgó határozatai alkalmazásával a pénzeszköz-befagyasztás hatálya alá tartozó személyek listájára való felvételét megelőzően, sem a közösségi intézmények az Oszáma bin Ládennel, az al-Kaida-hálózattal és a Tálibánnal összeköttetésben álló egyes személyekkel és szervezetekkel szemben meghatározott szigorító intézkedések bevezetéséről szóló 881/2002 rendelet megalkotását megelőzően.

Ugyanis, először is, a kérdéses határozatok nem biztosítanak a Szankcióbizottság által történő meghallgatáshoz való jogot az érintetteknek a Biztonsági Tanács szóban forgó határozatai alkalmazásával a pénzeszköz-befagyasztás hatálya alá tartozó, a nemzetközi terrorizmus pénzeléséhez való hozzájárulással gyanúsított személyek listájára való felvételüket megelőzően, és a nemzetközi közrend hatálya alá tartozó, feltétlen alkalmazást igénylő szabályok közül egy sem követel meg ilyen előzetes meghallgatást. Különösképpen olyan helyzetben, amelyben az érintettek vagyonával való rendelkezést korlátozó biztosítási intézkedésről van szó, az érintettek alapvető jogainak tiszteletben tartása nem követeli meg, hogy közöljék velük az ellenük felhozott tényeket és bizonyítékokat, amennyiben a Biztonsági Tanács vagy Szankcióbizottsága úgy ítéli meg, hogy a nemzetközi közösség biztonságával kapcsolatos indokok ezzel ellentétben állnak.

Másodsorban a közösségi intézmények sem voltak kötelesek a szóban forgó rendelet megalkotása előtt az érintetteket meghallgatni, mivel nem rendelkeztek semmilyen mérlegelési kerettel a Biztonsági Tanács és a Szankcióbizottság határozatainak a közösségi jogrendszerbe való átültetése tekintetében, így az érintettek meghallgatása semmilyen esetben nem indíthatta volna az intézményt álláspontjának felülvizsgálatára.

(vö. 306–307., 320., 328–329., 331. pont)

10. Az Oszáma bin Ládennel, az al-Kaida-hálózattal és a Tálibánnal összeköttetésben álló egyes személyekkel és szervezetekkel szemben meghatározott szigorító intézkedések bevezetéséről szóló 881/2002 rendelet elleni megsemmisítés iránti kereset elbírálása során az Elsőfokú Bíróság az említett rendeletet illetően teljes jogszerűségi felülvizsgálatot gyakorol arra vonatkozólag, hogy a közösségi intézmények betartják-e a hatásköri szabályokat, valamint a cselekvésükre kötelezően alkalmazandó külső jogszerűségi szabályokat és lényeges alaki szabályokat. Az Elsőfokú Bíróság ugyanezen rendelet jogszerűségét a Biztonsági Tanács azon határozataira való tekintettel is felülvizsgálja, amelyeket e rendeletnek végre kell hajtania, különösen az alaki és anyagi megfelelőség, a belső koherencia és a rendeletnek a határozatokhoz viszonyított arányossága szemszögéből. Az Elsőfokú Bíróság ezenkívül felülvizsgálja e rendelet jogszerűségét, és – közvetetett módon – felülvizsgálja a Biztonsági Tanács szóban forgó határozatai jogszerűségét a nemzetközi jog ius cogenshez, különösen pedig az emberi jogok egyetemes védelmét célzó, feltétlen alkalmazást igénylő szabályaihoz tartozó magasabb rendű szabályaira tekintettel.

Ezzel szemben az Elsőfokú Bíróságnak nem feladata, hogy közvetetten felülvizsgálja maguknak a Biztonsági Tanács szóban forgó határozatainak a közösségi jogrendben védett alapvető jogokkal való összhangját. Az Elsőfokú Bíróságnak még kevésbé feladata, hogy vizsgálja azoknak a tényeknek és bizonyítékoknak az értékelésihiba-mentességét, amelyeket a Biztonsági Tanács az általa hozott intézkedések alátámasztására elfogadott, sem pedig az, hogy – a ius cogensre tekintettel végzett felülvizsgálat korlátozott keretei között – közvetetten vizsgálja ezeknek az intézkedéseknek a célszerűségét és arányosságát. Ebben az esetben a felpereseknek nem áll rendelkezésükre semmilyen bírósági jogorvoslat, mivel a Biztonsági Tanács nem tartotta kívánatosnak olyan független nemzetközi bírói fórum felállítását, amelynek feladata lenne a Szankcióbizottság egyedi határozatai ellen irányuló keresetek jogi és ténybeli elbírálása.

Mindazonáltal a felperesek bírói jogvédelmének ilyetén hiánya önmagában nem ellentétes a ius cogens-szel. A bírósághoz való fordulás joga ugyanis nem korlátlan jog. A felperesek bírósághoz fordulásra vonatkozó jogának – a Biztonsági Tanácsnak az Egyesült Nemzetek Alapokmánya VII. fejezete alapján elfogadott határozatai alapján elvileg élvezett joghatóság alóli mentességéből eredő – korlátozása ennek a ius cogens által garantált jognak a természetéből fakadó belső sajátosságát képezi. A felpereseknek az az érdeke, hogy ügyüket valamely bíróság érdemben vizsgálja, nem elegendő a nemzetközi békének és biztonságnak a Biztonsági Tanács által – az Egyesült Nemzetek Alapokmánya rendelkezéseinek megfelelően – világosan azonosított fenyegetésével szembeni fenntartására irányuló lényeges közérdek meghaladására. Így a felpereseknek a tényleges bírósági jogorvoslathoz való joga nem sérült.

(vö. 334–335., 337–344., 346. pont)

AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (kibővített második tanács)

2005. szeptember 21.( )

„Közös kül- és biztonságpolitika – Az Oszáma bin Ládennel, az al-Kaida-hálózattal és a Tálibánnal összeköttetésben álló személyekkel és szervezetekkel szemben meghatározott korlátozó intézkedések – A Közösség hatásköre – Pénzeszközök befagyasztása – Alapvető jogok – Ius cogens – Bírósági felülvizsgálat – Megsemmisítés iránti kereset”

A T‑306/01. sz. ügyben,

Ahmed Ali Yusuf (lakóhelye: Spånga [Svédország]),

az Al Barakaat International Foundation (székhelye: Spånga)

(képviselik őket: L. Silbersky és T. Olsson ügyvédek)

felpereseknek

az Európai Unió Tanácsa (képviselik: M. Vitsentzatos, I. Rådestad, E. Karlsson és M. Bishop, meghatalmazotti minőségben)

és

az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: A. Van Solinge, J. Enegren és C. Brown, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

alperesek ellen,

támogatja őket:

Nagy Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága (képviseli kezdetben: J. Collins, később: R. Caudwell, meghatalmazotti minőségben, utóbbi segítője: S. Moore barrister, kézbesítési cím: Luxembourg)

beavatkozó,

kezdetben egyrészt az egyes termékek és szolgáltatások Afganisztánba történő kivitelének tilalmáról, a repülési tilalom megerősítéséről és az afganisztáni Tálibánt illető pénzkészletek és egyéb pénzügyi források befagyasztásáról, valamint a 337/2000/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2001. március 6-i 467/2001/EK tanácsi rendelet (HL L 67., 1. o.), másrészt pedig a […] 467/2001 rendelet negyedszeri módosításáról szóló, 2001. november 12-i 2199/2001/EK bizottsági rendelet (HL L 295., 16. o.), majd pedig az Oszáma bin Ládennel, az Al-Qaida [helyesen és a továbbiakban: al-Kaida]-hálózattal és a Tálibánnal összeköttetésben álló egyes személyekkel és szervezetekkel szemben meghatározott szigorító intézkedések bevezetéséről, valamint a […] 467/2001[…] rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2002. május 27-i 881/2002/EK tanácsi rendelet (HL L 139., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 1. kötet, 294. o.) megsemmisítése iránti kérelem tárgyában,

AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK

ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (kibővített második tanács),

tagjai: N. J. Forwood elnök, J. Pirrung, P. Mengozzi, A. W. H. Meij és M. Vilaras bírák,

hivatalvezető: H. Jung,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2003. október 14-i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

Jogi háttér

1 Az Egyesült Nemzetek San Franciscóban (Egyesült Államok) 1945. június 26-án aláírt Alapokmánya 24. cikkének (1) bekezdése értelmében az Egyesült Nemzetek Szervezetének (ENSZ) tagjai „a nemzetközi béke és biztonság fenntartásáért a fő felelősséget a Biztonsági Tanácsra ruházzák, és elismerik, hogy a Biztonsági Tanács e felelősségből folyó kötelességeinek teljesítésekor az ő nevükben jár el”.

2 Az Egyesült Nemzetek Alapokmányának 25. cikke szerint „[az ENSZ] tagjai megegyeznek abban, hogy a Biztonsági Tanács határozatait a jelen Alapokmánynak megfelelően elfogadják és végrehajtják”.

3 Az Egyesült Nemzetek Alapokmánya 48. cikkének (2) bekezdése értelmében a Biztonsági Tanácsnak a nemzetközi béke és biztonság fenntartására irányuló határozatait „az Egyesült Nemzetek tagjai közvetlenül és olyan nemzetközi szervezetekben kifejtett tevékenységük útján hajtják végre, amelyeknek tagjai”.

4 Az Egyesült Nemzetek Alapokmányának 103. cikke szerint, „[h]a az Egyesült Nemzetek tagjainak a jelen Alapokmányból folyó és bármely egyéb nemzetközi megállapodásból eredő kötelezettségei összeütköznének, az Alapokmányból folyó kötelezettségeiket illeti elsőbbség”.

5 Az EU 11. cikk (1) bekezdése értelmében:

„Az Unió közös kül- és biztonságpolitikát határoz meg és hajt végre, amely a kül- és biztonságpolitika minden területére kiterjed, és amelynek célkitűzései a következők:

– az Unió közös értékeinek, alapvető érdekeinek, függetlenségének és integritásának védelme az Egyesült Nemzetek Alapokmányának alapelveivel összhangban;

– az Unió biztonságának megerősítése minden formában;

– a béke megőrzése és a nemzetközi biztonság megerősítése az Egyesült Nemzetek Alapokmányának alapelveivel […] összhangban […]”

6 Az EK 301. cikk szövege a következő:

„Ha az Európai Unióról szóló szerződés közös kül- és biztonságpolitikára vonatkozó rendelkezéseinek megfelelően elfogadott valamely közös álláspont vagy együttes fellépés egy vagy több harmadik országgal fennálló gazdasági kapcsolatok felfüggesztésére, korlátozására vagy teljes megszakítására irányuló fellépésről rendelkezik, a Tanács megteszi a szükséges sürgős intézkedéseket. A Tanács a Bizottság javaslata alapján, minősített többséggel jár el.”

7 Az EK 60. cikk (1) bekezdésének rendelkezése szerint:

„Ha a 301. cikkben előirányzott esetben a Közösség fellépése szükséges, a Tanács a 301. cikkben meghatározott eljárás szerint az érintett harmadik országokkal szemben megteheti a szükséges sürgős intézkedéseket a tőkemozgásokra és fizetési műveletekre vonatkozóan.”

8 Az EK 307. cikk első bekezdése értelmében:

„Az egyrészről egy vagy több tagállam, másrészről egy vagy több harmadik állam által egymás között 1958. január 1-je előtt, illetve a csatlakozó államok esetében a csatlakozásukat megelőzően kötött megállapodásokból eredő jogokat és kötelezettségeket e szerződés rendelkezései nem érintik.”

9 Végül, az EK 308. cikk a következőképpen rendelkezik:

„Ha a Közösség fellépése bizonyul szükségesnek ahhoz, hogy a közös piac működése során a Közösség valamely célkitűzése megvalósuljon, és e szerződés nem biztosítja a szükséges hatáskört, a Tanács a Bizottság javaslata alapján és az Európai Parlamenttel folytatott konzultációt követően egyhangúlag meghozza a megfelelő rendelkezéseket.”

A jogvita előzményei

10 1999. október 15-én az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa (a továbbiakban: a Biztonsági Tanács) meghozta az 1267 (1999) határozatot, amelyben többek között elítélte azt a tényt, hogy afgán területen továbbra is menedéket nyújtanak és kiképzést adnak terroristáknak, valamint terrorcselekményeket készítenek elő, és amely megerősítette meggyőződését, hogy a nemzetközi terrorizmus üldözése alapvető jelentőségű a nemzetközi békére és biztonságra nézve, és rosszallását fejezte ki amiatt, hogy a Tálibán továbbra is menedéket nyújt Usama bin Laden (a közösségi intézmények által elfogadott dokumentumok magyar változatának többségében: Oszáma bin Láden) részére, továbbá lehetővé teszi neki és társainak, hogy terroristakiképző-táborok hálózatát irányítsák az általa ellenőrzött területről kiindulva, és hogy Afganisztánt támaszpontként használják nemzetközi terrorista műveletek kivitelezésére. A határozat 2. pontjában a Biztonsági Tanács felszólította a Tálibánt, hogy a nevezett Oszáma bin Ládent haladéktalanul adja át az illetékes hatóságoknak. E kötelezettség tiszteletben tartásának biztosítása érdekében az 1267 (1999) határozat (4) bekezdésének b) pontja úgy rendelkezik, hogy minden államnak kötelessége többek között „befagyasztani a Tálibán tulajdonában álló, az alábbi (6) bekezdés alkalmazásával létrehozott bizottság által azonosított pénzkészleteket és egyéb – különösen a Tálibán tulajdonában, illetve közvetlen vagy közvetett módon az ellenőrzése alatt álló, valamint a Tálibán tulajdonában vagy ellenőrzése alatt álló bármely vállalkozás tulajdonában vagy ellenőrzése alatt álló javakból származó – pénzügyi forrásokat, és ügyelni arra, hogy sem a kérdéses – sem bármely más ilyenként azonosított – pénzkészleteket vagy egyéb pénzügyi forrásokat sem állampolgáraik, sem a területükön tartózkodó bármely más személy ne bocsássák a Tálibán rendelkezésére, vagy ne használják fel a Tálibán, illetőleg a Tálibán tulajdonában vagy ellenőrzése alatt álló bármely vállalkozás javára, kivéve a bizottság ezzel ellentétes, esetileg – emberiességi megfontolásból – kiadott engedélye birtokában.”

11 Az 1267 (1999) határozat (6) bekezdésében a Biztonsági Tanács, ideiglenes belső szabályzatának 28. cikke alapján úgy döntött, hogy a Biztonsági Tanács tagjaiból bizottságot (a továbbiakban: Szankcióbizottság) hoz létre, amelynek feladata, hogy őrködjék a (4) bekezdésben elrendelt intézkedéseknek az államok általi betartása felett, hogy azonosítsa az említett (4) bekezdésben foglalt pénzkészleteket vagy egyéb pénzügyi forrásokat, továbbá hogy a (4) bekezdésben elrendelt intézkedésektől való eltérés iránti kérelmeket elbírálja.

12 Mivel a Tanács úgy ítélte meg, hogy a határozat végrehajtása érdekében szükséges a Közösség fellépése, 1999. november 15-én elfogadta a Tálibánnal szembeni korlátozó intézkedésekről szóló 1999/727/KKBP közös álláspontot (HL L 294., 1. o.). E közös álláspont 2. cikke előírja a Tálibán külföldi pénzkészleteinek és más pénzügyi forrásainak a Biztonsági Tanács 1267 (1999) határozatában megállapított feltételek szerint történő befagyasztását.

13 2000. február 14-én a Tanács – az EK 60. és EK 301. cikk alapján – megalkotta a repülési tilalomról és az afganisztáni Tálibánt illető pénzkészletek és egyéb pénzügyi források befagyasztásáról szóló 337/2000/EK rendeletet (HL L 43., 1. o.).

14 2000. december 19-én a Biztonsági Tanács meghozta az 1333 (2000) határozatot, amely többek között felszólította a Tálibánt, hogy tegyen eleget az 1267 (1999) határozatnak különösképpen azzal, hogy felhagy a nemzetközi terroristáknak és szervezeteiknek történő menedék- és kiképzésnyújtás gyakorlatával, illetőleg hogy bíróság elé állítás céljából átadja Oszáma bin Ládent az illetékes hatóságoknak. A Biztonsági Tanács jelesül úgy határozott, hogy megerősíti az 1267 (1999) határozattal elrendelt repülési tilalmat és a pénzkészletek befagyasztását. Ennek megfelelően, az 1333 (2000) határozat (8) bekezdésének c) pontja úgy rendelkezik, hogy minden állam köteles különösen „[h]aladéktalanul befagyasztani Oszáma bin Ládennek, valamint a hozzá kapcsolódó egyéneknek és szervezeteknek (beleértve az al-Kaida-szervezetet) a [Szankcióbizottság] által azonosított pénzkészleteit és más pénzügyi követeléseit, és az Oszáma bin Láden és a hozzá tartozó személyek és szervezetek, illetőleg a közvetlen vagy közvetett ellenőrzésük alatt állók tulajdonában álló vagyontárgyakból származó pénzkészleteket, továbbá őrködni afelett, hogy sem állampolgáraik, sem a területükön tartózkodó bármely más személy ne bocsássa Oszáma bin Láden, társai vagy bármely más, hozzájuk tartozó, illetve közvetlen vagy közvetett módon az ellenőrzésük alatt álló szervezet (beleértve az al-Kaida-szervezetet) rendelkezésére sem a kérdéses pénzkészleteket és más pénzügyi forrásokat, sem bármely egyéb pénzkészletet vagy pénzügyi forrást, illetőleg azokat javukra közvetlen vagy közvetett módon ne lehessen felhasználni.”

15 Ugyanebben a rendelkezésben, a Biztonsági Tanács megbízta a Szankcióbizottságot, hogy az államok és a nemzetközi szervezetek által közölt információk alapján vezessen naprakész listát azokról az egyénekről és szervezetekről, akiket/amelyeket a Szankcióbizottság Oszáma bin Ládenhez tartozóként azonosított, beleértve az al-Kaida-szervezetet.

16 Az 1333 (2000) határozat (23) bekezdésében a Biztonsági Tanács úgy határozott, hogy a – többek között a (8) bekezdés alapján – foganatosított intézkedéseket tizenkét hónapig kell alkalmazni, valamint hogy ezen időszak végén eldönti, hogy – ugyanazokkal a feltételekkel – szükség van-e ezen intézkedések újabb időszakra történő meghosszabbítására.

17 Mivel úgy ítélte meg, hogy e határozat végrehajtásához a Közösség fellépése szükséges, 2001. február 26-án a Tanács elfogadta a Tálibánnal szembeni további szigorító intézkedések bevezetéséről, valamint 96/746/KKBP közös álláspont módosításáról szóló 2001/154/KKBP közös álláspontot (HL L 57., 1. o.). Ennek 4. cikke a következőképpen rendelkezik:

„Az Oszáma bin Láden és – a Szankcióbizottság által azonosított – vele összeköttetésben lévő személyek és szervezetek pénzkészleteit be kell fagyasztani, és semmilyen követelést vagy egyéb pénzügyi forrást nem lehet Oszáma bin Láden, sem pedig – a Szankcióbizottság által azonosított – vele összeköttetésben álló személyek és szervezetek rendelkezésére bocsátani, a [1333 (2000) határozat] rendelkezéseinek megfelelően.”

18 2001. március 6-án a Tanács az EK 60. és az EK 301. cikk alapján megalkotta az egyes termékek és szolgáltatások Afganisztánba történő kivitelének tilalmáról, a repülési tilalom megerősítéséről és az afganisztáni Tálibánt illető pénzkészletek és egyéb pénzügyi források befagyasztásáról, valamint a 337/2000/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló 467/2001/EK tanácsi rendeletet (HL L 67., 1. o.).

19 E rendelet (3) preambulumbekezdése értelmében, az 1333 (2000) határozatban foglalt intézkedések „a Szerződés hatálya alá tartoznak, s ennek megfelelően – és különösen a piaci verseny torzulásának elkerülése érdekében – a Közösség területén a Biztonsági Tanács vonatkozó határozatainak végrehajtásához közösségi jogszabályokra van szükség”.

20 A 467/2001 rendelet 1. cikke meghatározza, hogy mit kell „pénzkészletek” és „pénzkészletek befagyasztása” alatt érteni.

21 A 467/2001 rendelet 2. cikkének szövege szerint:

„(1) A Szankcióbizottság által megjelölt és az I. mellékletben felsorolt valamennyi természetes vagy jogi személy, illetve szervezet tulajdonát képező összes pénzeszközt és egyéb pénzügyi forrást be kell fagyasztani.

(2) Tilos a Tálibán elleni Szankcióbizottság által megjelölt és az I. mellékletben felsorolt bármely természetes vagy jogi személy, illetve szervezet részére vagy javára közvetlen vagy közvetett módon pénzeszközt vagy egyéb pénzügyi forrást rendelkezésre bocsátani.

(3) Az (1) és (2) bekezdést nem kell alkalmazni a Tálibán elleni Szankcióbizottság által adott felmentés hatálya alá tartozó pénzeszközökre és pénzügyi forrásokra. Felmentést a tagállamoknak a II. mellékletben felsorolt illetékes hatóságain keresztül lehet kapni.”

22 A 467/2001 rendelet I. melléklete tartalmazza a 2. cikkben elrendelt pénzkészlet-befagyasztással érintett személyek és szervezetek listáját. A 467/2001 rendelet 10. cikkének (1) bekezdése értelmében, a Bizottság felhatalmazást kap arra, hogy a Biztonsági Tanács vagy a Szankcióbizottság határozatai alapján az említett I. mellékletet módosítsa vagy kiegészítse.

23 2001. március 8-án a Szankcióbizottság közzétette az 1267 (1999) és 1333 (2000) biztonsági tanácsi határozatok értelmében pénzkészlet-befagyasztással érintett szervezetek és személyek első összesített listáját (lásd a Szankcióbizottság 2001. március 8-i AFG/131 SC/7028. sz. közleményét). Azóta ez a lista több alkalommal módosításra és kiegészítésre került. A Bizottság ennélfogva több rendeletet alkotott a 467/2001 rendelet 10. cikke alapján, amelyekkel módosította, illetőleg kiegészítette e rendelet I. mellékletét.

24 2001. november 9-én a Szankcióbizottság 2001. március 8-i listájához újabb kiegészítést tett közzé, amely többek között tartalmazta az alábbi szervezet és három személy nevét:

– „Barakaat International Foundation, Box 4036, Spånga, Stockholm, Sweden; Rinkebytorget 1, 04 Spånga, Sweden”;

– „Aden, Abdirisak; Akaftingebacken 8, 16367 Spånga, Sweden; DOB 01 June 1968”;

– „Ali, Abdi Abdulaziz, Drabantvagen 21, 17750 Spånga, Sweden; DOB 01 January 1955”;

– „Ali, Yusaf Ahmed, Hallbybybacken 15, 70 Spånga, Sweden; DOB : 20 November 1974”.

25 A 467/2001 rendelet negyedszeri módosításáról szóló, 2001. november 12-i 2199/2001/EK bizottsági rendelettel (HL L 295., 16. o.) a kérdéses szervezet és három természetes személy nevét ‑ másokéval együtt ‑ felvették az említett rendelet I. mellékletébe.

26 2002. január 16-án a Biztonsági Tanács elfogadta az 1390 (2002) határozatot, amely meghatározza az Oszáma bin Ládennel, az al-Kaida-szervezet tagjaival és a Tálibánnal, valamint a hozzájuk kapcsolódó személyekkel, csoportokkal, vállalkozásokkal és szervezetekkel szemben alkalmazandó intézkedéseket. E határozat (1) és (2) bekezdése lényegében előírja az 1267 (1999) határozat (4) bekezdésének b) pontjában és az 1333 (2000) határozat (8) bekezdésének c) pontjában elrendelt intézkedések fenntartását, különösen a pénzeszközök befagyasztását. Az 1390 (2002) határozat (3) bekezdése értelmében ezeket az intézkedéseket a Biztonsági Tanács az elfogadásukat követő tizenkét hónapon belül felülvizsgálja, mely határidő elteltével vagy fenntartja, vagy pedig módosítja azokat.

27 A Tanács, mivel úgy ítélte meg, hogy e határozat végrehajtásához a Közösség fellépésére van szükség, 2002. május 27-én elfogadta a z Oszáma Bin Ládennel, az Al-Qaida szervezet tagjaival és a Tálibannal [helyesen és a továbbiakban: az al-Kaida-szervezet tagjaival és a Tálibánnal], valamint a velük összeköttetésben álló személyekkel, csoportokkal, vállalkozásokkal és szervezetekkel szembeni korlátozó intézkedésekről, továbbá a 96/746/KKBP, 1999/727/KKBP, 2001/154/KKBP és a 2001/771/KKBP közös álláspont hatályon kívül helyezéséről szóló 2002/402/KKBP közös álláspontot (HL L 139., 4. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 1. kötet, 292. o.). E közös álláspont 3. cikke előírja különösen a Szankcióbizottság által az 1267 (1999) és az 1333 (2000) biztonsági tanácsi határozatnak megfelelően összeállított listán említett személyek, csoportok, vállalkozások és szervezetek pénzeszközei és egyéb pénzügyi eszközei [helyesen: pénzkövetelései] vagy gazdasági [erő]forrásai befagyasztásának további fenntartását.

28 A Tanács 2002. május 27-én megalkotta az Oszáma bin Ládennel, az [al-Kaida]-hálózattal és a Tálibánnal összeköttetésben álló egyes személyekkel és szervezetekkel szemben meghatározott szigorító intézkedések bevezetéséről, valamint a […] 467/2001/EK tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló 881/2002/EK rendeletet (HL L 139., 9. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 1. kötet, 294. o.).

29 E rendelet (4) preambulumbekezdése értelmében, a többek között az 1390 (2002) biztonsági tanácsi határozatban előírt intézkedések „a Szerződés hatálya alá tartoznak, s ennek megfelelően – és különösen a piaci verseny torzulásának elkerülése érdekében – a Közösség területén a Biztonsági Tanács vonatkozó határozatainak végrehajtásához közösségi jogszabályokra van szükség”.

30 A 881/2002 rendelet 1. cikke a „pénzeszközök” és a „pénzeszközök befagyasztása” fogalmát lényegében azonos kifejezésekkel határozza meg, mint a 467/2001 rendelet 1. cikke.

31 A 881/2002 rendelet 2. cikke szerint:

„(1) A Szankcióbizottság által megjelölt és az I. mellékletben felsorolt valamennyi természetes vagy jogi személy, csoport, illetve szervezet tulajdonát képező, illetve birtokában lévő pénzeszközt és gazdasági erőforrást be kell fagyasztani.

(2) Tilos a Szankcióbizottság által megjelölt és az I. mellékletben felsorolt bármely természetes vagy jogi személy, csoport, illetve szervezet részére vagy javára közvetlen vagy közvetett módon pénzeszközt rendelkezésre bocsátani.

(3) Tilos a Szankcióbizottság által megjelölt és az I. mellékletben felsorolt természetes, vagy jogi személy, csoport, illetve szervezet részére vagy javára közvetlen vagy közvetett módon, pénzeszközök, áruk vagy szolgáltatások beszerzése céljából bármely gazdasági erőforrást rendelkezésre bocsátani.”

32 A 881/2002 rendelet I. melléklete tartalmazza a pénzeszközöknek a 2. cikkben elrendelt befagyasztásával érintett személyek, szervezetek és csoportok listáját. Ez a lista többek között tartalmazza a következő szervezet és három személy nevét:

– „Barakaat International Foundation, Box 4036, Spånga, Stockholm, Svédország; Rinkebytorget 1, 04, Spånga, Svédország”;

– „Aden, Adirisak, Skaftingebacken 8, 16367 Spånga, Svédország, születési ideje: 1968. június 1.”;

– „Ali, Abdi Abdulaziz, Drabantvagen 21, 17750 Spånga, Svédország, született: 1955. január 1.”;

– „Ali, Yusaf Ahmed, Hallbybybacken 15, 70 Spånga, Svédország, született: 1974. november 20.”.

33 2002. augusztus 26-án a Szankcióbizottság úgy határozott, hogy a nevezett „Abdi Abdulaziz Alit” és „Abdirisak Adent” törli azoknak a személyeknek, csoportoknak és szervezeteknek a listájáról, akikre alkalmazni kell a pénzeszközök és egyéb gazdasági erőforrások befagyasztását.

34 Ennek következtében a Bizottság 2002. szeptember 4-én megalkotta a 881/2002 rendelet másodszori módosításáról szóló 1580/2002/EK rendeletet (HL L 237., 3. o.).

35 Az 1580/2002 rendelet 1. cikkének (2) bekezdése értelmében többek között a következő személyeket vették le a 881/2002 rendelet 1. mellékletében foglalt listáról:

– „Ali, Abdi Abdulaziz, Drabantvägen 21, 17750 Spånga, Svédország, született: 1955. január 1.;

– Aden, Adirisak, Skäftingebacken 8, 16367 Spånga, Svédország, születési ideje: 1968. június 1.”.

36 2002. december 20-án a Biztonsági Tanács elfogadta a terrorizmus elleni küzdelemre vonatkozó kötelezettségek betartásának elősegítését célzó 1452 (2002) határozatot. E határozat (1) bekezdése a pénzeszközöknek és a gazdasági erőforrásoknak az 1267 (1999), 1333 (2000) és 1390 (2002) határozatokkal elrendelt befagyasztása alól néhány esetben felmentést és kivételt tesz lehetővé, amelyet emberiességi megfontolásból, a Szankcióbizottság jóváhagyásával, az államok engedélyezhetnek.

37 2003. január 17-én a Biztonsági Tanács elfogadta az 1455 (2003) határozatot, amely az 1267 (1999) határozat (4) bekezdésének b) pontjában, az 1333 (2000) határozat (8) bekezdésének c) pontjában és az 1390 (2002) határozat (1) és (2) bekezdésében elrendelt intézkedések végrehajtásának javítására irányult. Az 1455 (2003) határozat (2) bekezdése alapján ezeket az intézkedéseket újra javítani fogják tizenkét hónapon belül, vagy szükség esetén korábban.

38 A Tanács, mivel úgy ítélte meg, hogy a Biztonsági Tanács 1452 (2002) határozatának végrehajtásához a Közösség fellépésére van szükség, 2003. február 27-én elfogadta a 2002/402/KKBP közös állásponttal meghatározott korlátozó intézkedések alóli kivételekről szóló 2003/140/KKBP közös álláspontot (HL L 53., 62. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 2. kötet, 80. o.). E közös álláspont 1. cikke úgy rendelkezik, hogy a 2002/402/KKBP közös álláspont 3. cikkének végrehajtásakor az Európai Közösség figyelembe veszi a Biztonsági Tanács 1452 (2002) határozatával meghatározott kivételeket.

39 2003. március 27-én a Tanács elfogadta a […] 881/2002/EK rendeletnek a pénzkészletek és egyéb pénzügyi források befagyasztása alóli kivételek tekintetében történő módosításáról szóló 561/2003/EK rendeletet (HL L 82., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 18. fejezet, 2. kötet, 91. o.). E rendelet (4) preambulumbekezdésében a Tanács jelzi, hogy a Biztonsági Tanács 1452 (2002) határozatának figyelembevételével a Közösség által előírt intézkedések kiigazításra szorulnak.

40 Az 561/2003 rendelet 1. cikke szerint:

„A 881/2002/EK rendelet a következő cikkel egészül ki:

»2a. cikk

(1) A 2. cikk nem alkalmazható a pénzkészletekre és egyéb pénzügyi forrásokra, amennyiben:

a) a tagállamok – II. mellékletben felsorolt – illetékes hatóságainak bármelyike az érdekelt természetes vagy jogi személy kérésére úgy határozott, hogy ezek a pénzkészletek vagy egyéb pénzügyi források:

i. alapvető kiadások fedezésére szükségesek, beleértve az élelmiszerek, bérlet vagy jelzálog, gyógyszerek és orvosi kezelés, adók, biztosítási díjak és közműdíjak költségeit;

ii. kizárólag az ésszerű szakértői díjak és a jogi szolgáltatások biztosításával kapcsolatos megtérítések kifizetésére szolgálnak;

iii. kizárólag a befagyasztott pénzeszközök vagy gazdasági erőforrások szokásos eszköztartási és megtartási díjainak, valamint szolgáltatási díjainak kiegyenlítésére szolgálnak; vagy

iv. rendkívüli kiadásokra szükségesek; és

b) erről a határozatról értesítették a Szankciós Bizottságot [az előzményi rendeletekben és a továbbiakban: Szankcióbizottság]; és

c) i. az a) pont i., ii. vagy iii. alpontja alapján hozott határozat esetén a [Szankcióbizottság] az értesítéstől számított 48 órán belül nem ellenezte a határozatot; vagy

ii. az a) pont iv. alpontja alapján történő határozat esetén a [Szankcióbizottság] jóváhagyta a határozatot.

(2) Az (1) bekezdésben említett rendelkezések kedvezményében részesülni kívánó bármely személy a tagállam II. mellékletben megjelölt illetékes hatóságához intézi kérelmét.

A II. mellékletben megjelölt illetékes hatóság haladéktalanul írásban értesíti mind a kérelmezőt, mind pedig a közvetlenül érintettnek ismert egyéb személyeket, szerveket vagy testületeket arról, hogy helyt adtak-e a kérelemnek.

Az illetékes hatóság a többi tagállamot is tájékoztatja arról, hogy az ilyen kivétel iránti kérelemnek helyt adtak-e.

(3) A kiadások fedezetéül felszabadított, és a Közösségen belül átutalt vagy e cikk alapján elismert pénzeszközök a 2. cikk alapján nem képezik további korlátozó intézkedések tárgyát.

[…]«”

41 2003. május 19-én a Bizottság megalkotta a 881/2002 rendelet tizennyolcadszori módosításáról szóló 866/2003/EK rendeletet (HL L 124., 19. o.). E rendelet 1. cikke és mellékletének 1. pontja értelmében a 881/2002 rendelet I. melléklete úgy módosul, hogy a „Természetes személyek” rovatban szereplő „Ali, Yusaf Ahmed, Hallbybybacken 15, 70 Spånga, Svédország, született: 1974. november 20.” sor helyébe az alábbi szöveg lép:

„Ali Ahmed YUSAF (másképpen: Ali Galoul), Krälingegränd 33, S-16362 Spånga, Svédország; született: 1974. november 20-án Garbaharey-ban (Szomália); állampolgársága: svéd; svéd útlevelének száma: 1041635; nemzeti azonosító száma: 741120-1093.”

Az eljárás és a felek kérelmei

42 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2001. december 10-én benyújtott és T‑306/01. sz. alatt nyilvántartásba vett keresetlevelével Abdirisak Aden, Abdulaziz Ali és Ahmed Yusuf, valamint az Al Barakaat International Foundation (a továbbiakban: Al Barakaat) az EK 230. cikk alapján keresetet terjesztettek elő a Tanács és a Bizottság ellen, amelyben azt kérik, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a 2199/2001 rendeletet;

– semmisítse meg a 467/2001 rendeletet, másodlagosan pedig az EK 241. cikk alapján állapítsa meg a rendelet alkalmazhatatlanságát;

– határozzon a költségekről, amelynek mértékét a felperesek később jelölik meg.

43 Keresetükben a felperesek kérték, hogy az EK 243. cikk alapján az Elsőfokú Bíróság függessze fel a 2199/2001 rendelet végrehajtását.

44 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2001. december 10-én benyújtott külön iratban a felperesek kérték, hogy az Elsőfokú Bíróság – eljárási szabályzata 76a. cikkének megfelelően – gyorsított eljárásban határozzon. Miután az alpereseket meghallgatta, az Elsőfokú Bíróság (első tanács) 2002. január 22-én elutasította ezt a kérelmet, tekintettel az ügyben felvetődő kérdések bonyolult és kényes természetére.

45 Az Elsőfokú Bíróság – Hivatalának 2002. január 24-i levelében – tájékoztatta a felpereseket, hogy nem határozhat a 2199/2001 rendelet végrehajtásának felfüggesztésére irányuló kérelemről, minthogy a kérelmet nem – az eljárási szabályzat előírása szerinti – külön iratban nyújtották be. Ugyanebben a levélben azonban megjegyezte, hogy az eljárási szabályzat rendelkezéseinek betartásával továbbra is lehetőség van ideiglenes intézkedések iránti kérelem utólagos előterjesztésére.

46 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. február 19-én benyújtott ellenkérelmükben a Tanács és a Bizottság azt kérik, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– utasítsa el a keresetet;

– kötelezze a felperest a költségek viselésére.

47 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. március 8-án benyújtott iratukkal a felperesek ideiglenes intézkedés iránti kérelmet nyújtottak be, amely a 467/2001 és a 2199/2001 rendeletek rájuk vonatkozó végrehajtásának az ügy érdemében történő határozathozatalig terjedő felfüggesztésére irányult.

48 Az Elsőfokú Bíróság elnöke 2002. március 22-én meghallgatta a feleket a tárgyaláson képviselt Svéd Királyság jelenlétében.

49 Az Elsőfokú Bíróság elnöke a (T‑306/01. R. sz., Aden és társai kontra Tanács és Bizottság ügyben) 2002. május 7-én hozott végzésével (EBHT 2002., II‑2387. o.) elutasította az ideiglenes intézkedés iránti kérelmet azzal az indokkal, hogy a sürgősségre vonatkozó feltétel nem teljesül; a költségekről egyidejűleg nem határozott.

50 Az Elsőfokú Bíróság a Hivatala 2002. június 27-i levelében felhívta a feleket, hogy terjesszék elő észrevételeiket a 467/2001 rendelet hatályon kívül helyezésének és a 881/2002 rendelettel való felváltásának következményeivel kapcsolatban.

51 A felperesek az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. július 29-én benyújtott észrevételeikben úgy nyilatkoztak, hogy kereseti kérelmeiket, jogalapjaikat és érveiket úgy módosítják, hogy azok immár a Biztonsági Tanácsnak a velük szemben elhatározott szankciókat fenntartó 1390 (2002) határozatára tekintettel alkotott 881/2002 rendelet (a továbbiakban: megtámadott rendelet) ellen irányulnak. Megjegyzik, hogy a 467/2001 rendelet ellen irányuló kezdeti keresetet tárgytalannak kell tekinteni, mivel azt hatályon kívül helyezte a megtámadott rendelet.

52 A Tanács az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. július 12-én benyújtott észrevételeiben elismeri, hogy a felperesek jogosultak eredeti kereseti kérelmüket kiterjeszteni vagy módosítani oly módon, hogy az immár a megtámadott rendelet megsemmisítésére irányuljon.

53 A Bizottság az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. július 10-én benyújtott észrevételeiben úgy nyilatkozott, hogy – tekintettel arra a körülményre, hogy a 2199/2001 rendelet joghatásai folytatódnak a megtámadott rendeletben – nem lát kifogásolnivalót abban, ha a felperesek módosítják kereseti kérelmeiket oly módon, hogy azok ez utóbbi rendeletre vonatkozzanak.

54 A Bizottság egyébiránt arra kéri az Elsőfokú Bíróságot, hogy eljárási szabályzatának 113. cikke alapján állapítsa meg, hogy a kereset a 2199/2001 rendelet ellen irányuló részében okafogyottá vált, és hogy arról a Bizottságot illetően már nem szükséges határozni.

55 A Bizottság kéri továbbá, hogy eljárási szabályzata 115. cikkének 1. §-a és 116. cikkének 6. §-a alapján az Elsőfokú Bíróság engedélyezzen számára beavatkozói jogállást a Tanács kérelmeinek támogatása végett. Úgy nyilatkozott azonban, hogy fenntartja a felpereseknek a 2199/2001 rendelet felperesek általi vitatása időszakában a Bizottságnál felmerült költségek viselésére való kötelezésére irányuló kérelmét.

56 Az Elsőfokú Bíróság első tanácsa elnökének 2002. július 12-i végzésével Nagy-Britannia és Észak-Írország Egyesült Királysága, az eljárási szabályzat 116. cikkének 6. §-a alapján, engedélyt kapott arra, hogy az alperes kérelmeinek támogatása végett beavatkozzék.

57 Az Elsőfokú Bíróság – Hivatalának 2002. szeptember 11-i levelében – felhívta a felpereseket az 1580/2002 rendelet megalkotásának a kereset fenntartására nézve adódó esetleges következményeivel kapcsolatos észrevételeik előterjesztésére.

58 Minthogy az Elsőfokú Bíróság tanácsainak összetétele a 2002. október 1-jével kezdődő új ítélkezési évben megváltozott, az előadó bírót a második tanácshoz osztották be, ezért az ügyet ennek a tanácsnak osztották ki.

59 Az 1580/2002 rendelet megalkotásának következményeivel kapcsolatos – az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. november 11-én benyújtott – észrevételeikben a felperesek előadják egyrészt, hogy a kereset már nem irányul a Bizottság ellen, másrészt pedig, hogy Abdirisak Aden és Abdulaziz Ali egyénileg már nem érdekeltek keresetük fenntartására, kivéve a költségviseléssel kapcsolatos kérelmek vonatkozásában.

60 2002. november 20-i határozatával az Elsőfokú Bíróság hivatalvezetője megtagadta a felperesek által a Tanács és a Bizottság viszonválaszával kapcsolatban – az előbbiekben említett észrevételek között – tett megjegyzéseinek az iratanyaghoz való csatolását azzal az indokkal, hogy ilyen megjegyzések tételét az eljárási szabályzat nem teszi lehetővé.

61 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. február 27-én benyújtott beavatkozási beadványában az Egyesült Királyság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság utasítsa el a keresetet.

62 Az Elsőfokú Bíróság – Hivatalának 2003. június 13-i levelében – felhívta Ahmed Ali Yusufot a 866/2003 rendelet megalkotásának az eljárás folytatására nézve adódó következményeivel kapcsolatos észrevételeinek előterjesztésére.

63 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. július 7-én benyújtott észrevételeiben Ahmed Ali Yusuf lényegében azt közölte, hogy a 866/2003 rendelettel beiktatott módosítások pusztán szerkesztési jellegűek, és az eljárás folytatására nézve vélhetőleg semmiféle kihatással nem járnak.

64 A felek meghallgatását követően az Elsőfokú Bíróság, eljárási szabályzata 51. cikkének megfelelően, öttagú bírói tanács elé utalta az ügyet.

65 Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (kibővített második tanács) úgy határozott, hogy megnyitja az eljárás szóbeli szakaszát, és az eljárási szabályzat 64. cikkében foglalt pervezető intézkedések keretében egy kérdést tett fel írásban a Tanácsnak és a Bizottságnak, amelyekre azok az előírt határidőben válaszoltak.

66 Az Elsőfokú Bíróság kibővített második tanácsának elnöke 2003. szeptember 18-i végzésével a jelen ügyet és a T‑315/01. sz., Kadi kontra Tanács és Bizottság ügyet a szóbeli szakasz lefolytatása céljából egyesítette, az eljárási szabályzat 50. cikkének megfelelően.

67 A Bizottság 2003. október 8-i levelében arra kérte az Elsőfokú Bíróságot, hogy csatolja az iratanyaghoz „[a Szankcióbizottság] eljárását szabályozó irányelveket”, az e bizottság által 2002. november 7-én elfogadott és 2003. április 10-én módosított változatában. Az Elsőfokú Bíróság elnöke 2003. október 9-i határozatával helyt adott e kérelemnek.

68 Mivel Abdirisak Aden és Abdulaziz Ali – az eljárási szabályzat 99. cikkének megfelelően – arról tájékoztatták az Elsőfokú Bíróságot, hogy keresetüktől elállnak és egyezséget kötöttek az alperesekkel a költségekről, az Elsőfokú Bíróság második kibővített tanácsának elnöke 2003. október 9-i végzésével elrendelte, hogy a T‑306/01. sz. ügyben e két alperes nevét töröljék a nyilvántartásból, és a felek egyezségének megfelelően határozott a költségekről.

69 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. október 13-án benyújtott külön iratokban Ahmed Ali Yusuf és az Al Barakaat költségmentesség iránti kérelmeket nyújtottak be. E kérelmeket az Elsőfokú Bíróság második kibővített tanácsának elnöke 2004. május 3-i két végzésével elutasította.

70 A 2003. október 14-i tárgyaláson az Elsőfokú Bíróság meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a kérdéseire adott válaszait.

A megtámadott rendelet megalkotásának eljárásjogi következményeiről

71 A felek egyetértőleg elismerik, hogy a felperesek jogosultak kereseti kérelmeiket és jogalapjaikat kiigazítani oly módon, hogy azok a 2199/2001 rendelettel módosított 467/2001 rendeletet hatályon kívül helyező és annak helyébe lépő, megtámadott rendelet megsemmisítésére irányuljanak. A felperesek az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. július 29-én benyújtott észrevételeikben ténylegesen kinyilvánították, hogy ilyen értelemben módosítják eredeti kereseti kérelmeiket és jogalapjaikat.

72 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy amikor az eljárás során valamely határozatot valamely másik, azonos tárgyú határozat vált fel, ez utóbbit olyan új ténynek kell tekinteni, amely lehetővé teszi a felperes számára kereseti kérelmeinek és jogalapjainak megfelelő módosítását. Ellentétes lenne ugyanis a gondos igazságszolgáltatás és az eljárásgazdaságosság követelményével a felperes új kereset benyújtására való kötelezése. Ezenkívül igazságtalan lenne, ha az érintett intézmény, a felperes által valamely határozat ellen a közösségi bíróság elé terjesztett keresetben található bírálatokkal való szembenézés jegyében, a megtámadott határozatot megfelelően módosíthatná vagy helyébe valamely másikat léptethetne, és az eljárás során hivatkozhatna erre a módosításra vagy jogszabályváltásra annak érdekében, hogy a másik felet megfossza eredeti kérelmeinek és jogalapjainak a későbbi határozatra való kiterjesztésének vagy az e határozat elleni további kérelmek vagy jogalapok előterjesztésének lehetőségétől (a Bíróság 14/81. sz., Alpha Steel kontra Bizottság ügyben 1982. március 3-án hozott ítéletének [EBHT 1982., 749. o.] 8. pontja; a 351/85. és 360/85. sz., Fabrique de fer de Charleroi és Dillinger Hüttenwerke kontra Bizottság egyesített ügyekben 1987. szeptember 29-én hozott ítéletének [EBHT 1987., 3639. o.] 11. pontja és a 103/85. sz., Stahlwerke Peine-Salzgitter kontra Bizottság ügyben 1988. július 14-én hozott ítéletének [EBHT 1988., 4131. o.] 11. és 12. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑46/98. és T‑151/98. sz., CCRE kontra Bizottság egyesített ügyekben 2000. február 3-án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑167. o.] 33. pontja).

73 Ezt az ítélkezési gyakorlatot megfelelően alkalmazni kell arra az esetre, amikor valamely magánszemélyt közvetlenül és személyében érintő rendelet helyébe az eljárás folyamán valamely azonos tárgyú rendelet lép.

74 Minthogy ez az eset minden szempontból megfelel a jelenleginek, helyt kell adni a felperesek azon kérelmének, hogy keresetüket a megtámadott rendelet reájuk vonatkozó részének megsemmisítésére irányulónak kell tekinteni, és lehetővé kell tenni a feleknek, hogy ezen új körülmény figyelembevételével kérelmeiket, jogalapjaikat és érveiket módosítsák.

75 Egyébiránt a felperesek előadják, hogy a 467/2001 rendelet megsemmisítése iránti kérelmüket úgy kell tekinteni, hogy az e rendeletnek a megtámadott rendelettel történt hatályon kívül helyezése miatt okafogyottá vált. E körülmények között sem erről a kérelemről, ennek következtében pedig a 2199/2001 rendelet megsemmisítése iránti kérelemről sem kell a továbbiakban határozni, mivel ez szintén okafogyottá vált.

76 Az előzőekben előadottakból az következik, hogy a keresetről, amennyiben az a Bizottság ellen irányul, már nem szükséges határozni. A jelen ügy körülményei között azonban a gondos igazságszolgáltatás elve és az eljárásgazdaságosság követelménye, amelyeken az 72. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapul, azt is indokolják, hogy figyelembe vegyék a Bizottságnak a – fenti 74. pontban kifejtettek szerint módosított – kérelmeit, védekezési jogalapjait és érveit anélkül, hogy ennek az intézménynek az eljárásba – a Tanács kérelmeinek támogatása végett – beavatkozóként történő belépését az eljárási szabályzat 115. cikkének 1. §-a és 116. cikkének 6. §-a alapján alakszerű határozattal újra meg kellene engedni.

77 Az előzőekben foglaltak alapján a jelen keresetet úgy kell tekinteni, hogy az immár egyedül – a Bizottság és az Egyesült Királyság által támogatott –Tanács ellen irányul, és hogy annak egyedüli tárgya a megtámadott rendelet Ahmed Ali Yusufot és az Al Barakaatot érintő részének megsemmisítése iránti kérelem.

Az ügy érdeméről

78 Kereseti kérelmeik alátámasztására a felperesek három jogalapot hoznak fel, amelyek közül az elsőt a Tanácsnak a megtámadott rendelet megalkotására vonatkozó hatáskörének hiányából, a másodikat az EK 249. cikk megsértéséből, a harmadikat pedig alapvető jogaik megsértéséből vezetik le.

1. A Tanácsnak a megtámadott rendelet megalkotására vonatkozó hatásköre hiányára alapított, első jogalapról

79 Ez a jogalap három részre oszlik.

A jogalap első részéről

A felek érvei

80 A kezdetben a 467/2001 rendelet ellen irányuló keresetükben a felperesek előadták, hogy az EK 60. és az EK 301. cikk, amelyek alapján ezt a rendeletet alkották, csak harmadik országokkal szembeni intézkedésekre jogosítja fel a Tanácsot, nem pedig – amint azt jelen esetben tette – valamely tagállamnak az e tagállamban lakóhellyel rendelkező állampolgárával szemben.

81 E tekintetben, a felperesek cáfolták azt az állítást, miszerint őket az afganisztáni Tálibán rendszerhez való kapcsolódásuk miatt érte joghátrány. A velük szemben alkalmazott szankciók indoka – szerintük – egyáltalán nem a Tálibán rendszerrel való kapcsolat, hanem a Biztonsági Tanácsnak a nemzetközi békére és biztonságra nézve fenyegetésnek tekintett nemzetközi terrorizmus elleni küzdelemre vonatkozó akarata volt. A felperesek ezzel azt emelték ki, hogy a Biztonsági Tanács 1333 (2000) határozata (8) bekezdésének c) pontjában említett lista, amelyre őket a Szankcióbizottság 2001. november 9-i határozata (lásd a fenti 24. pontot) alapján felvették, Oszáma bin Láden és a hozzá kapcsolódó személyek és szervezetek, semmint a Tálibán ellen irányult.

82 Minthogy a közösségi intézmények által elfogadott szankcióknak minden részükben meg kell felelniük a Biztonsági Tanács által elfogadott szankcióknak, a felperesek arra következtettek, hogy a 467/2001 rendelet nem annyira valamely harmadik ország ellen, hanem magánszemélyek ellen irányult a nemzetközi terrorizmus elleni küzdelem céljából. Az ilyen intézkedések szerintük nem tartoznak a Közösség hatáskörébe, ellentétben az Irak elleni kereskedelmi embargós intézkedésekkel, amelyeket az Elsőfokú Bíróság a T‑184/95. sz., Dorsch Consult kontra Tanács és Bizottság ügyben 1998. április 28-án hozott ítéletében (EBHT 1998., II‑667. o.) vizsgált.

83 A felperesek azt állították továbbá, hogy az EK 60. és az EK 301. cikk olyan értelmezése, amely közösségi polgárok harmadik országokként való kezelésével ér fel, ellentétes az EK 5. és az EK 7. cikkben kifejezett jogszerűségi elvvel, valamint azzal az elvvel, miszerint a felelősségre vonható jogalanyok számára a közösségi jogalkotás világos, alkalmazása pedig kiszámítható kell, hogy legyen (a Bíróság 348/85. sz., Dánia kontra Bizottság ügyben 1987. december 15-én hozott ítélete [EBHT 1987., 5225. o.]).

84 A felperesek a 467/2001 rendelet hatályon kívül helyezésének és az EK 60., EK 301. és EK 308. cikkek alapján alkotott, megtámadott rendelettel történt felváltásának következményeivel kapcsolatos észrevételeikben hozzáteszik, hogy az EK 308. cikk, önmagában vagy az EK 60. és az EK 301. cikkel együtt, nem ad több hatáskört a Tanácsnak az Unió polgáraival szembeni közvetlen vagy közvetett szankciók elrendelésére. Az ilyen hatáskör ugyanis nem tekinthető a Közösségnek az EK 308. cikk szerinti valamely tevékenysége megvalósításához magától értetődőnek vagy szükségesnek. Közelebbről, a felperesek pénzköveteléseinek befagyasztása semmilyen összefüggésben nincs a megtámadott rendelet (4) preambulumbekezdésében foglalt „különösen a piaci verseny torzulásának elkerülése” céljával.

85 Az intézmények ellenkérelmükben, az Egyesült Királyság pedig beavatkozási kérelmében előadták egyrészt, hogy az EK 60. és az EK 301. cikk szövegében semmi nem teszi lehetővé a Közösségben lakóhellyel rendelkező magánszemélyekkel, illetőleg székhellyel rendelkező szervezetekkel szembeni szankciók elrendelését, mivel az ilyen intézkedések célja egy vagy több harmadik országgal fennálló gazdasági kapcsolatok felfüggesztése, korlátozására vagy teljes megszakítása. Álláspontjuk szerint el kell ismerni ugyanis, hogy a tagállamok állampolgárai egyénileg vagy együttesen pénzeszközöket és pénzforrásokat biztosíthatnak harmadik országoknak, vagy azokon belüli csoportosulásoknak, így az ezen állampolgárok gazdasági erőforrásainak ellenőrzésére irányuló intézkedések azzal járnak, hogy felfüggesztik vagy korlátozzák a harmadik országokkal fenntartott gazdasági kapcsolatokat. Véleményük szerint a közösségi bíróságok egyébként elismerték ennek a gyakorlatnak a jogszerűségét (az Elsőfokú Bíróság elnöke által a T‑189/00. R. sz., „Invest” Import und Export és Invest Commerce kontra Bizottság ügyben 2000. augusztus 2-án hozott végzés [EBHT 2000., II‑2993. o.] 34. pontja, amelyet fellebbezés során helybenhagyott a Bíróság elnöke által a C‑317/00. P(R). sz., „Invest” Import und Export és Invest Commerce kontra Bizottság ügyben 2000. november 13-án hozott végzés [EBHT 2000., I‑9541. o.] 26. és 27. pontja).

86 Másrészt, e felek cáfolták a felpereseknek azt a véleményét, miszerint nincs összefüggés a 467/2001 rendeletben előírt intézkedések és Afganisztán között, rámutatva az abban az időszakban Oszáma bin Láden, az al-Kaida- és a Tálibán-rendszer között fennálló kapcsolatra.

87 A Tanács azonban viszonválaszában, valamint a 467/2001 rendelet hatályon kívül helyezésének és a megtámadott rendelettel történő felváltásának a következményeivel kapcsolatos észrevételeiben kifejtette, hogy a megtámadott rendelet általánosságban a terroristákra és a terrorista csoportokra vonatkozik anélkül, hogy valamely országgal vagy valamely bizonyos területtel bármilyen kapcsolatot megállapítana. Ebben véleménye szerint tükröződik a Biztonsági Tanácsnak a Tálibánra és a vele összeköttetésben álló magánszemélyekre és szervezetekre vonatkozó 1333 (2000) határozata és az 1390 (2002) határozat közötti különbség; ez utóbbi határozat, az „Afganisztáni Iszlám Emirátus” megszűnése miatt már nem köti a benne előírt szankciókat egy bizonyos országhoz vagy területhez, hanem általánosan vonatkozik a terrorista csoportokra és egyénekre.

88 Az első esetben a Tanács úgy ítélte meg, hogy a 467/2001 rendelet az EK 60. és az EK 301. cikk hatálya alá tartozik, minthogy nyilvánvaló összefüggés állt fenn Afganisztánnal. Mivel ilyen összefüggés a megtámadott rendelet keretében már nem állt fenn, a Tanács úgy vélte, hogy ki kell egészítenie cselekvése jogalapját, hozzávéve az EK 308. cikket is. A Tanács álláspontja szerint a megtámadott rendelet megalkotása jogcímének ilyen értelmű módosítása hatástalanná tette az első jogalap első részét.

89 Miután az Elsőfokú Bíróság írásbeli kérdésével felhívta, hogy a Bíróság 2/94. sz. 1996. március 28-i véleményének (EBHT 1994., I‑1759. o.) 29. és 30. pontja alapján foglaljon állást a felpereseknek a fenti 84. pontban előadott álláspontjával kapcsolatban, közelebbről pedig, hogy jelölje meg melyek a Közösségnek az EK-Szerződésben rögzített azon tevékenységei, amelyeket el kíván érni a megtámadott rendeletben foglalt rendelkezések révén, a Tanács lényegében azt válaszolta, hogy ezek a rendelkezések gazdasági és pénzügyi kényszerítésre irányulnak, amely szerinte az EK-Szerződés egyik tárgykörét képezi.

90 E tekintetben a Tanács előadja, hogy a Közösség céljai nemcsak az EK 3. cikkben felsorolt tárgykörökből, hanem más különös rendelkezésekből is adódhatnak.

91 Véleménye szerint e tekintetben a meghatározó tényező az, hogy a Maastrichti Szerződésből következő felülvizsgálat óta az EK 60. és az EK 301. cikkek meghatározzák a Közösség tevékenységét és feladatait gazdasági és pénzügyi szankciókra vonatkozólag, és e feladatok teljesítése végett jogi hivatkozási alapként szolgálnak a Közösségre történő kifejezett hatáskör-átruházáshoz. Az átruházott hatáskörök kifejezetten az EU-Szerződésnek a közös kül- és biztonságpolitikára (KKBP) vonatkozó rendelkezései alapján elfogadott jogi aktushoz kötöttek, sőt ez valójában a hatáskör-átruházás előfeltétele. Márpedig az EU 11. cikk (1) bekezdésének harmadik francia bekezdése értelmében a KKBP egyik célja „a béke megőrzése és a nemzetközi biztonság megerősítése az Egyesült Nemzetek Alapokmányának alapelveivel […] összhangban”.

92 Ezért el kell fogadni, hogy a politikai okokból történő gazdasági és pénzügyi kényszerítés, különösen akkor, ha arra a Biztonsági Tanács kötelező erejű határozatának végrehajtása keretében kerül sor, az EK-Szerződés kifejezett és jogszerű célja még akkor is, ha ez a cél érintőleges, és a szerződés fő – például a tőke szabad mozgására [az EK 3. cikk (1) bekezdésének c) pontja] és a verseny torzulását megakadályozó rendszer megteremtésére [az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontja] vonatkozó, valamint az EU-Szerződéshez kötődő – céljaihoz csupán közvetett módon kapcsolódik.

93 Jelen esetben, a Tanács véleménye szerint, az EK 308. cikket azért vették fel a megtámadott rendelet jogalapjai közé, hogy kiegészítsék az EK 60. és az EK 301. cikkekből adódó jogalapokat, annak érdekében, hogy nemcsak harmadik országok vonatkozásában, hanem ezeknek az országoknak a kormányával vagy rendszerével nem feltétlenül kapcsolatban álló magánszemélyekkel és nem állami szervezetekkel szemben is lehetőség nyíljék intézkedések elfogadására olyan esetben, amikor az EK-Szerződés nem biztosítja az ilyen cselekvéshez szükséges felhatalmazást.

94 A Tanács szerint a Közösség ekképpen eljárva volt képes alkalmazkodni a nemzetközi gyakorlat fejlődéséhez, amely az ártatlan lakosság helyett immár a nemzetközi biztonságra nézve fenyegetést jelentő magánszemélyekkel szembeni „okos szankciók” meghozatalában áll.

95 A Tanács álláspontja az, hogy azok a körülmények, amelyek között a jelen esetben az EK 308. cikkhez folyamodott, nem különböznek azoktól, amelyekben ezt a rendelkezést korábban – a közös piac működése tekintetében – az EK-Szerződés valamely céljának megvalósítása végett használta anélkül, hogy e szerződés ilyen jellegű cselekvési jogosítványokkal felruházta volna. Ebben az értelemben felhívja:

– a szociális politika területén azokat az irányelveket, amelyek az EK-Szerződés 235. cikke (jelenleg EK 308. cikk) (kiegészítve néhány esetben az EK-Szerződés 100. cikkével [jelenleg EK 94. cikk]) alapján, kiterjesztették azt az elvet, hogy a férfiak és a nők egyenlő vagy egyenlő értékű munkáért egyenlő díjazást kapjanak, amint azt az EK-Szerződés 119. cikke előírja (az EK-Szerződés 117–120. cikke helyébe az EK 136.–EK 143. cikk lépett) annak érdekében, hogy azt minden olyan területen, ahol még hátrányos megkülönböztetés maradhatott fenn, az egyenlő bánásmódra vonatkozó általános jogelv rangjára emeljék, továbbá, hogy ezt alkalmazzák az önálló vállalkozókra, beleértve a mezőgazdasági ágazatban foglalkoztatottakat is, éspedig: a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a munkavállalás, a szakképzés, az előmenetel és a munkakörülmények terén történő végrehajtásáról szóló, 1976. február 9-i 76/207/EGK tanácsi irányelvet (HL L 39., 40. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 187. o.); a férfiak és a nők közötti egyenlő bánásmód elvének a szociális biztonság területén történő fokozatos megvalósításáról szóló, 1978. december 19-i 79/7/EGK tanácsi irányelvet (HL 1979. L 6., 24. o., magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 215. o.); a férfiak és a nők közti egyenlő bánásmód elvének a foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekben történő megvalósításáról szóló, 1986. július 24-i 86/378/EGK tanácsi irányelvet (HL L 225., 40. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 327. o.) és a valamely önálló vállalkozói tevékenységet, beleértve a mezőgazdasági tevékenységet is, folytató férfiak és nők közötti egyenlő bánásmód elvének alkalmazásáról, valamint az önálló vállalkozó nők terhességi és anyasági védelméről szóló, 1986. december 11-i 86/613/EGK tanácsi irányelvet (HL L 359., 56. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 330. o.);

– a személyek szabad mozgása területén azokat a jogi aktusokat, amelyek az EK-Szerződés 235. cikke és az EK-Szerződés 51. cikke (jelenleg, módosítást követően, EK 42. cikk) alapján kiterjesztették az önálló vállalkozókra, családtagjaikra és a diákokra a Közösségen belül mozgó munkavállalók részére elismert jogokat, éspedig a szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló 1408/71/EGK tanácsi rendelet hatályának az önálló vállalkozókra és azok családtagjaira történő kiterjesztéséről szóló, 1981. május 12-i 1390/81/EGK tanácsi rendeletet (HL L 143., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 222. o.);

– az újabbak közül az EK-Szerződés 213. cikke (jelenleg EK 284. cikk) és az EK-Szerződés 235. cikke alapján alkotott, a Rasszizmus és Idegengyűlölet Európai Megfigyelőközpontja létrehozásáról szóló, 1997. június 2-i 1035/97/EK tanácsi rendeletet (HL L 151., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 1. kötet, 416. o.).

96 Álláspontja szerint maga a Bíróság is elismerte ennek a gyakorlatnak a jogszerűségét (a C‑114/88. sz. Delbar-ügyben 1989. december 5-én hozott ítélet [EBHT 1989., 4067. o.]).

97 Sőt, a Tanács úgy véli, hogy a múltban a közösségi jogalkotó a szankciók területén már folyamodott az EK-Szerződés 235. cikkében foglalt jogalaphoz. E tekintetben a Tanács előadja, hogy az EK 301. és az EK 60. cikknek az EK-Szerződésbe való beiktatását megelőzően a Tanács különböző, kereskedelmi szankciókat elrendelő rendeleteit az EK-Szerződés 113. cikkére alapították (jelenleg, módosítást követően, EK 133. cikk) [lásd például a Szovjetunióból származó bizonyos termékek behozatali szabályainak módosításáról szóló, 1982. március 15-i 596/82/EGK tanácsi rendeletet (HL L 72., 15. o.); az Argentínából származó minden termék behozatalának felfüggesztéséről szóló, 1982. április 16-i 877/82/EGK tanácsi rendeletet (HL L 102., 1. o.) és az arany érméknek a Dél-afrikai Köztársaságból történő behozatalának felfüggesztéséről szóló, 1986. október 27-i 3302/86/EGK tanácsi rendeletet (HL L 305., 11. o.)]. Mindazonáltal, abban az esetben, ha ezek az intézkedések meghaladták a közös kereskedelmi politika hatályát, vagy a Közösségben lakóhellyel/székhellyel rendelkező természetes vagy jogi személyekre vonatkoztak, akkor az intézkedéseket az EK-Szerződés 235. cikkére alapították. Ez volt a helyzet különösen az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsának 661 (1990) határozata és a kapcsolódó határozatok által a teljesítés tekintetében érintett szerződésekhez és ügyletekhez kapcsolódó iraki követelések kielégítésének tilalmáról szóló 3541/92/EGK tanácsi rendelet (HL L 361., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 18. kötet, 222. o.) esetében, amelynek 2. cikke úgy rendelkezik, hogy „[t]ilos olyan követeléseket kielégíteni, illetve olyan követelések kielégítése céljából intézkedéseket tenni, amelyeket a következő személyek támasztanak: […] természetes vagy jogi személy, aki közvetlenül vagy közvetve iraki természetes vagy jogi személy(ek) megbízásából vagy ilyen személy(ek) javára jár el”.

98 A Bizottság, az Elsőfokú Bíróság ugyanazon kérdésére adott válaszában előadta, hogy a Biztonsági Tanács által elrendelt szankciók végrehajtása teljesen vagy részben az EK-Szerződés hatálya alá tartozik, akár a közös kereskedelmi politika, akár a belső piac címén.

99 Jelen esetben a Bizottság – a megtámadott rendelet (4) preambulumbekezdésére utalással – azt az álláspontot képviseli, hogy a kérdéses intézkedések szükségesek voltak a Biztonsági Tanács szóban forgó határozatainak megfelelően a tőkemozgásokra elrendelt korlátozások végrehajtásának biztosítása és egységes értelmezése végett, a tőke Közösségen belüli szabad mozgásának megőrzése és a piaci verseny torzulásának elkerülése érdekében.

100 Egyébiránt a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a nemzetközi biztonságnak akár az Unión kívüli, akár azon belüli védelmére úgy kell tekinteni, hogy az beletartozik az EK-Szerződés rendelkezéseinek általános keretébe. E tekintetben a Bizottság utal egyrészt az EU 3. és az EU 11. cikkre, másrészt pedig az EK-Szerződés preambulumára, amelyben a szerződő felek megerősítették „az Európát és a tengerentúli országokat összekötő szolidaritást […] az Egyesült Nemzetek Alapokmányával összhangban […]”, és kinyilvánították, hogy „megőrzik és erősítik a békét és a szabadságot”. A Bizottság ebből „a Közösség számára kitűzött általános célként a béke és a biztonság megőrzését” vezeti le, amelyből sajátosan az EK 60. és az EK 301. cikk is ered; e cikkek ugyanakkor a belső és külső tőkemozgások szabályozása területén fennálló közösségi hatáskör sajátos megnyilvánulásai.

101 Minthogy az EK-Szerződés III. Címe 4. fejezetének a tőkemozgásokról szóló rendelkezései semmilyen különleges jogkört nem adnak a Közösségnek, az EK 308. cikket azért fogadták el kiegészítő jogalapnak, hogy a Közösségnek biztosítsák a szóban forgó – többek között magánszemélyekkel szembeni – korlátozások elrendelésének lehetőségét, a Tanács által elfogadott közös álláspontnak megfelelően.

102 Az Egyesült Királyság a tárgyaláson úgy határozta meg a megtámadott rendelet megalkotásával követett közösségi célt, hogy az nem más, mint a Biztonsági Tanács által a tagállamok számára előírt tőkemozgás-korlátozásokkal kapcsolatos kötelezettségeknek a Közösségen belüli egységes alkalmazása.

103 Az Egyesült Királyság hangsúlyozza, hogy a Közösségnek az EK 3. cikkben felsorolt egyik célja a belső piac megteremtése a tőkemozgások területén. Úgy véli, hogy a tőkemozgások szabadságára vonatkozó összes korlátozás egységes alkalmazása alapvető szempontja a belső piac megteremtésének.

104 Ezzel szemben, amennyiben a Biztonsági Tanács határozatainak végrehajtása nem képezte volna közösségi szinten hozott intézkedések tárgyát, az az Egyesült Királyság szerint a tagállamok között a követelések befagyasztásának alkalmazásában felmerülő eltérések kockázatát hordozta volna magában. Ha a tagállamok egyénileg hajtották volna végre e határozatokat, óhatatlanul különbségek merültek volna fel a tagállamokat terhelő kötelezettségek mértékének értelmezésében, és egyenlőtlenségekhez vezetett volna a tagállamok között a tőke szabad mozgása terén, ami a piaci verseny torzulásának kockázatával járt volna.

105 Ezenkívül, az Egyesült Királyság véleménye szerint a – harmadik országok helyett – magánszemélyek pénzkészleteit a nemzetközi terrorszervezetekkel fenntartott gazdasági kapcsolatok megszakítása céljából befagyasztó intézkedések ‑ a 2/94. sz. vélemény (fenti 64. pont) szerint ‑ nem tekinthetők „a Közösség hatáskörét a Szerződés rendelkezéseinek összességéből fakadó hatáskörökön túlra” kiterjesztő jellegűeknek. Szerinte a Közösségnek, a Szerződés rendelkezéseinek megfelelően, van hatásköre a tőkemozgások szabályozását célzó intézkedések elfogadására, éspedig magánszemélyekkel szembeni intézkedések meghozatala révén. Következésképpen, noha igaz, hogy a magánszemélyek tőkemozgásainak a nemzetközi terrorszervezetekkel fenntartott gazdasági kapcsolatok megszakítása céljából történő szabályozását szolgáló intézkedések olyan területre vonatkoznak, amellyel kapcsolatban az EK-Szerződés nem alapított sajátos hatáskört az intézmények számára, továbbá az is igaz, hogy ezekhez az intézkedésekhez az EK 308. cikk alkalmazása szükséges, ezek mégsem tekinthetők a Szerződés általános keretét meghaladó intézkedéseknek.

106 Az Egyesült Királyság álláspontja az, hogy az EK 308. cikknek a jelen körülmények közötti alkalmazása nem különbözik e rendelkezésnek más helyzetekben történt felhasználásától, például a szociálpolitika területén, ahol ez a cikk szolgált a Közösség céljainak elérésére akkor, amikor a Szerződés nem biztosított pontos jogalapot (lásd a fenti 71. pontot).

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

107 A 467/2001 rendelet és a megtámadott rendelet megalkotásának jogalapja részlegesen különbözött: az előbbié az EK 60. és az EK 301. cikk volt, a másodiké pedig az EK 60., az EK 301. és az EK 308. cikk. Jóllehet a felpereseknek a 467/2001 rendelet jogalapjának hiányára alapított kezdeti érvei tárgytalanná váltak e rendeletnek a megtámadott rendelettel történt hatályon kívül helyezése következtében, az Elsőfokú Bíróság úgy tartja megfelelőnek, hogy előbb kifejtse azokat az indokokat, hogy miért tartja ezeket a jogalapokat mindenképpen megalapozatlanoknak, mivel ezek az indokok kiindulópontját képezik a megtámadott rendelet jogalapjának vizsgálatára alkalmazott gondolatmenetének.

– A 467/2001 rendelet jogalapjáról

108 A 467/2001 rendeletet az EK 60. és az EK 301. cikk alapján alkották; e rendelkezések felhatalmazzák a Tanácsot a szükséges sürgős – többek között a tőkemozgásokra és fizetési műveletekre vonatkozó – intézkedések megtételére, ha az Európai Unióról szóló szerződés közös kül- és biztonságpolitikára vonatkozó rendelkezéseinek megfelelően elfogadott valamely közös álláspont vagy együttes fellépés egy vagy több harmadik országgal fennálló gazdasági kapcsolatok felfüggesztésére, korlátozására vagy teljes megszakítására irányuló fellépésről rendelkezik.

109 Márpedig, amint az preambulumából kitűnik, a 467/2001 rendelet a Közösségnek a – KKBP keretében elfogadott és az Uniónak és tagállamainak az afganisztáni Tálibánnal szemben a Biztonsági Tanács által elrendelt szankciók egyes vetületeinek végrehajtását célzó közösségi jogi eszköz alkalmazására irányuló akaratát jelző – 2001/154 közös álláspont szerinti fellépését volt hivatott összehangolni.

110 A felperesek azonban azt állították, hogy először is a jelen ügyben vitatott intézkedések magánszemélyeket sújtottak, sőt valamely tagállam állampolgárait, holott az EK 60. és az EK 301. cikk a Tanácsot csak harmadik országgal szembeni intézkedések meghozatalára jogosítja fel; másodszor, hogy a szóban forgó intézkedések nem valamely harmadik országgal fennálló gazdasági kapcsolatok felfüggesztésére vagy korlátozására, hanem a nemzetközi terrorizmus – különösen Oszáma bin Láden – elleni küzdelemre irányultak, harmadszor pedig az említett intézkedések egyébként sem álltak arányban az EK 60. és az EK 301. cikkben foglalt célokkal.

111 Ezeknek az érveknek egyike sem állja meg a helyét.

112 Ami először is azokat az intézkedéstípusok illeti, amelyek megtételére a Tanács az EK 60. és az EK 301. cikk alapján jogosult, az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy e rendelkezések szövegezésében semmi nem teszi lehetővé az egyéneket vagy – a Közösségben székhellyel rendelkező vagy nem rendelkező – szervezeteket sújtó korlátozó intézkedések meghozatalának kizárását, amennyiben az ilyen intézkedések ténylegesen az egy vagy több harmadik országgal fenntartott gazdasági kapcsolatok teljes vagy részleges korlátozására irányulnak.

113 Amint arra a Tanács joggal mutatott rá, a szóban forgó intézkedések a közkeletűen „okos szankcióknak” (sanctions intelligentes/smart sanctions) nevezett rendelkezések közé tartoztak, amelyek az ENSZ gyakorlatában a ’90-es években jelentek meg. Az ilyen szankciók esetén a valamely tagállammal szembeni általános kereskedelmi embargós intézkedések helyébe célirányosabb és személyválogató intézkedéseket (amilyenek a gazdasági és pénzügyi szankciók, az utazási tilalmak, a fegyverekre vagy sajátos termékekre alkalmazott embargók) léptetnek, amelyek révén csökkentik az érintett ország polgári lakossága által elviselt szenvedéseket, emellett pedig valódi szankciókkal sújtják az illető politikai rendszert és annak vezetőit.

114 A közösségi intézmények gyakorlata ugyanebben az irányban fejlődött, mivel a Tanács egymás után többször úgy vélekedett, hogy az EK 60. és az EK 301. cikkek feljogosítják a valamely harmadik ország területének egy részét (lásd például az „União Nacional para a Independência Total de Angola”-nak [UNITA] a békefolyamattal kapcsolatos kötelezettségei betartására való ösztönzése érdekében az Angolával fenntartott bizonyos gazdasági kapcsolatok megszakításáról és a 2229/97/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 1998. július 28-i 1705/98/EK tanácsi rendeletet [HL L 215., 1. o.]), illetőleg kormányzati gépezetét (lásd például a Jugoszláv Szövetségi Köztársasággal kapcsolatos tőkekövetelés-befagyasztásról és beruházási tilalomról, valamint az 1295/98/EK rendeletnek és az 1607/98/EK rendeletnek a hatályon kívül helyezéséről szóló, 1999. június 15-i 1294/1999/EK tanácsi rendeletet [HL L 153., 63. o.], valamint a Milosević úr [helyesen: Slobodan Milosević] és a környezetéhez tartozó személyek pénzkészletei befagyasztásának fenntartásáról és az 1294/1999/EK rendeletnek, a 607/2000/EK rendeletnek, valamint a 926/98/EK rendelet 2. cikkének hatályon kívül helyezéséről szóló, 2000. november 10-i 2488/2000/EK tanácsi rendeletet [HL L 287., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 10. fejezet, 1. kötet, 238. o.]) ténylegesen ellenőrző szervezetekkel vagy személyekkel, valamint az ezekhez kapcsolódó és nekik gazdasági támogatást nyújtó személyekkel és szervezetekkel szembeni korlátozó intézkedések meghozatalára. Ez a fejlődés teljességgel összeegyeztethető az EK 60. és az EK 301. cikkben foglalt intézkedésekkel.

115 Hasonlóképpen ahhoz ugyanis, ahogyan a gazdasági és pénzügyi szankciók jogszerűen sújthatják valamely harmadik ország vezetőit az ország helyett, ugyanúgy vonatkozhatnak az ilyen szankciók az említett vezetőkkel összeköttetésben álló vagy általuk közvetlenül vagy közvetett módon irányított magánszemélyekre vagy szervezetekre, bárhol is legyenek. Amint arra a Bizottság joggal mutatott rá, az EK 60. és az EK 301. cikk nem biztosítana hatékony eszközt a valamely harmadik ország politikájára befolyással rendelkező vezetőkre való nyomásgyakorlásra, ha a Közösség e rendelkezések alapján nem tehetne intézkedéseket olyan magánszemélyekkel szemben, akiknek lakóhelye ugyan nem a kérdéses harmadik országban található, de meglehetősen kötődnek ahhoz a rendszerhez, amely ellen a szankciók irányulnak. Egyébiránt, amint azt a Tanács kiemelte, az a tény, hogy az ily módon érintett magánszemélyek egy része éppen valamely tagállam állampolgára, nem bír jelentőséggel, mert ahhoz, hogy a szabad tőkemozgás feltételei között hatékonyak legyenek, a pénzügyi szankciók nem korlátozódhatnak csupán az illető harmadik ország állampolgáraira.

116 Ezt az – EK 60. cikk és az EK 301. cikk betűjével nem ellentétes – értelmezést mind hatékonysági megfontolások, mind pedig emberiességi törekvések igazolják.

117 Ami, másodsorban, a 467/2001 rendelet célját illeti, a Tanács a Biztonsági Tanács 1267 (1999) és az 1333 (2000) határozataira, a 2001/154 közös álláspontra, valamint e rendelet (1) és (2) preambulumbekezdésére és címére utalva előadja, hogy a szóban forgó intézkedések lényegében a Tálibán-rendszer ellen irányultak, amely abban az időben az afgán terület 80 %-át tényleges ellenőrzése alatt tartotta, és önmagát „Afganisztáni Iszlám Emirátusnak” nevezte, mellékesen pedig azon személyek és szervezetek ellen, akik gazdasági és pénzügyi tranzakciók révén segítették ezt a rendszert abban, hogy menedéket és kiképzést nyújtson nemzetközi terroristáknak és szervezeteiknek, akik ezáltal lényegében ennek a rendszernek a képviselőiként vagy vele szoros kapcsolatban állva cselekedtek.

118 A felpereseknek azzal a kifogásával kapcsolatban, miszerint a 467/2001 rendelet Oszáma bin Ládenre, nem pedig a Tálibán-rendszerre vonatkozott, a Tanács hozzátette, hogy Oszáma bin Láden a valóságban a Tálibán-rendszer vezetője és „szürke eminenciása” volt, és Afganisztánban ő rendelkezett a valós hatalommal. Időleges és vallási címei, mint „Sejk” (főnök) és „Emír” (herceg, vezető), és a többi Tálibán vallási vezető körében betöltött rangja nem hagy efelől kétséget. Egyébiránt még 2001. szeptember 11. előtt Oszáma bin Láden hűségesküt (Bay’a) tett, amely formális vallási kapcsolatot hozott létre közte és a tálib vallási vezetőség között. Hasonló helyzetben volt, mint Slobodan Milosević és a jugoszláv kormány tagjai a Jugoszláv Szövetségi Köztársasággal szembeni gazdasági és pénzügyi szankciók idején (lásd a fenti 114. pontot). Az al-Kaidát illetően a Tanács rámutatott arra, hogy köztudomású volt, hogy ez a hálózat Afganisztánban számos katonai kiképzőtáborral rendelkezett, és hogy tagjainak ezrei harcoltak a Tálibán oldalán a nemzetközi koalíció beavatkozása idején, 2001 októbere és 2002 januárja között.

119 E megfontolások megalapozottságát nem lehet megkérdőjelezni, hiszen azokat a nemzetközi közösségben széles körű egyetértés övezi, amit többek között a Biztonsági Tanács különböző, egyhangúlag elfogadott határozatai is tükröznek, és amelyeket a felperesek sem cáfoltak, sőt nem is vitattak.

120 Közelebbről, a jelen ügyben vitatott szankciók fő célja az volt, hogy megakadályozza, hogy a Tálibán-rendszer bármilyen eredetű pénzügyi támogatást kapjon, amint ez az 1267 (1999) határozat (4) bekezdésének b) pontjából kitűnik. E szankciókat ki lehetett volna játszani, ha azokra a magánszemélyekre nem vonatkozott volna, akikről azt feltételezték, hogy támogatják a Tálibán-rendszert. Ami a régi Tálibán-rendszer és Oszáma bin Láden kapcsolatát illeti, a Biztonsági Tanács úgy ítélte meg, hogy ez utóbbi a szóban forgó időszakban e tekintetben meghatározó támogatást élvezett, így bin Ládent a Tálibán-rendszer részének lehet tekinteni. Éppen emiatt, a Biztonsági Tanács az 1333 (2000) határozatának tizedik preambulumbekezdésében sajnálkozását fejezte ki amiatt, hogy a Tálibán továbbra is menedéket nyújt Oszáma bin Ládennek, továbbá lehetővé teszi neki és társainak, hogy terroristakiképző táborok hálózatát irányítsák az általa ellenőrzött területről kiindulva, és hogy Afganisztánt támaszpontként használják nemzetközi terrorista műveletek kivitelezésére. Egyébként 1333 (2000) határozatának hetedik preambulumbekezdésében a Biztonsági Tanács ismételten kifejezte meggyőződését, hogy a nemzetközi terrorizmus üldözése alapvető fontosságú a nemzetközi béke és biztonság megőrzéséhez.

121 Ily módon, a felperesek által előadottakkal ellentétben, a szóban forgó intézkedések igenis harmadik országgal fennálló gazdasági kapcsolatok felfüggesztésére vagy korlátozására irányultak, a nemzetközi közösség által a nemzetközi terrorizmus ellen, különösen pedig Oszáma bin Láden és az al-Kaida-hálózat ellen folytatott küzdelem keretében.

122 Ami harmadsorban a kérdéses intézkedések arányosságát illeti, ezt a 467/2001 rendelet célja alapján kell megítélni. Amint az fentebb kifejtésre került, az „okos” szankciók célja éppen az, hogy az érintett ország vezetőire megfelelő nyomást gyakoroljanak, és közben lehetőség szerint korlátozzák az intézkedések kihatását az illető ország lakosaira, különösen az intézkedések személyi hatályának bizonyos számú, név szerint megjelölt magánszemélyre szűkítésével. Márpedig jelen esetben a 467/2001 rendelet a Tálibán-rendszerre gyakorolt nyomás növelésére törekedett, többek között az Oszáma bin Láden és a – Szankcióbizottság által azonosított – vele összeköttetésben álló személyek és szervezetek pénzeszközeinek, valamint más pénzköveteléseinek befagyasztásával. Ezek az intézkedések összhangban állnak az arányosság elvével, amely megköveteli, hogy a szankciók ne haladják meg az őket bevezető közösségi szabályozás által követett cél megvalósításához megfelelő és szükséges mértéket.

123 Az a tény, hogy a szóban forgó intézkedések a semmilyen határon átnyúló elemet nem tartalmazó tranzakciókat is érintették, nem bír jelentőséggel. Amennyiben ezeknek az intézkedéseknek a jogszerű célja a Tálibán és az Afganisztánból kiindulva működő nemzetközi terrorizmus pénzforrásainak elapasztása volt, akkor az intézkedéseknek szükségszerűen vonatkozniuk kell mind a nemzetközi, mind a tisztán belföldi tranzakciókra, minthogy – figyelembe véve különösen a személyek és a tőke szabad mozgását, továbbá a nemzetközi pénzügyi körök átláthatatlanságát – mindkettő egyaránt alkalmas az ilyen pénzelés megvalósítására.

124 Az előbbiekből az következik, hogy ellentétben azzal, amit a felperesek képviseltek, a Tanács az EK 60. és az EK 301. cikk alapján rendelkezett hatáskörrel a 467/2001 rendelet megalkotására.

– A megtámadott rendelet jogalapjáról

125 A 467/2001 rendelettől eltérően a megtámadott rendelet jogalapja nemcsak az EK 60. és az EK 301. cikk, hanem az EK 308. cikk is. Tükröződik ebben annak a nemzetközi helyzetnek a változása, amelynek keretében a Biztonsági Tanács által elrendelt és a Közösség által megvalósított szankciók egymást követték.

126 A Biztonsági Tanács 1333 (2000) határozata, noha a nemzetközi terrorizmusnak a nemzetközi béke és biztonság megőrzéséhez alapvetőnek tekintett üldözése érdekében tett intézkedések keretében fogadták el (lásd a hetedik preambulumbekezdését), mégis a Tálibán-rendszerre vonatkozott, amely abban az időben Afganisztán területének legnagyobb részét ellenőrizte, és menedéket, valamint segítséget nyújtott Oszáma bin Ládennek és társainak.

127 Amint az fentebb kifejtésre került, éppen ez a – valamely harmadik ország területével és politikai rendszerével kifejezetten megállapítható – kapcsolat tette lehetővé, hogy a Tanács a 467/2001 rendeletet az EK 60. és az EK 301. cikkre alapítsa.

128 Ezzel szemben a Biztonsági Tanács 1390 (2002) határozatát 2002. január 16-án, a Tálibán-rendszernek a nemzetközi koalíció 2001 októberében megindított afganisztáni fegyveres beavatkozását követő összeomlása után fogadták el. Következésképpen, habár még kifejezetten említést tesz a Tálibánról, a határozat már nem e megbuktatott rendszer ellen irányul, hanem sokkal inkább közvetlenül Oszáma bin Láden, az al-Kaida-hálózat, valamint a hozzájuk kötődő személyek vagy szervezetek ellen.

129 Az e határozat alapján hozandó szankciók és a valamely harmadik állam területe vagy politikai rendszere közötti bármiféle kapcsolat hiányát, amelyet már a Bizottság által 2002. március 6-án előterjesztett, a megtámadott rendelet kiindulópontjául szolgáló tanácsirendelet-javaslat [COM (2002) 117 végleges dokumentum] indokolásának 2. pontja megállapít, a Tanács – viszonválaszának 4. és 5. pontjában – kifejezetten elismerte.

130 Ilyen kapcsolat hiányában, a Tanács és a Bizottság úgy ítélték meg, hogy az EK 60. cikk és az EK 301. cikk önmagukban nem képeznek elegendő jogalapot a megtámadott rendelet elfogadására. Ezekkel a megfontolásokkal egyet kell érteni.

131 Az EK 60. cikk (1) bekezdése ugyanis úgy rendelkezik, hogy a Tanács a 301. cikkben meghatározott eljárás szerint „az érintett harmadik országokkal szemben” megteheti a szükséges sürgős intézkedéseket a tőkemozgásokra és fizetési műveletekre vonatkozóan. Az EK 301. cikk kifejezetten lehetővé teszi a Közösségnek „egy vagy több harmadik országgal fennálló” gazdasági kapcsolatok felfüggesztésére, korlátozására vagy teljes megszakítására irányuló fellépését.

132 Egyébiránt az a tény, hogy e rendelkezések felhatalmazást adnak „okos szankcióknak” valamely harmadik ország vezetőivel, valamint hozzájuk kötődő, illetőleg általuk közvetlenül vagy közvetetten irányított személyekkel vagy szervezetekkel szembeni meghozatalára (lásd a fenti 115. és 116. pontot), nem teszi lehetővé annak feltételezését, hogy ilyen személyekre és szervezetekre vonatkozhatnak a szankciók még akkor is, ha a harmadik országot irányító politikai rendszer megszűnt létezni. Ebben az esetben ugyanis már nem áll fenn elégséges kapcsolat e személyek vagy szervezetek és a harmadik ország között.

133 Ebből következőleg az EK 60. és az EK 301. cikk önmagukban semmi esetre sem alkottak a megtámadott rendelet alátámasztásához elegendő jogalapot.

134 Egyébként, ellentétben a Bizottságnak a megtámadott rendelet kiindulópontjául szolgáló tanácsirendelet-javaslatban (lásd a fenti 129. pontot) kifejtett álláspont