ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
A harmadik országbeli állampolgárok és hontalan személyek nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésére, az egységes menekült‑ vagy kiegészítő védelmet biztosító jogállásra, valamint a nyújtott védelem tartalmára vonatkozó szabályokról szóló, 2011. december 13‑i 2011/95/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv 17. cikke (1) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes azon tagállami jogszabály, amelynek értelmében kizárólag az adott bűncselekmény e tagállam joga szerint meghatározott büntetési tétele alapján úgy kell tekinteni, hogy a kiegészítő védelmet kérelmező személy e rendelkezés értelmében „súlyos bűncselekményt követett el”, ami kizárhatja, hogy e védelemben részesüljön. A kiegészítő védelem iránti kérelmet elbíráló illetékes nemzeti hatóság vagy bíróság feladata, hogy a szóban forgó egyedi ügy valamennyi sajátos körülményének teljes körű vizsgálatát követően értékelje a szóban forgó bűncselekmény súlyosságát.

E tekintetben ki kell emelni, hogy még ha az érintett tagállam büntetőjogi jogszabályai szerint meghatározott büntetési tétel kritériuma különös fontossággal is bír a kiegészítő védelem elismerésének a 2011/95 irányelv 17. cikke (1) bekezdésének b) pontja alapján való kizárását igazoló bűncselekmény súlyosságának megítélése tekintetében, az érintett tagállam illetékes hatósága csak azt követően hivatkozhat az e rendelkezésben foglalt kizáró okra, hogy minden egyes esetben értékelte a tudomására jutott konkrét tényeket annak meghatározása érdekében, hogy van‑e nyomós ok annak feltételezésére, hogy az érdekelt személy – aki egyebekben megfelel a kért jogállás megszerzésére vonatkozó szempontoknak – által elkövetett cselekmények e kizáró ok valamelyikének hatálya alá tartoznak (lásd analógia útján: 2010. november 9‑iB és D ítélet, C‑57/09 és C‑101/09, EU:C:2010:661, 87. pont; 2017. január 31‑iLounani ítélet, C‑573/14, EU:C:2017:71, 72. pont).

(lásd: 55., 58. pont és a rendelkező rész)
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az átvételre és a visszavételre vonatkozó eljárásokat kötelezően azon szabályokkal összhangban kell lefolytatni, amelyeket a „Dublin III” rendelet VI. fejezete tartalmaz, és különösen egy sor kötelező határidő betartásával kell lefolytatni (lásd ebben az értelemben: 2017. július 26‑iMengesteab ítélet, C‑670/16, EU:C:2017:587, 49. és 50. pont; 2018. január 25‑iHasan ítélet, C‑360/16, EU:C:2018:35, 60. pont).

Továbbá az uniós jogalkotó ilyen kötelező határidőket és a lejártukhoz fűződő joghatásokat az átvétel és a visszavétel iránti megkeresésre adandó válasz kapcsán is megállapított. A „Dublin III” rendelet 22. cikkének (7) bekezdése szerint az e cikk (1) bekezdésében említett két hónapos határidő és a (6) bekezdésében említett egy hónapos határidő be nem tartása a kérelem elfogadásával egyenértékű, és az adott személy átvételének kötelezettségét vonja maga után, beleértve a megérkezésével kapcsolatos megfelelő intézkedésekre vonatkozó kötelezettségeket. A „Dublin III” rendelet 25. cikkének (2) bekezdése értelmében az egy hónapos határidő vagy az (1) bekezdésben említett kéthetes határidő be nem tartása a kérelem elfogadását jelenti, és az érintett személy visszavételének kötelezettségét vonja maga után, ideértve a megérkezésével kapcsolatos megfelelő intézkedésekre vonatkozó rendelkezéseket is.

Ami az átvétel vagy a visszavétel iránti megkeresés kapcsán a „Dublin III” rendelet 22. cikkének (1) és (6) bekezdésében, illetve 25. cikkének (1) bekezdésében meghatározott határidő lejártát követő válaszadáshoz az e rendelet 22. cikkének (7) bekezdése és 25. cikkének (2) bekezdése értelmében fűzött joghatásokat illeti, hangsúlyozni kell, hogy ezek a joghatások nem kerülhetők el a megkereső tagállamnak adott pusztán formális válasszal. Kétségkívül ugyanis ezen 22. cikk (1) bekezdéséből és e 25. cikk (1) bekezdéséből az következik, hogy a megkeresett tagállamnak a kötelező határidő betartása mellett el kell végeznie a szükséges ellenőrzéseket ahhoz, hogy határozni tudjon az átvétel vagy a visszavétel iránti megkeresésről. A végrehajtási rendelet 5. cikkének (1) bekezdése egyébiránt pontosítja, hogy a megkeresést elutasító válasznak teljeskörűen és részletesen meg kell indokolnia a visszautasítást.

(lásd: 57., 61., 64., 66., 67. pont)
Az alapügyben szóban forgóhoz hasonló helyzetben az actio pauliana, amellyel a szerződésből eredő hitelezői követelés jogosultja azon cselekmény vele szembeni hatálytalanságának megállapítását kéri, amely jogait tekintve állítólagosan hátrányos, és amellyel adósa egy vagyontárgyat harmadik személyre ruházott át, a polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2012. december 12‑i 1215/2012/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet 7. cikke 1. pontjának a) alpontjában előírt joghatósági szabály hatálya alá tartozik.

Amint azt a Bíróság több alkalommal kimondta, ennek a különös joghatósági szabálynak az alkalmazása az egyik fél által a másik felé szabadon vállalt olyan jogi kötelezettséget feltételez, amelyen a felperes keresete alapul (lásd ebben az értelemben: 2005. január 20‑iEngler ítélet, C‑27/02, EU:C:2005:33, 51. pont; 2013. július 18‑iÖFAB ítélet, C‑147/12, EU:C:2013:490, 33. pont; 2016. január 21‑iERGO Insurance és Gjensidige Baltic ítélet, C‑359/14 és C‑475/14, EU:C:2016:40, 44. pont).

Az actio pauliana a követelési jogon, a hitelezőnek az adósa tekintetében fennálló személyes jogán alapul, és azon zálogjog védelmére irányul, amely a hitelezőt az adós vagyonán megilleti (1990. január 10‑iReichert és Kockler ítélet, C‑115/88, EU:C:1990:3, 12. pont; 1992. március 26‑iReichert és Kockler ítélet, C‑261/90, EU:C:1992:149, 17. pont). Az actio pauliana ezért többek között az adós kötelezettségeinek későbbi kikényszerítése érdekében védi a hitelező érdekeit (1992. március 26‑iReichert és Kockler ítélet, C‑261/90, EU:C:1992:149, 28. pont).

Ezzel a keresettel ugyanis a hitelező célja, hogy annak megállapítását kérje, hogy a vagyontárgyaknak az adós által harmadik személyre való átruházása a szerződés kötelező erejéből eredő hitelezői követelések hátrányára történt, amelyek az adósa által szabadon vállalt kötelezettségeknek felelnek meg. Ezen kereset oka tehát lényegében azon kötelezettségek megsértése, amelyeket az adós a hitelező felé vállalt.

Az szükséges tehát, hogy az alperes lakóhelyén vagy székhelyén kívül az 1215/2012 rendelet 7. cikke 1. pontjának a) alpontjában engedélyezett vagylagos joghatósági ok is megállapításra kerüljön, mivel az ilyen joghatósági ok a hitelező és az adós közötti kapcsolatok szerződéses eredetére tekintettel megfelel mind a jogbiztonság és előreláthatóság követelményének, mind pedig a megfelelő igazságszolgáltatás célkitűzésének.

(lásd: 39–41., 43., 44., 49. pont és a rendelkező rész)
Amennyiben semmilyen átültetésre irányuló jogi aktus nem került elfogadásra egy irányelv által e tekintetben előírt határidőn belül, amint az az alapügyben is történt, úgy kell tekinteni, hogy azon kötelezettséget, miszerint a nemzeti jogot az át nem ültetett szabálynak megfelelően kell értelmezni, e határidő lejártát követően a jelen ítélet 39. és 40. pontjában említett feltételek mellett is alkalmazni kell. Ez utóbbi helyzetben ugyanis a nemzeti bíróság köteles a belső jogot úgy értelmezni, hogy a lehető legteljesebb mértékben el lehessen érni a valamely át nem ültetett irányelv rendelkezéseiben előírt eredményt, amint az a jelen ítélet 35. pontjában is megállapításra került. Márpedig egy irányelvből származó új szabálynak a korábban keletkezett helyzetek jövőbeli hatásaira való azonnali alkalmazhatósága az irányelv átültetésére előírt határidő lejártát követően ezen eredmény részét alkotja, feltéve, hogy az irányelv e tekintetben nem rendelkezett másképp. Következésképpen a nemzeti bíróságok egy át nem ültetett irányelv átültetésére előírt határidő lejártát követően kötelesek úgy értelmezni a nemzeti jogot, hogy a korábbi jogszabály hatálya alatt keletkezett helyzetek jövőbeli hatásai azonnal összeegyeztethetők legyenek ezen irányelv rendelkezéseivel.

(lásd: 43–45. pont)
A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelv 2. cikke (1) bekezdésének c) pontját úgy kell értelmezni, hogy azt az előre meghatározott összeget, amelyet valamely gazdasági szereplő a minimális hűségidőt előíró, szolgáltatásnyújtásra irányuló szerződésnek az ügyfele általi vagy ez utóbbinak felróható okból történő megszüntetése esetén szed be, és amely összeg azon összegnek felel meg, amelyet e gazdasági szereplő e megszüntetés hiányában az említett időszak fennmaradó idejére szedett volna be – aminek vizsgálata a kérdést előterjesztő bíróság feladata –, ellenérték fejében teljesített szolgáltatásnyújtás díjazásának kell minősíteni, és mint ilyet, ezen adó hatálya alá tartozónak kell tekinteni.

(lásd: 57. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
14

A Schengeni Információs Rendszer második generációjának (SIS II) létrehozásáról, működtetéséről és használatáról szóló, 2006. december 20‑i 1987/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2006. L 381., 4. o.; helyesbítés: HL 2015. L 23., 19. o.) 24. cikke értelmében: „(1) A beutazási vagy tartózkodási tilalmat elrendelő figyelmeztető jelzés hatálya alatt álló harmadik országbeli állampolgárra vonatkozó adatokat az illetékes közigazgatási hatóságok vagy bíróságok által – egyedi elbírálás alapján és a nemzeti jogban megállapított eljárási szabályoknak megfelelően – hozott határozatban elrendelt nemzeti figyelmeztető jelzés alapján viszik be. Az e határozatok elleni jogorvoslati eljárást a nemzeti jogszabályok szerint kell lefolytatni. (2) A figyelmeztető jelzést abban az esetben kell bevinni, ha az (1) bekezdésben említett határozat meghozatalára a közrendet, a közbiztonságot vagy a nemzetbiztonságot fenyegető olyan veszély alapján került sor, amelyet a harmadik országbeli állampolgárnak egy tagállam területén való jelenléte idézhet elő. Ilyen helyzet különösen az alábbi esetekben fordulhat elő: a) olyan harmadik országbeli állampolgár esetében, akit valamely tagállamban legalább egyévi szabadságvesztés‑büntetéssel büntetendő bűncselekmény miatt ítéltek el; […] (3) A figyelmeztető jelzés abban az esetben is bevihető, ha az (1) bekezdésben említett határozat azon a tényen alapul, hogy a harmadik országbeli állampolgárok beutazására vagy tartózkodására vonatkozó nemzeti jogszabályok be nem tartása miatt a harmadik országbeli állampolgárral szemben vissza nem vont vagy fel nem függesztett, kiutasítással, a beutazás megtagadásával vagy kitoloncolással járó intézkedést hoztak, amely a beutazás vagy adott esetben a tartózkodás tilalmáról rendelkezik vagy ezzel jár együtt. […]”
14

A 2002/584 kerethatározat 4a. cikke, melyet a 2009/299 kerethatározat 2. cikke iktatott be, a „Határozatok, amelyeket olyan tárgyaláson hoztak, amelyeken az érintett személy nem volt személyesen jelen” címet viseli. E cikk (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik: „A végrehajtó igazságügyi hatóság abban az esetben is megtagadhatja a szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtását, ha az érintett személy személyesen nem volt jelen a határozat meghozatalát eredményező tárgyaláson, kivéve, ha az európai elfogatóparancs szerint a kibocsátó tagállam nemzeti jogában meghatározott további eljárási követelményekkel összhangban: a) az érintett személyt kellő időben: i. személyesen idézték, és ily módon tájékoztatták annak a tárgyalásnak a kitűzött időpontjáról és helyéről, amely a határozat meghozatalához vezetett, vagy az érintett más módon ténylegesen hivatalos tájékoztatást kapott a szóban forgó tárgyalás kitűzött időpontjára és helyére vonatkozóan, mégpedig oly módon, hogy egyértelműen megállapítást nyert, hogy a kitűzött tárgyalásról tudomást szerzett, valamint ii. tájékoztatták arról, hogy a határozat meghozatalára meg nem jelenése esetén is sor kerülhet; vagy b) az érintett személy a kitűzött tárgyalás ismeretében meghatalmazta vagy az általa választott, vagy az állam által kirendelt jogi képviselőt arra, hogy a tárgyalás során a védelmét ellássa, és az említett jogi képviselő ténylegesen ellátta az érintett személy védelmét a tárgyaláson; vagy c) az érintett személy a határozat kézbesítését, és azt követően, hogy kifejezetten tájékoztatták őt a perújításhoz vagy fellebbezéshez való jogáról, amely eljárásban joga van részt venni, és amely lehetővé teszi az ügy újbóli érdemi vizsgálatát – beleértve az új bizonyítékokat –, és amely az eredeti határozat megváltoztatásához [helyesen: hatályon kívül helyezéséhez] vezethet: i. egyértelműen kijelentette, hogy nem vitatja a határozatot; vagy ii. a megállapított határidőn belül nem kért perújítást, vagy nem fellebbezett; vagy d) a határozatot nem kézbesítették személyesen az érintett személynek, de: i. az átadást követően haladéktalanul, személyesen kézbesíteni fogják neki, és kifejezetten tájékoztatni fogják őt a perújításhoz vagy fellebbezéshez való jogáról, amely eljárásban joga van részt venni, és amely lehetővé teszi az ügy újbóli érdemi vizsgálatát – beleértve az új bizonyítékokat –, és amely az eredeti határozat megváltoztatásához [helyesen: hatályon kívül helyezéséhez] vezethet; valamint ii. tájékoztatni fogják arról, hogy milyen határidőn belül kérhet perújítást vagy fellebbezhet, amint arra a vonatkozó európai elfogatóparancs utalást tartalmaz.”
19

A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi továbbá, hogy a Taricco ítéletben a Bíróság az ezen ítéletben kialakított szabálynak az Európai Unió Alapjogi Chartája (a továbbiakban: Charta) 49. cikkével való összeegyeztethetőségével kapcsolatban kizárólag a visszaható hatály tilalmának elvét illetően foglalt állást. A Bíróság azonban nem vizsgálta a bűncselekmények és büntetések törvényessége elvének másik vetületét, mégpedig annak követelményét, hogy a büntetési rendszerre vonatkozó jogszabályok kellően pontosak legyenek. Pedig olyan követelményről van szó, amely a tagállamok közös alkotmányos hagyományainak részét képezi, és amely az EJEE védelmi rendszerében is megjelenik, és amely ennélfogva az uniós jog általános elvének felel meg. Márpedig, még ha az olasz jogrendnek a büntethetőség elévülésére vonatkozó rendszerét eljárási jellegűnek kellene is tekinteni, ezt akkor is pontos szabályok mentén kellene alkalmazni.
17

A 2002/584 kerethatározat 4a. cikkét a 2009/299 kerethatározat 2. cikke iktatta be, és címe „Határozatok, amelyeket olyan tárgyaláson hoztak, amelyeken az érintett személy nem volt személyesen jelen”. E cikk (1) bekezdése a következőképpen szól: „A végrehajtó igazságügyi hatóság abban az esetben is megtagadhatja a szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtását, ha az érintett személy személyesen nem volt jelen a határozat meghozatalát eredményező tárgyaláson, kivéve, ha az európai elfogatóparancs szerint a kibocsátó tagállam nemzeti jogában meghatározott további eljárási követelményekkel összhangban: a) az érintett személyt kellő időben: i. személyesen idézték, és ily módon tájékoztatták annak a tárgyalásnak a kitűzött időpontjáról és helyéről, amely a határozat meghozatalához vezetett, vagy az érintett más módon ténylegesen hivatalos tájékoztatást kapott a szóban forgó tárgyalás kitűzött időpontjára és helyére vonatkozóan, mégpedig oly módon, hogy egyértelműen megállapítást nyert, hogy a kitűzött tárgyalásról tudomást szerzett; valamint ii. tájékoztatták arról, hogy a határozat meghozatalára meg nem jelenése esetén is sor kerülhet; vagy b) az érintett személy a kitűzött tárgyalás ismeretében meghatalmazta vagy az általa választott, vagy az állam által kirendelt jogi képviselőt arra, hogy a tárgyalás során a védelmét ellássa, és az említett jogi képviselő ténylegesen ellátta az érintett személy védelmét a tárgyaláson; vagy c) az érintett személy a határozat kézbesítését és azt követően, hogy kifejezetten tájékoztatták őt a perújításhoz vagy fellebbezéshez való jogáról, amely eljárásban joga van részt venni, és amely lehetővé teszi az ügy újbóli érdemi vizsgálatát – beleértve az új bizonyítékokat –, és amely az eredeti határozat megváltoztatásához [helyesen: hatályon kívül helyezéséhez] vezethet: i. egyértelműen kijelentette, hogy nem vitatja a határozatot; vagy ii. a megállapított határidőn belül nem kért perújítást vagy nem fellebbezett; vagy d) a határozatot nem kézbesítették személyesen az érintett személynek, de: i. az átadást követően haladéktalanul, személyesen kézbesíteni fogják neki, és kifejezetten tájékoztatni fogják őt a perújításhoz vagy fellebbezéshez való jogáról, amely eljárásban joga van részt venni, és amely lehetővé teszi az ügy újbóli érdemi vizsgálatát – beleértve az új bizonyítékokat –, és amely az eredeti határozat megváltoztatásához [helyesen: hatályon kívül helyezéséhez] vezethet; valamint ii. tájékoztatni fogják arról, hogy milyen határidőn belül kérhet perújítást vagy fellebbezhet, amint arra a vonatkozó európai elfogatóparancs utalást tartalmaz.”
101

Az e rendelkezés által létrehozott rendszerre tekintettel, és amint egyébként annak szövegéből is következik, a végrehajtó igazságügyi hatóság abban az esetben is megtagadhatja a szabadságvesztés‑büntetés vagy szabadságelvonással járó intézkedés végrehajtása céljából kibocsátott európai elfogatóparancs végrehajtását, ha az érintett személyesen nem volt jelen a határozat meghozatalát eredményező tárgyaláson, kivéve ha az európai elfogatóparancs szerint az e rendelkezés a), b), c) vagy d) pontjában foglalt feltételek teljesülnek.
7

E magyarázó megjegyzések „Sín és törésnél alkalmazható egyéb eszköz” című II. pontja kimondja: „A csonttörés kezelésére szolgáló készülékeket a megsérült testrész megmozdíthatatlanná tételére (nyújtásra vagy védésre) vagy törések illesztésére, rögzítésére használják. Ezeket ficamok és más ízületi sérülések kezelésére is használják. […] Figyelemmel az ezen árucsoporthoz tartozó Megjegyzés 1. (f) pontjában foglaltakra, e vtsz. alá tartoznak az olyan lemezek, szegek stb. is, amelyeket a sebész azért helyez be az emberi testbe, hogy a törött csont két végét összetartsák, illetve amelyek törések hasonló kezelésére szolgálnak.”
11)

A belga bíróságokhoz kell‑e benyújtani a keresetet, konkrétan a kortrijki (Courtrai) bírósághoz, az 1215/2012 rendelet 25. cikke (1) bekezdésének megfelelően (ugyanazon rendelet 5. cikkének (1) bekezdése értelmében), mivel az alperes által a felperes részére történő összes értékesítésre alkalmazandó általános szerződési feltételek 20. pontjában mind a két fél olyan joghatóságot kikötő megállapodást kötött írásban és a belga jog szerinti teljes érvényességgel, amelynek értelmében »bármely jogvita, annak jellegétől függetlenül, a kortrijki bíróság kizárólagos hatáskörébe tartozik« (»any dispute of any nature wathsoever shall be the exclusive jurisdiction of the courts of Kortrijk«)?
10

2007. január 1‑jétől a 266d. cikk (3) bekezdése második albekezdésének c) pontját a következőképpen módosították: „(3) […] Mentesül továbbá az adó alól a következő célokkal felhasználásra szánt gáz értékesítése: […] c) tüzelőanyag villamos energia előállításához 2006. január 1‑jétől kezdődően. A jelen [(3) bekezdés c) pontja] nem alkalmazható a 266.dA. cikkben szereplő berendezésekben történő felhasználásra szánt gáz értékesítésére. Mindenesetre azokra a termelőkre, amelyeknek a berendezése nem rendelkezik villamos energia vásárlási szerződéssel, […], és nem részesülnek a belső adók alóli, a 266dA. cikkben előírt mentességből, a [(3) bekezdés c) pontjában] előírt rendszert kell alkalmazni.”
2

Ezt a kérelmet a Comune di Castelbellino (Castelbellino település önkormányzata, Olaszország) és a Regione Marche (Marche tartomány, Olaszország), a Ministero per i beni e le attività culturali (kulturális javak és tevékenységek minisztériuma, Olaszország), a Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare (környezet‑, terület‑ és tengervédelmi minisztérium, Olaszország), a Regione Marche Servizio Infrastrutture Trasporti Energia – P. F. Rete Elettrica Regionale és a Provincia di Ancona (Ancona megye, Olaszország) között folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő, amelynek tárgya az a határozat, amellyel Marche tartomány úgy ítélte meg, hogy nem szükséges megvizsgálni, hogy alá kell‑e vetni környezeti hatásvizsgálatnak (a továbbiakban: KHV) a Societa Agricola 4 C S. S. (a továbbiakban 4 C) projektjét, amely egy biogázból villamos energiát előállító létesítmény teljesítményének növelését célozza.
18

Ezen körülmények között a Landesarbeitsgericht Bremen (brémai munkaügyi fellebbviteli bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Úgy kell‑e értelmezni a [keretmegállapodás] 5. szakaszának 1. pontját, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a munkaszerződés felei számára lehetővé teszi, hogy a munkaviszony megállapodás szerinti, a rendes nyugdíjkorhatár elérésével való megszűnését a munkaviszony ideje alatt kötött megállapodás útján – minden időbeli korlátozás és egyéb feltétel nélkül, adott esetben akár többször is – csak amiatt halasszák el, mert a munkavállaló a rendes nyugdíjkorhatár elérésével öregségi nyugdíjra válik jogosulttá? 2) Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén: A megszűnés első elhalasztása esetén is összeegyeztethetetlen‑e az első kérdésben említett nemzeti szabályozás a keretmegállapodás 5. szakaszának 1. pontjával? 3) Úgy kell‑e értelmezni a [2000/78] irányelv 1. cikkét, 2. cikkének (1) bekezdését, 6. cikkének (1) bekezdését és/vagy [az uniós] jog általános elveit, hogy azokkal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a munkaszerződés felei számára lehetővé teszi, hogy a munkaviszony megállapodás szerinti, a rendes nyugdíjkorhatár elérésével való megszűnését a munkaviszony ideje alatt kötött megállapodás útján – minden időbeli korlátozás és egyéb feltétel nélkül, adott esetben akár többször is – csak a miatt halasszák el, mert a munkavállaló a rendes nyugdíjkorhatár elérésével öregségi nyugdíjra válik jogosulttá?”
5

Az említett rendeletnek „Az európai végrehajtható okiratként történő hitelesítés előfeltételei” címet viselő 6. cikke (1) bekezdése c) pontja a következőképpen rendelkezik: „Egy tagállamban meghozott, nem vitatott követelésről szóló határozatot a származási bírósághoz bármely időpontban intézett kérelem alapján európai végrehajtható okiratként kell hitelesíteni, ha: […] c) a származási tagállam bírósági eljárása megfelel a III. fejezetben meghatározott követelményeknek, amennyiben a követelés a 3. cikk (1) bekezdésének b) vagy c) pontja értelmében nem vitatott; és […]”
8

A KN 27. árucsoportra vonatkozó kiegészítő megjegyzés 2. pontja szerint: „A 2710 vtsz. alkalmazásában: […] c) a »középpárlat« (2710 19 11–2710 19 29 alszámok) olyan párlatot és készítményt jelent, amelynek (a veszteséget is beleszámítva) kevesebb mint 90 térfogatszázaléka desztillál át 210 °C‑ig, és (a veszteséget is beleszámítva) legalább 65 térfogatszázaléka átdesztillál 250 °C‑ig az ISO 3405 szerinti módszerrel (egyenértékű az ASTM D 86 módszerrel); d) a »nehézpárlat« (2710 19 31–2710 19 99 és 2710 20 11–2710 20 90 alszámok) olyan párlatot és készítményt jelent, amelynek az ISO 3405 szerinti módszerrel (egyenértékű az ASTM D 86 módszerrel) meghatározva (a veszteséget is beleszámítva) kevesebb mint 65 térfogatszázaléka desztillál át 250 °C‑ig, vagy amelynek ezzel a módszerrel a 250 °C‑on átdesztilláló mennyisége nem határozható meg; e) a »gázolaj« (2710 19 31–2710 19 48 és 2710 20 11–2710 20 19 alszámok) olyan, a fenti d) pontban meghatározott nehézpárlat, amelynek (a veszteséget is beleszámítva) legalább 85 térfogatszázaléka átdesztillál 350 °C‑ig az ISO 3405 szerinti módszerrel (egyenértékű az ASTM D 86 módszerrel); […]”
8

Ezen irányelvnek a „Vállalkozások jogi formája” című III. mellékletének a nem‑életbizosítók, az életbiztosítók, illetve a viszontbiztosítók társasági formáira vonatkozó A‑C. részeinek mindegyike tartalmaz egy 27. pontot, amelyben az Egyesült Királyságot illetően többek között említésre kerül „the association of underwriters known as Lloyd’s”.