ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
17

E szabályok IV. címének „A menetrend be nem tartására vonatkozó felelősség” című II. fejezete egyetlen cikket tartalmaz, nevezetesen a 32. cikket, amelynek szövege a következő: „(1) A fuvarozó felelős az utassal szemben azért a kárért, amely abból ered, hogy a vonatkimaradás, a késés vagy a csatlakozás‑mulasztás miatt az utas nem tudja utazását ugyanazon a napon folytatni, vagy az adott körülmények között az utazás folytatása ugyanazon a napon ésszerűen nem várható el. A kártérítés kiterjed az ésszerű szállásköltségekre és az utast váró személyek értesítésének az ésszerűen felmerült költségeire. (2) A fuvarozó mentesül fenti kötelezettsége alól, ha a vonatkimaradás, a késés vagy a csatlakozás‑mulasztás az alábbi okok valamelyike miatt következett be: a) a vasúti üzemmel össze nem függő körülmények, amelyeket a fuvarozó az adott körülmények között elvárható gondosság ellenére sem kerülhetett el, és amelyek következményeit nem háríthatta el; b) az utas hibája; c) egy harmadik személy magatartása, amelyet a fuvarozó az adott körülmények között elvárható gondosság ellenére sem kerülhetett el, és amelynek következményeit nem háríthatta el. Az ugyanazt a vasúti infrastruktúrát használó más vállalkozó nem tekinthető harmadik személynek, ez azonban a viszontkereseti jogot nem érinti. (3) A nemzeti jog irányadó arra nézve, hogy a fuvarozó köteles‑e és milyen mértékben az 1. pontjában meghatározottakon kívüli károkért kártérítést nyújtani. Ez a rendelkezés nem sértheti a 44. cikkben foglaltakat.”
38

Ami a 2000/78 irányelv 6. cikk (2) bekezdésének az unió más nyelvein készült változatait illeti, meg kell állapítani, hogy azok – a jelen ítélet 35. pontjában idézett francia nyelvű változathoz hasonlóan ‑ kifejezetten említést tesznek a foglalkoztatási szociális biztonsági rendszerekben a rendszerbe történő belépés, továbbá a nyugdíjra vagy rokkantsági ellátásra való jogosultság korhatárhoz kötéséről. Példálózó jelleggel, az említett rendelkezés spanyol nyelvű változata az alábbiakat mondja ki: „la determinación, para los regímenes profesionales de seguridad social, de edades para poder beneficiarse de prestaciones de jubilación o invalidez u optar a las mismas”, e rendelkezés német nyelvű változatának megfogalmazása az alábbi: „bei den betrieblichen Systemen der sozialen Sicherheit die Festsetzung von Altersgrenzen als Voraussetzung für die Mitgliedschaft oder den Bezug von Altersrente oder von Leistungen bei Invalidität”, a szóban forgó rendelkezés angol nyelvű változatában ez szerepel: „the fixing for occupational social security schemes of ages for admission or entitlement to retirement or invalidity benefits”, míg ugyanezen rendelkezés lengyel nyelvű változata így fogalmaz: „ustalanie, dla systemów zabezpieczenia społecznego pracowników, wieku przyznania lub nabycia praw do świadczeń emerytalnych lub inwalidzkich”.
2

A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról – közös hozzáadottértékadó‑rendszer: egységes adóalap‑megállapításról szóló, 1977. május 17‑i 77/388/EGK hatodik tanácsi irányelv (HL L 145., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 9. fejezet, 1. kötet, 23. o.; a továbbiakban: hatodik irányelv) 26. cikkének spanyol nyelvi változata (DO L 145., 1. o.; EE 09/01, 54. o.) így szólt: „(1) A tagállamok az [utazási iroda] esetén a [héát] e cikk rendelkezései szerint alkalmazzák, amennyiben az [utazási irodák] az utasokkal [»viajero«] szemben saját nevükben lépnek fel, és az utazás lebonyolítása érdekében más adóalanyok értékesítését és szolgáltatását használják fel. E cikk nem vonatkozik azon [utazási irodákra], amelyek csupán közvetítőként tevékenykednek, és amelyekre a 11. cikk A. része (3) bekezdésének c) pontját kell alkalmazni. E cikk értelmében [utazási irodáknak] minősülnek az utazásszervezők is. (2) Az utazási csomag tekintetében az [utazási iroda] által végzett összes tevékenységet olyan egyetlen szolgáltatásnak kell tekinteni, amelyet az [utazási iroda] az [utas] [»viajero«] részére teljesített. E szolgáltatás azon tagállamban adóköteles, amelyben az [utazási iroda] gazdasági tevékenységének azon székhelye vagy állandó telephelye található, ahonnan az iroda a szolgáltatást nyújtotta. E szolgáltatás vonatkozásában adóalapnak és a 22. cikk (3) bekezdésének b) pontja értelmében vett adó nélküli árnak az [utazási iroda] árrése minősül, vagyis az utasok [»viajero«] által fizetendő hozzáadottérték‑adó nélküli teljes összeg és az olyan tényleges, közvetlenül az utasok [»viajero«] javára szolgáló költségek közötti különbség, amelyek az [utazási irodánál] más adóalanyok szállításaiból és szolgáltatásaiból eredően merültek fel. [...] (4) Egyetlen tagállamban sem lehet alkalmazni levonást vagy visszatérítést azon adók tekintetében, amelyeket az [utazási irodának] más adóalanyok számláztak le a (2) bekezdés szerinti, közvetlenül az utasok [»viajero«] javára szolgáló ügyletek miatt.”
2

E kérelmet a Fruition Po Ltd (a továbbiakban: Fruition) és a Minister for Sustainable Farming and Food and Animal Health (a továbbiakban: miniszter) között az utóbbi által hozott azon határozat tárgyában folyamatban lévő eljárásban terjesztették elő, amellyel visszavonta a Fruition termelői szervezetként való elismerését a 2200/96 rendelet alapján.
16

A TVI a Tribunal Administrativo e Fiscal de Sintra ítéletei ellen fellebbezést nyújtott be a Supremo Tribunal Administrativóhoz (legfelsőbb közigazgatási bíróság). E bíróság előtt a TVI felvetette annak kérdését, hogy a CIVA 16. cikke (1) bekezdésének és (6) bekezdése c) pontjának a portugál adóhatóságok és a megtámadott ítéletek által adott értelmezése összeegyeztethető‑e a hatodik irányelv 11. cikke A. része (1) bekezdésének a) pontjával és (3) bekezdésének c) pontjával és a hivatkozott ítélkezési gyakorlattal. Ezen értelmezés szerint a reklámsugárzási adót a héa tekintetében be kell számítani az adóalapba, mivel ez egy szolgáltatásnyújtás lényegéhez tartozik, és ezt nem a kereskedelmi reklámsugárzási szolgáltatás nyújtásának igénybevevői nevében és javára fizették meg, jóllehet a beszedett összegeket átmeneti tételként vették könyvelésbe, és azok közjogi szervezetek javát szolgálják.
1

Fellebbezésükben az Inuit Tapiriit Kanatami, a Nattivak Hunters and Trappers Association, a Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Association, J. Moesesie, A. Kooneeliusie, T. Newkingnak, D. Kuptana, K. Aariak, a Canadian Seal Marketing Group, a Ta Ma Su Seal Products Inc., a Fur Institute of Canada, a NuTan Furs Inc., a GC Rieber Skinn AS, az Inuit Circumpolar Council Greenland (ICC‑Greenland), J. Egede és a Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat (KNAPK) az Európai Unió Törvényszéke T-18/10. sz. ügyben 2011. szeptember 6-án hozott végzésének (EBHT 2011., II-5599. o.; a továbbiakban: megtámadott végzés) hatályon kívül helyezését kéri, amely végzésben a Törvényszék elfogadhatatlanként elutasította a fellebbezők, valamint E. A. Agathos által a fókatermékek kereskedelméről szóló, 2009. szeptember 16‑i 1007/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 286., 36. o.; a továbbiakban: vitatott rendelet) megsemmisítése iránt indított keresetet.
6

A természetes személyek jövedelemadójáról, valamint a társasági adóról, a külföldiek jövedelemadójáról és a vagyonadóról szóló törvények részleges módosításáról szóló, 2006. november 28‑i 35/2006. sz. törvény (Ley 35/2006 del Impuesto sobre la Renta de las Personas Físicas y de modificación parcial de las leyes de los Impuestos sobre Sociedades, sobre la Renta de no residentes y sobre el Patrimonio, a BOE 2006. november 29‑i 285. száma, 41734. o) 99. cikkének (2) bekezdése az alábbiakat írja elő: „A szervezetek és a jogi személyek, ideértve azon kifizető szervezeteket is, akik a jelen adó hatálya alá tartozó jövedelmeket fizetnek ki, kötelesek a magánszemélyek jövedelem‑adóelőlege címén e jövedelmek kedvezményezettjeitől az adót levonni és befizetni. Az Államkincstárnak befizetendő összeget, valamint a befizetés feltételeit és módját rendelet határozza meg. Ugyanezen kötelezettségek terhelik a gazdasági tevékenységet folytató adóalanyokat a tevékenységük végzése során juttatott jövedelmük tekintetében, valamint azon természetes és jogi személyeket, illetve szervezeteket, akik nem Spanyolország területén rendelkeznek lakóhellyel vagy székhellyel, de tevékenységüket állandó telephelyen keresztül végzik, vagy amelyek nem rendelkeznek állandó telephellyel, de munkajövedelmet vagy egyéb, a külföldiek jövedelmének adóztatásáról szóló törvény kodifikált változata 24. cikkének (2) bekezdése szerinti jövedelemszerzés szempontjából levonható költségnek minősülő adólevonás vagy ‑előleg tárgyát képező jövedelmet juttatnak. [...] A magánbiztosítók szervezéséről és ellenőrzéséről szóló törvény kodifikált változata 86. cikkének (1) bekezdésében foglalt rendelkezéseknek megfelelően kijelölt, a szolgáltatásnyújtás szabadsága keretében működő biztosítótársaság nevében eljáró képviselő a Spanyolországban elvégzett ügyletek tekintetében köteles adóelőleget levonni és befizetni. Az Európai Unió más tagállamban székhellyel rendelkező, Spanyolországban a spanyol jogszabályok hatálya alá tartozó foglalkoztatói nyugellátási rendszereket kínáló nyugdíjalapok a foglalkoztatói nyugellátást szolgáltató intézmények tevékenységéről és felügyeletéről szóló 2003. június 3‑i 2003/41/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv [(HL L 235., 10. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 350. o.)] rendelkezéseinek értelmében kötelesek az őket az adóügyi kötelezettségek tekintetében képviselő spanyolországi adóilletőségű képviselőt kijelölni. Ez a képviselő adóelőleget von le és fizet be a Spanyolországban lebonyolított ügyletek tekintetében. [...]”
26

Ugyanis, ami először is a büntetőügyekben folytatott igazságügyi együttműködést illeti, e megállapodás, egyfelől, különösen ennek 3–7. cikke, több olyan rendelkezést tartalmaz, amelyek arra irányulnak, hogy könnyebbé váljon az Unió és a Mauritiusi Köztársaság hatóságai közötti együttműködés, mind a büntetőeljárások – a bizonyítékok elfogadhatóságát is beleértve –, a személyek jogai és ezen eljárások bizonyos különös elemei, mind pedig a határozatok végrehajtása tekintetében az EUMSZ 82. cikk (1) bekezdésének d) pontja és (2) bekezdésének a) és b) pontja értelmében. Másfelől az említett megállapodás, különösen annak 7. cikke (3) bekezdése a bírák, ügyészek és az igazságszolgáltatási alkalmazottak képzésének támogatására irányul az EUMSZ 82. cikk (1) bekezdése c) pontjának értelmében véve. Ezenfelül a Parlament szerint az a körülmény, hogy az EU–Mauritius megállapodás 11. cikkének (5) bekezdése szerint az EUNAVFOR által az e megállapodás jogcímén végrehajtott feladatokat lényegében a közigazgatási hatóságok hajthatják végre, kizárja e feladatok katonai jellegét. A Bizottság e tekintetben hozzáteszi, hogy az EU–Mauritius megállapodás célja és tartalma igazolja, hogy a megtámadott határozat jogalapjául az EUMSZ 82. cikket választották.
48

„Az Európai Unió működéséről szóló szerződés 260. cikkének alkalmazása – kötelezettségszegési eljárások keretében a Bizottság által a Bíróságnak javasolt átalányösszegek és kényszerítő bírságok meghatározásához használt adatok aktualizálása” című 2010. július 20‑i közleményével [SEC(2010) 923/3] módosított, „Az EK‑Szerződés végrehajtása” című, 2005. december 13‑i közleményre [SEC(2005) 1658] (HL 2007. C 126., 12. o.) támaszkodva a Bizottság először is azt javasolja a Bíróságnak, hogy az átalányösszeg mértékét úgy számítsa ki, hogy először is meghatározza a napi összeget, amely az átalányalapnak a súlyossági együtthatóval és mind az érintett tagállam fizetési képességét, mind az adott tagállam részére az Európai Unió Tanácsában biztosított szavazati jogokat figyelembe vevő „n” együtthatóval való szorzásának eredménye. Másodszor az átalányösszeg teljes összegének kiszámításához ezt a napi összeget meg kell szorozni azon napok számával, ameddig a kötelezettségszegés továbbra is fennállt.
7

Az említett irányelv „Eltérés a kis összegű fizetésekre szolgáló fizetési eszközök és az elektronikus pénz esetén” címet viselő 53. cikke értelmében: „(1) Az olyan fizetési eszközök esetében, amelyek a keretszerződés értelmében kizárólag 30 [eurót] meg nem haladó összegű egyedi fizetési műveletekre terjednek ki, illetve vagy 150 [euró] fizetési korláttal bírnak, vagy amelyek 150 [eurót] semmilyen időpontban meg nem haladó pénzösszeg tárolására alkalmasak, a pénzforgalmi szolgáltatók a pénzforgalmi szolgáltatás igénybe vevőivel megállapodhatnak a következőkben: a) az 56. cikk (1) bekezdésének b) pontja, az 57. cikk (1) bekezdésének c) és d) pontja, továbbá a 61. cikk (4) és (5) bekezdése nem alkalmazandó, amennyiben a fizetési eszköz letiltása vagy további használatának megakadályozása nem lehetséges; b) az 59., a 60. cikk, valamint a 61. cikk (1) és (2) bekezdése nem alkalmazandó, amennyiben a fizetési eszközt névtelenül használják, vagy a pénzforgalmi szolgáltató a fizetési eszközből szervesen következő egyéb okokból nincs abban a helyzetben, hogy bizonyítsa, miszerint a műveletet engedélyezték; c) a 65. cikk (1) bekezdésétől eltérően a pénzforgalmi szolgáltató nem köteles a pénzforgalmi szolgáltatás igénybe vevőjét a fizetési megbízás visszautasításáról értesíteni, amennyiben a teljesítés elmaradása a kontextusból egyértelműen kiderül; d) a 66. cikktől eltérően a fizető fél nem vonhatja vissza a fizetési megbízást, miután a kedvezményezetthez átadta a fizetési megbízást vagy megadta a fizetési megbízás teljesítésére vonatkozó jóváhagyását; e) a 69. és a 70. cikktől eltérően egyéb teljesítési időszakok alkalmazandók. (2) Belföldi fizetési műveletek esetén a tagállamok vagy illetékes hatóságaik csökkenthetik vagy megduplázhatják az (1) bekezdésben említett összegeket. Előre fizetett fizetési eszközök esetében ezen összegek egészen 500 [euróig] növelhetők. (3) A 60. és 61. cikk a[z elektronikuspénz‑kibocsátó intézmények tevékenységének megkezdéséről, folytatásáról és prudenciális felügyeletéről szóló, 2000. szeptember 18‑i] 2000/46/EK [európai parlamenti és tanácsi] irányelv [(HL L 275., 39. o.; magyar nyelvű különkiadás 6. fejezet, 3. kötet, 343. o.)] 1. cikke (3) bekezdésének b) pontja értelmében vett elektronikus pénzre is vonatkozik, kivéve ha a fizető fél pénzforgalmi szolgáltatójának nincs lehetősége a számla befagyasztására vagy a fizetési eszköz letiltására. A tagállamok ezt az eltérési lehetőséget bizonyos értékű fizetési számlákra vagy fizetési eszközökre korlátozhatják.”
42

A gazdaságilag inaktív személyeket illetően a Tanács, a Francia Köztársaság és a Bizottság megjegyzi, hogy e személyek többsége már az 1408/71 rendelet hatálya alá tartozott, és hogy a munkavállaló fogalmát e területen mindig is tágan értelmezték. A 883/2004 rendelet személyi hatálya alá tartozó gazdaságilag inaktív személyek új csoportja rendkívül korlátozott, és még ennél is korlátozottabb a személyek szabad mozgásáról szóló EK‑Svájc megállapodás keretében. Az EUMSZ 48. cikk tehát megfelelő és elégséges jogalapot jelenthet a megtámadott határozat elfogadásához a személyek e fennmaradó csoportja esetében is, mivel a szociális biztonsági rendszerek koordinációjára vonatkozó mechanizmusnak a gazdaságilag inaktív svájci állampolgárokra való kiterjesztése nem fő célja vagy alkotóeleme a megtámadott határozatnak.
57

Így a nemzeti jognak a 2003/35 irányelvben lefektetett követelménnyel való összeegyeztethetőségét számos tekintetben már azok a feltételek sem teszik lehetővé, amelyek között a nemzeti bíróság a költségkorlátozás iránti kérelmek vonatkozásában határoz. Először is a nemzeti ítélkezési gyakorlat által lefektetett azon feltétel, miszerint az eldöntendő kérdéseknek a közérdek szempontjából jelentőséggel kell bírniuk, nem megfelelő, és még ha el is ismernénk, hogy azt a Court of Appeal a fent hivatkozott R (Garner) kontra Elmbridge Borough Council and others ügyben hozott ítéletben elvetette, ahogyan arra az Egyesült Királyság is hivatkozik, mivel ezen ítélet meghozatalára csak az indokolással ellátott véleményben kitűzött határidő lejárta után került sor, azt a Bíróság nem veheti figyelembe a a jelen ügyben. Továbbá és mindenesetre a bíróság – úgy tűnik – nem köteles biztosítani a költségkorlátozást, amennyiben az eljárás költsége objektíve ésszerűtlen. Végül, úgy tűnik, a korlátozást nem biztosítják abban az esetben sem, ha kizárólag a felperes magánérdekéről van szó. E különböző körülmények lehetővé teszik annak megállapítását, hogy az ítélkezési gyakorlat alkalmazott szabályai a gyakorlatban nem tesznek eleget az arra vonatkozó követelménynek, hogy a bírósági eljárás nem lehet mértéktelenül drága, amelynek terjedelmét a fent hivatkozott Edwards et Pallikaropoulos ügyben hozott ítélet pontosította.
16

A géntechnológiával módosított szervezetekről szóló 2001. június 22‑i törvény (ustawa o organizmach genetycznie zmodyfikowanych) (Dz. U. 2007., 36. sz., 233. alszám, a továbbiakban: GMO‑törvény) 3. cikke a következő fogalommeghatározásokat tartalmazza: „1. »szervezet«: minden olyan sejtes vagy nem sejtes biológiai szervezet, amely képes génállományának újratermelésére vagy annak örökítésére, ideértve a vírusokat és a viroidokat is; 2. »géntechnológiával módosított szervezet« [(GMO)]: az emberi szervezetet kivéve olyan szervezet, amelyben a génállományt párosodás során természetes feltételek között be nem következő módon változtatták meg, vagy olyan módon, amely természetes rekombináció során nem következik be, többek között a következő eljárásokkal: a) rekombináns nukleinsav technikák, amelyek magukban foglalják a géntechnológiai anyag új kombinációinak létrehozását olyan nukleinsav‑molekulák beépítésével vírusba, plazmidba vagy egyéb hordozóba, amelyeket bármilyen módon egy szervezeten kívül hoztak létre, és azok beépítését egy gazdaszervezetbe, amelyben azok természetes körülmények között nem fordulnak elő, de amelyekben azok képesek a folyamatos szaporodásra; b) olyan technikák, amelyek magukban foglalják olyan öröklődő anyag közvetlen bejuttatását egy szervezetbe, amelyet a szervezeten kívül állítottak elő, beleértve a mikroinjektálást, makroinjektálást és mikroenkapszulációt; c) olyan eljárások, amelyekkel legalább két külön sejt génállományának fúziójával megvalósuló, természetes körülmények között elő nem forduló módszerek, amelyekkel az alkalmazott eljárással olyan új sejtet hoznak létre, amely képes az eltérő szülői génállományt átörökíteni; [...] 7) »GMO‑felhasználó«: az a természetes személy vagy jogi személy, illetve jogi személyiséggel nem rendelkező szervezet, amely saját nevében zárt rendszerű GMO‑felhasználást vagy környezetbe történő szándékos GMO‑kibocsátást végez, ideértve a GMO piaci forgalomba hozatalát is. 8) »baleset«: minden olyan véletlen esemény, amely során a zárt rendszerben használt GMO nem szándékos kibocsátása történik, és amely közvetlen vagy később bekövetkező veszélyt jelenthet az emberi egészségre vagy a környezetre; [...]”
A Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló 2913/92 rendelet végrehajtására vonatkozó rendelkezések megállapításáról szóló – legutóbb a 214/2007 rendelettel módosított – 2454/93 rendelet 889. cikke (1) bekezdése első albekezdésének második francia bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az nem képezi akadályát vámvisszatérítés iránti kérelem benyújtásának olyan esetben, amikor preferenciális tarifális elbánást kértek, amit az áruk szabad forgalomba bocsátásakor meg is adtak, és az importáló ország hatóságai csak később, a preferenciális tarifális rendszer lejártát és az általános vámtétel visszaállítását követően elvégzett utólagos ellenőrzés keretében szedték be a harmadik országból származó árukra alkalmazandó vámhoz képest fennálló különbözetet.

A Vámkódex 236. cikke alkalmazása alóli, a 2454/93 rendelet 889. cikke (1) bekezdése első albekezdése második francia bekezdésében foglalt kivétel csak azokra az esetekre vonatkozik, amelyekben az árut a általános vámtétel alkalmazásával bocsátják szabad forgalomba, azonban később kiderül, hogy csökkentett vámtételt lehetett volna igénybe venni, például valamely preferenciális rendszer alapján.

Következésképpen, amikor preferenciális tarifális elbánást kértek, és azt az áruk szabad forgalomba bocsátásakor meg is adták, és az importáló ország vámhatóságai csak később, a preferenciális tarifális rendszer lejártát és az általános vámtétel visszaállítását követően elvégzett utólagos ellenőrzés keretében szedték be a harmadik országból származó árukra alkalmazandó vámhoz képest fennálló különbözetet, a 2454/93 rendelet 889. cikke (1) bekezdése első albekezdésének második francia bekezdése nem képezheti akadályát annak, hogy az említett különbözet visszatérítése iránt kérelmet nyújtsanak be.

(vö. 36–38. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
A Társulási Tanácsnak – amelyet az Európai Gazdasági Közösség és Törökország között társulást létrehozó megállapodás hozott létre – a társulás elősegítéséről szóló 1/80 határozata 13. cikkét úgy kell értelmezni, hogy amikor a fogadó tagállam valamely intézkedése a török állampolgárok jogszerű tartózkodására vonatkozó szempontok meghatározására irányul, az ezen állampolgároknak a területére történő belépésére, tartózkodására vagy adott esetben munkavállalására vonatkozó érdemi és/vagy eljárási feltételek elfogadása vagy módosítása révén, és amikor e feltételek a török munkavállalók szabad mozgáshoz való joga gyakorlásának újabb korlátozását képezik az ezen cikkben foglalt „standstill” klauzula értelmében, önmagában az a tény, hogy az intézkedésnek az a célja, hogy megakadályozza a tartózkodási engedély iránti kérelem benyújtását megelőző jogellenes beutazást és tartózkodást, nem teszi lehetővé e klauzula alkalmazásának kizárását.

Ugyanis noha azon intézkedések, amelyeket olyan török állampolgárok vonatkozásában vezethetnek be, akiknek a helyzete nem jogszerű, az említett jogellenesség hatásaira úgy is vonatkozhatnak, hogy közben nem kerülnek ki az 1/80 határozat 13. cikkében foglalt „standstill” klauzula hatálya alól, azoknak nem kell magát a jogellenességet definiálniuk. Az ilyen korlátozás, amelynek az lenne a célja vagy a hatása, hogy a török állampolgárok számára a munkavállalók nemzeti területen való szabad mozgása jogának gyakorlását az 1/80 határozat hatálybalépésekor alkalmazandóknál szigorúbb feltételeknek veti alá, tilos, kivéve, ha az az e határozat 14. cikkében említett korlátozások körébe tartozik, vagy azt valamely közérdeken alapuló nyomós ok indokolja. E tekintetben, még ha a jogellenes beutazás és tartózkodás megakadályozásának célja közérdeken alapuló nyomós okot képez is, az is fontos, hogy a szóban forgó intézkedés alkalmas legyen e cél elérésének biztosítására, és ne lépje túl az eléréséhez szükséges mértéket.

(vö. 36., 38., 40–42. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
A gyógyszerek kiegészítő oltalmi tanúsítványáról szóló 469/2009 rendelet 3. cikkének c) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes, hogy valamely alapszabadalom jogosultja és valamely, több hatóanyag kombinációjából álló, e rendelet 3. cikkének a) pontja alapján szabadalmi oltalomban részesített, gyógyszer forgalombahozatali engedélye alapján már kiegészítő oltalmi tanúsítványt szerzett jogosult kiegészítő oltalmi tanúsítványt szerezzen e hatóanyagok közül az egyik, az említett szabadalom által alapján önmagában is oltalomban részesített hatóanyag tekintetében is.

Ugyanis több, különböző terméket oltalomban részesítő szabadalom főszabály szerint kétségkívül lehetővé teheti több kiegészítő oltalmi tanúsítvány megszerzését ezen különböző termékek mindegyikének vonatkozásában, különösen akkor, ha mindegyiket önmagában oltalomban részesíti az alapszabadalom a 469/2009 rendelet 1. cikkének b) és c) pontjával együttesen értelmezett 3. cikkének a) pontja értelmében, és mindegyik forgalombahozatali engedéllyel rendelkező gyógyszer összetevője.

(vö. 30., 41. pont és a rendelkező rész)