T‑11/06. sz. ügy

Romana Tabacchi Srl

kontra

Európai Bizottság

„Verseny – Kartellek – A nyersdohány felvásárlásának és elsődleges feldolgozásának olasz piaca – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat –Az árak rögzítése és a piac felosztása – A jogsértésben való részvétel – A jogsértés időtartama – Bírságok – Enyhítő körülmények – A forgalom 10%‑os felső határa – Egyenlő bánásmód – Korlátlan felülvizsgálati jogkör”

Az ítélet összefoglalása

1. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Értékelés – A piacra gyakorolt tényleges hatás figyelembevételére vonatkozó kötelezettség – Hiány – A jogsértés jellegén alapuló szempont elsődleges szerepe

(EK 81. cikk, (1) bekezdés, a) és b) pont; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A. pont)

2. Verseny – Bírságok – Bírságkiszabási iránymutatás – Jogi jelleg

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

3. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Különösen súlyos jogsértések

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A. pont)

4. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A versenyellenes magatartás hatása – Nem meghatározó szempont

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A. pont)

5. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – Az érintett vállalkozás piaci részesedése

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A. pont)

6. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A piacra gyakorolt tényleges hatás – Értékelési szempontok

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A. pont)

7. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – A jogsértés súlyának mérlegelésekor figyelembe veendő tényezőkkel arányos bírságkiszabás

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A. pont)

8. Verseny – Bírságok – Bírságot kiszabó határozat – Indokolási kötelezettség – Terjedelem

(EK 253. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) és (3) bekezdés)

9. Eljárás – Új jogalapoknak az eljárás folyamán történő előterjesztése – Feltételek – Új jogalap – Fogalom

(A Törvényszék eljárási szabályzata, 48. cikk, (2) bekezdés)

10. Verseny – Kartellek – Vállalkozások közötti megállapodások – A jogsértésnek és a jogsértés időtartamának a Bizottságra háruló bizonyítása – Az ártatlanság vélelmének alkalmazhatósága

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; az Európai Unió Alapjogi Chartája, 48. cikk, (1) bekezdés)

11. Verseny – Kartellek – Bizonyítás – A Bizottság által elfogadott bizonyítékok esetében megkövetelt pontosság mértéke

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

12. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Értékelés – A jogsértés elkövetésének idején fennálló gazdasági helyzet figyelembevétele

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (3) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A. pont)

13. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Az érintett vállalkozások csoportokra való osztása – Feltételek – Az egyenlő bánásmód elvének tiszteletben tartása

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A. pont)

14. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények – Valamely vállalkozásra irányuló fenyegetések és nyomás – Kizártság

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont)

15. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények – A vállalkozás passzív vagy vezetőt követő szerepe – Értékelési szempontok

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont, első francia bekezdés)

16. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – Kis‑ és középvállalkozásoknak minősülő érintett vállalkozások – Hatás hiánya

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A. pont, (5) bekezdés)

17. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – Enyhítő körülmények – A kartellben kötött megállapodás szerintitől eltérő magatartás

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont, második francia bekezdés)

18. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – Enyhítő körülmények – Értékelés

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont)

19. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Maximális összeg – Kiszámítás – A bírság végső és közbenső összege közötti különbségtétel – Következmények

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

20. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – Az érintett vállalkozás pénzügyi helyzete – Figyelembevétel – Kötelezettség – Hiány

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés)

21. Verseny – Bírságok – Összeg – A Bizottság mérlegelési jogköre – Bírósági felülvizsgálat – Korlátlan felülvizsgálati jogkör

(EK 229. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 31. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

22. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – Elrettentő jelleg – Az arányosság elvének tiszteletben tartása

(EK 81. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés)

1. Az EK 81. cikk (1) bekezdésének a) és b) pontja kifejezetten a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánít minden olyan megállapodást vagy összehangolt magatartást, amely a beszerzési vagy eladási árak, illetve bármely egyéb üzleti feltétel közvetlen vagy közvetett rögzítéséből, vagy a termelés, illetve az értékesítés korlátozásából áll. Az ilyen jellegű jogsértések, különösen amikor horizontális kartellekről van szó, különösen súlyosnak vagy a versenyszabályok kirívó megsértésének minősülnek, amennyiben közvetlen hatással vannak az érintett piacon fennálló verseny lényegi paramétereire.

Az uniós versenyjogi jogsértések súlyát számos tényező, mint például az ügy sajátos körülményei, háttere és a bírságok elrettentő hatása függvényében kell értékelni, anélkül azonban, hogy létezne a kötelezően figyelembe veendő szempontok kötött vagy kimerítő listája.

A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás szerint a jogsértés súlyának megállapításánál figyelembe kell venni a jogsértés jellegét, a piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető, valamint az érintett földrajzi piac kiterjedését. Azonban a jogsértés súlyának e három értékelési szempontja nem azonos súllyal esik latba az átfogó értékelés során. A jogsértés jellege elsődleges szerepet játszik, főleg a jogsértések különösen súlyosnak minősítésénél. Ezzel szemben a horizontális – és különösen az árrögzítésre vonatkozó – kartellek esetében sem a piacra gyakorolt tényleges hatás, sem az érintett földrajzi piac kiterjedése nem képezi a jogsértés különösen súlyosnak való minősítésének szükségszerű elemét. Az ilyen típusú kartelleket pusztán a jellegüknél fogva „különösen súlyos” jogsértéseknek lehet minősíteni, anélkül hogy a Bizottság köteles lenne bizonyítani a jogsértés által a piacra gyakorolt tényleges hatást.

(vö. 67., 69., 74., 76–78. pont)

2. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás olyan eszköz, amelynek célja – a magasabb szintű jog tiszteletben tartása mellett – azon feltételeknek a pontosítása, amelyeket a Bizottság az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése által a bírságkiszabás tekintetében ráruházott mérlegelési jogkör gyakorlásának keretében alkalmaz. A hivatkozott iránymutatás ugyan nem képezi egy bírságot kiszabó határozat jogi alapját – mivel azt az 1/2003 rendelet adja –, ám általánosan és elvont módon meghatározza azt a módszert, amelyet a Bizottság magára vállalt az e határozatban kiszabott bírságok összegének megállapítása végett, következésképpen garantálja a vállalkozások jogbiztonságát.

Noha az iránymutatás nem tekinthető olyan jogszabálynak, amelyet a közigazgatási intézmény minden esetben köteles követni, olyan követendő gyakorlati magatartási szabályt tartalmaz, amelytől a közigazgatás egyes esetekre nézve nem térhet el indokolás nélkül.

A Bizottság saját mérlegelési jogkörének az iránymutatás elfogadásából származó korlátozásával mindazonáltal nem összeegyeztethetetlen a Bizottság lényeges mérlegelési mozgásterének fenntartása. Az ugyanis, hogy a Bizottság az iránymutatásban kifejtette a jogsértések súlyának értékelését illető megközelítését, nem akadálya annak, hogy e szempontot átfogóan értékelje az adott ügy minden releváns körülménye alapján, beleértve olyan tényezőket is, amelyek nem szerepelnek kifejezetten az iránymutatásban.

(vö. 71–73. pont)

3. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás által a különösen súlyos jogsértések kapcsán meghatározott kiindulási összeg 20 millió eurós legalacsonyabb mértéke az egyes vállalkozásokra vonatkozik, nem pedig a jogsértést elkövető valamennyi vállalkozásra.

(vö. 86. pont)

4. Az uniós versenyszabályokba ütköző versenykorlátozó magatartás piacra gyakorolt tényleges hatása kapcsán az ilyen jogsértés miatt kiszabandó bírság meghatározásához figyelembe kell venni annak időtartamát, valamint az összes olyan tényezőt, amely hatással lehet a jogsértés súlyának értékelésére, mint például az egyes vállalkozások magatartása, az összehangolt magatartás létrehozásában játszott szerepük, az abból származó előnyük, a méretük és az érintett termékek értéke, valamint az, hogy az ilyen típusú jogsértések milyen kockázatot jelentenek az Unió céljaira nézve. Ebből következik, hogy a versenyellenes magatartás hatása önmagában nem meghatározó kritériuma a bírság megfelelő összege értékelésének. Különösen a szándékosságból eredő tényezők nagyobb jelentőséggel bírhatnak, mint a szóban forgó hatással kapcsolatos tényezők, főleg amikor olyan súlyos jogsértésekről van szó, mint a piac felosztása.

(vö. 90. pont)

5. Az egyes, az uniós versenyjog értelmében korlátozó magatartást tanúsító érintett vállalkozások adott piacon fennálló piaci részesedése a jogsértés piacra gyakorolt közvetlen hatására vonatkozó bizonyíték hiányában is olyan objektív tényezőnek tekinthető, amely mutatja e magatartás szabad versenyre gyakorolt káros hatásának pontos mértékét. Tehát a bírság összegének meghatározása kapcsán a vállalkozás piaci részesedése releváns a vállalkozás által a piacon kifejthető befolyás meghatározása érdekében.

(vö. 97. pont)

6. A jogsértés súlyának értékelésénél meghatározó az a kérdés, hogy a kartell tagjai a szándékaik tényleges megvalósítása érdekében megtettek‑e mindent, ami módjukban állt. Ami ezt követően a ténylegesen megvalósult piaci árakat illetően történt, azt egyéb, a kartell tagjainak ellenőrzésén kívül álló tényezők befolyásolhatták, ezért a kartell tagjai nem hozhatnak fel a saját javukra a bírság csökkentésének alátámasztására a szándékukat meghiúsító külső tényezőket, így például az érintett piacon bekövetkezett áremelkedést.

(vö. 99., 100. pont)

7. Az arányosság elve megköveteli, hogy az uniós intézmények ne haladják meg a kitűzött célhoz szükséges mértéket. A versenyjogi jogsértések szankcionálása érdekében a Bizottság által indított eljárások során ennek az elvnek az alkalmazása azt jelenti, hogy a bírságok nem haladhatják meg a kitűzött célokhoz, vagyis e szabályok tiszteletben tartásához képest szükséges mértéket, továbbá a valamely vállalkozásra versenyjogi jogsértés címén kiszabott bírság összegének arányban kell állnia az összességében értékelt jogsértéssel, és különösen figyelembe kell vennie annak súlyát. Így különösen, az arányosság elve azzal jár, hogy a Bizottságnak a jogsértés súlyának értékelése során figyelembe vett tényezőkkel arányosan kell meghatároznia a bírság összegét, és hogy e tényezőket egységes és objektíven igazolható módon kell alkalmaznia.

E körülmények között a Bizottság nem sérti meg az arányosság elvét, amikor a versenyjog megsértése címén kiszabott bírság kiindulási összegét 10 millió euróban állapítja meg, mivel ez a jogsértés a versenyjogi szabályok különösen súlyos és szándékos megsértését jelenti, és mivel a Bizottság ezt az összeget egyértelműen az iránymutatás által az ilyen jellegű kartellek esetében előírt legalacsonyabb küszöbérték alatti összegben állapította meg.

(vö. 104., 105., 107. pont)

8. Az uniós versenyjog megsértése címén kiszabott bírságok megállapítása keretében a Bizottság eleget tesz az indokolási kötelezettségnek, ha a határozatában megjelöli az értékelés azon elemeit, amelyek lehetővé tették számára a jogsértés súlyának és időtartamának felmérését.

E tekintetben ugyan a Bizottság az EK 253. cikk alapján köteles úgy indokolni határozatait, hogy megemlíti azokat a körülményeket, amelyek a határozatot igazolják, továbbá azokat a megfontolásokat, amelyek alapján e határozatot meghozta, ám e rendelkezés nem követeli meg, hogy a Bizottság kifejtse az összes olyan ténybeli és jogi elemet, amelyet a közigazgatási eljárás során megvizsgált.

A több vállalkozásra bírságot kiszabó határozatok esetében az indokolási kötelezettség terjedelmét különösen annak tükrében kell értékelni, hogy a jogsértés súlyát számos tényező függvényében – mint például az ügy sajátos körülményei, háttere és a bírságok elrettentő hatása – kell megállapítani, anélkül azonban, hogy létezne a kötelezően figyelembe veendő szempontok kötött vagy kimerítő listája.

(vö. 109., 233. pont)

9. A Törvényszék eljárási szabályzata 48. cikkének 2. §‑a értelmében az eljárás folyamán semmilyen új jogalapot nem lehet felhozni, kivéve, ha az olyan jogi vagy ténybeli helyzetből származik, amely az eljárás során merült fel. E tekintetben elfogadhatónak kell tekinteni azt a jogalapot, amely a keresetlevélben korábban közvetlenül vagy közvetve már előadott jogalap kibővítése, és azzal szoros összefüggésben van.

(vö. 124. pont)

10. A Bizottságnak nemcsak az uniós versenyszabályokat sértő kartell fennállását, hanem annak időtartamát is bizonyítania kell. Így különösen az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértésére vonatkozó bizonyítási eljárás keretében a Bizottság kötelezettsége bizonyítani az általa megállapított jogsértést, és olyan bizonyítékokat előterjeszteni, amelyek a jogilag megkövetelt módon igazolják a jogsértést megvalósító körülmények fennállását. A bíróságban felmerülő bárminemű kételynek annak a vállalkozásnak a javát kell szolgálnia, amely a jogsértést megállapító határozat címzettje. A bíróság ezért nem ítélkezhet úgy, hogy a Bizottság a kérdéses jogsértés fennállását a jogilag megkövetelt módon állapította meg, ha kétsége van ezzel kapcsolatban, különösen bírságot kiszabó bizottsági határozat megsemmisítése és/vagy megváltoztatása iránti kereset esetén. Az utóbbi esetben ugyanis tekintettel kell lenni az ártatlanság vélelmére, amely az uniós jogrend által védett alapvető jogok egyike, és szerepel az Európai Unió Alapjogi Chartája 48. cikkének (1) bekezdésében. A kérdéses jogsértések jellegéből és az azokhoz kapcsolódó büntetések komolyságából és jellegéből adódóan az ártatlanság vélelmének elve alkalmazandó azokban a vállalkozásokat érintő, versenyszabályok megsértésére vonatkozó eljárásokban, amelyek bírság vagy kényszerítő bírság megállapításához vezethetnek. A Bizottságnak tehát pontos és egybevágó bizonyítékot kell szolgáltatnia azon szilárd meggyőződésének alátámasztására, hogy az állítólagos jogsértés megtörtént.

Nem szükséges, hogy a Bizottság által előterjesztett minden egyes bizonyíték a jogsértés összes elemét tekintve eleget tegyen e feltételeknek. Elegendő, ha az intézmény által felhozott bizonyítékok csoportja a maga teljességében értékelve megfelel e követelménynek.

(vö. 129., 130., 143. pont)

11. Azok a tevékenységek, amelyekre a versenyellenes megállapodások irányulnak, általában titkosan folynak le, a találkozókat titkosan tartják, és az erre vonatkozó dokumentáció a minimálisra szorítkozik. Ebből következik, hogy még ha a Bizottság fel is fedez olyan iratokat – mint például a találkozókról készült beszámolók –, amelyek kifejezetten tanúsítják a piaci szereplők közötti jogellenes kapcsolatfelvételt, e dokumentumok általában csak töredékesek és szórványosak, így gyakran következtetésekkel kell bizonyos részleteket rekonstruálni. Ezért az esetek nagy részében a versenyellenes magatartás vagy megállapodás létezését bizonyos egybeesésekből és ténykörülményekből kell kikövetkeztetni, amelyek együtt figyelembe véve, más összefüggő magyarázat hiányában a versenyszabályok megsértésének bizonyítékául szolgálhatnak.

Továbbá szükséges, hogy a jogsértés időtartamát közvetlenül megalapozó bizonyítékok hiányában a Bizottság olyan, legalább időben kellően közeli tényekre hivatkozzon, amely alapján ésszerűen elfogadható, hogy a jogsértés a két meghatározott időpont között megszakítás nélkül folytatódott.

E tekintetben az adott vállalkozás kartellben való részvételének kellő bizonyításához elegendő, ha a Bizottság bizonyítja, hogy az érintett vállalkozás részt vett olyan találkozókon, amelyek során versenykorlátozó megállapodásokat kötöttek, anélkül hogy a vállalkozás ezt nyilvánvalóan ellenezte volna. Ha megállapítható, hogy a vállalkozás részt vett ilyen találkozókon, a vállalkozás feladata olyan bizonyítékok előterjesztése, amelyek bizonyítják, hogy a részvétele bármiféle versenykorlátozó szándéktól mentes volt, valamint azt, hogy jelezte versenytársainak, hogy a találkozón az övéktől eltérő szándékkal vesz részt. A fenti jogelvet azon indok alapozza meg, hogy amennyiben az adott vállalkozás úgy vett részt a hivatkozott találkozón, hogy annak tartalmától nem határolódott el nyilvánosan, a többi résztvevő arra következtethetett, hogy annak eredményét jóváhagyja, és annak megfelelő magatartást fog tanúsítani. Ezzel szemben a Bizottság értékelési hibát követ el, amennyiben az erre vonatkozó elegendő bizonyíték hiányában állapítja meg valamely vállalkozásnak az uniós versenyszabályokat sértő kartellben való részvételét.

(vö. 131., 132., 158., 165., 166. pont)

12. Az uniós versenyszabályokat sértő kartellek tekintetében az egyes vállalkozások súlyának megállapítása alapjául szolgáló referenciaév kiválasztásával kapcsolatosan ugyan a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 1.A. pontjának negyedik és ötödik bekezdése rendelkezik a vállalkozások eltérő gazdasági lehetőségének megfelelő eltérő kezeléséről, ám azt nem szabályozza, hogy a vállalkozások viszonylagos súlyát melyik évhez képest kell meghatározni.

E tekintetben a Bizottság köteles olyan számítási módszert választani, amely a jogsértés elkövetése idején fennálló valós gazdasági helyzet alapján teszi lehetővé az egyes érintett vállalatok méretének és gazdasági jelentőségének, valamint az általuk elkövetett jogsértés terjedelmének figyelembevételét. Ezen túlmenően úgy kell a figyelembe veendő időszakot meghatározni, hogy az így kapott üzleti forgalom, vagy adott esetben a piaci részesedések egyes vállalkozások tekintetében a lehető legjobban összehasonlíthatók legyenek. Ebből következően a referenciaévnek nem kell szükségszerűen a jogsértés utolsó teljes évének lennie.

(vö. 176., 177. pont)

13. Azon módszer, amely alapján az eltérő bánásmód alkalmazása érdekében a Bizottság a bírságok alapösszegének meghatározásakor a kartell tagjait csoportokba sorolja, annak ellenére, hogy figyelmen kívül hagyja az azonos csoporton belüli vállalkozások méretbeli különbségeit, azzal a következménnyel jár, hogy az azonos csoportokba tartozó vállalkozásokra vonatkozó alapösszegek átalányjellegűvé válnak.

Ugyanakkor a csoportba soroláskor be kell tartani az egyenlő bánásmód elvét, amely szerint tilos a hasonló helyzeteket különböző módon kezelni, és a különböző helyzeteket azonos módon kezelni, hacsak az ilyen bánásmód objektíve nem indokolt. Egyébiránt a bírság összegének legalább arányban kell állnia a jogsértés súlyosságának értékeléséhez figyelembe vett tényezőkkel. Annak ellenőrzéséhez, hogy valamely kartell tagjainak csoportokba való sorolása megfelel‑e az egyenlő bánásmód és az arányosság elvének, azt kell megvizsgálni, hogy ez a csoportba sorolás koherens és objektív módon igazolt‑e.

E tekintetben ugyan a Bizottság jogosult arra, hogy a kartellben részt vevő vállalkozásnak a jogsértés utolsó teljes éve során fennálló piaci részesedését vegye figyelembe e vállalkozás méretének és egy adott piacon elért gazdasági teljesítményének, valamint az által elkövetett jogsértés terjedelmének értékeléséhez, ám figyelemmel kell lennie arra, hogy az egyes érintett vállalkozások piaci részesedései helyesen tükrözzék azt a gazdasági valóságot, amely a jogsértés elkövetésének idején érzékelhető volt. Márpedig főszabály szerint a hosszú időtartamú jogsértések esetében az egyes vállalkozások piaci részesedései csak akkor alkalmasak arra, hogy – különösen az érintett vállalkozások csoportokba sorolása céljából – relevánsan tükrözzék az egyes vállalkozások jogsértésben való részvétele időtartamát, illetve hogy lehetővé tegyék a lehető legösszehasonlíthatóbb eredmények elérését, ha a jogsértés Bizottság által figyelembe vett utolsó teljes éve egybeesik az összes vállalkozás jogsértésben való részvételének időtartamával.

(vö. 180–182., 184., 186. pont)

14. Az olyan fenyegetések és nyomás létezése, amelyek célja valamely vállalkozás arra való rávétele, hogy részt vegyen az uniós versenyszabályok megsértésében, nem képezi részét a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban felsorolt enyhítő körülményeknek. A vállalkozások által annak érdekében gyakorolt nyomás, hogy más vállalkozásokat rávegyenek az uniós versenyjogi jogsértésben való részvételre, – a nyomásgyakorlás jelentőségétől függetlenül – nem mentesíti az érintett vállalkozást az elkövetett jogsértésért való felelőssége alól, továbbá egyáltalán nem változtat a kartell súlyán, és a bírságok összegeinek kiszámítása szempontjából nem minősülhet enyhítő körülménynek, mivel az érintett vállalkozás az esetleges nyomásgyakorlást bejelenthette volna az illetékes hatóságoknak, és panaszt nyújthatott volna be azokhoz. Következésképpen a Bizottság nem köteles az ilyen fenyegetéseket enyhítő körülményként figyelembe venni.

(vö. 211–213. pont)

15. Valamely vállalkozás kartellen belüli passzív szerepének megítélésekor a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 3. pontjának első francia bekezdése alapján a bírság csökkentésének igazolása tekintetében figyelembe vehető tényező lehet többek között az, ha a kartell többi tagjához képest érezhetően ritkábban vesz részt a kartelltalálkozókon, vagy ha a jogsértés tárgyát képező piacra később lép be, függetlenül a jogsértésben való részvétel időtartamától, vagy ha a jogsértésben részt vevő valamely másik vállalkozás képviselője erre vonatkozóan kifejezetten nyilatkozatott tesz. Egyébként a kartell valamely tagjának kizárólag passzív szerepe azt jelenti, hogy az érintett vállalkozás „visszafogottan” viselkedik, vagyis nem vesz részt aktívan a versenyellenes megállapodás vagy megállapodások kidolgozásában.

E tekintetben nem elegendő az, ha az érintett vállalkozás a kartell bizonyos időszakaiban, vagy a kartell bizonyos megállapodásai tekintetében viselkedett visszafogottan. Ugyanis az a tény, hogy valamely vállalkozás más időszakokban találkozókat hívott össze, megtervezte azok napirendjét és a találkozókra vonatkozó előkészítő iratokat osztott szét, összeegyeztethetetlen a visszafogott, passzív szereppel. Az ilyen kezdeményezések kedvező és aktív hozzáállásra utalnak a kartell kidolgozása, folytatása és ellenőrzése kapcsán.

Ráadásul, ha valamely vállalkozás versenyellenes célú találkozókon vett részt – akár anélkül, hogy aktív szerepet játszott volna azokban –, úgy kell tekinteni, hogy részt vett a kartellben, amennyiben nem bizonyítja, hogy nyíltan elhatárolódott a jogellenes összehangolástól. A vállalkozás ugyanis a találkozókon való részvételével csatlakozott, vagy legalábbis a többi résztvevővel elhitette, hogy lényegében csatlakozik az ott kötött versenyellenes megállapodások tartalmához.

(vö. 217., 218., 220., 223., 225. pont)

16. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 1.A. pontjának ötödik bekezdése lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy felemelje a nagyméretű vállalkozásokra kiszabott bírságot, de nem kötelezi arra, hogy a szerény méretű vállalkozásokkal szemben megállapítottat csökkentse. A jogalkotó a vállalkozások méretét az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében, valamint az iránymutatás rendelkezéseiben megállapított felső határral figyelembe vette. Ezektől a méretre vonatkozó megfontolásoktól eltekintve nincsen semmi ok másként kezelni a kis‑ és középvállalkozásokat, mint az egyéb vállalkozásokat. Az, hogy valamely vállalkozás kis‑ vagy középvállalkozás, nem mentesíti a versenyszabályok tiszteletben tartásának kötelezettsége alól.

Egyébiránt az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése nem követeli meg, hogy amikor a Bizottság az ugyanabban a jogsértésben érintett több vállalkozásra szab ki bírságot, a kis‑ és középvállalkozásokra kiszabott bírság összege a forgalom százalékában mérve ne legyen nagyobb, mint a nagyobb vállalkozásokra kiszabott bírságok összege. E rendelkezésből ugyanis az következik mind a kis‑ és középvállalkozások, mind pedig a nagyobb méretű vállalkozások tekintetében, hogy a bírság összegének megállapítása során a jogsértés súlyát és tartamát kell figyelembe venni.

(vö. 226., 228., 260. pont)

17. A Bizottság csak akkor köteles a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 3. pontja második francia bekezdése értelmében a jogellenes megállapodások tényleges végrehajtásának elmaradását enyhítő körülményként tekintetbe venni, ha az kartell végre nem hajtására hivatkozó vállalkozás bizonyítani tudja, hogy egyértelműen és nagymértékben megszegte a kartell végrehajtásához kapcsolódó kötelezettségeket, olyannyira, hogy ezáltal megzavarta annak működését, valamint hogy nem csatlakozott színleg a megállapodáshoz avégett, hogy a többi vállalkozást a kérdéses kartell végrehajtására ösztönözze. Túl egyszerű lenne, ha a jogellenes kartell nyereségéből részesülő vállalkozások azáltal csökkenthetnék a súlyos összegű bírság megfizetésének kockázatát – és ezáltal a bírság összege is csökkenthető lenne –, hogy csak korlátozott szerepet játszottak a jogsértés végrehajtásában, miközben a fellépésük más vállalkozásokat arra ösztönzött, hogy a versenyre károsabb magatartást tanúsítsanak.

(vö. 240., 241. pont)

18. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás nem írja elő, hogy a Bizottságnak rendszerszerűen külön‑külön figyelembe kell vennie az annak 3. pontjában szereplő minden egyes enyhítő körülményt. Ebből az következik, hogy a Bizottság nem köteles e címen automatikusan tovább csökkenteni a bírságot, mivel azt, hogy enyhítő körülmény címén helyénvaló‑e a bírság csökkentése, a jelentőséggel bíró körülmények összessége alapján, átfogó értékeléssel kell megállapítani.

(vö. 242. pont)

19. A teljes forgalomnak az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében előírt 10%‑os felső határának a jogsértés súlyának és időtartamának szempontjával ellentétben különálló és független célja van, mégpedig az, hogy elkerülje olyan bírságok kiszabását, amelyeknél előre látható, hogy a vállalkozások méretük miatt – még ha az a teljes forgalmuk révén csupán hozzávetőlegesen és nem tökéletesen meghatározható is – nem lesznek képesek teljesíteni. Ez a határ tehát egyformán alkalmazandó valamennyi vállalkozásra, az egyes vállalkozások mérete alapján kerül pontosításra, és az a célja, hogy a túlzott mértékű és aránytalan bírságok elkerülhetők legyenek. Ezen korlátnak az az egyedüli lehetséges következménye, hogy a Bizottság a jogsértés súlya és időtartama alapján számított bírságot a maximálisan megengedett mértékre csökkenti, amennyiben annak összege meghaladja e felső határt. Alkalmazása azt jelenti, hogy az érintett vállalkozás nem fizeti meg a bírságnak azt a teljes összegét, amelyet főszabály szerint kellene fizetnie, ha a Bizottság az említett szempontok alapján végezné az értékelést.

Ezenfelül az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése nem zárja ki, hogy a Bizottság a bírság kiszámítása során az e felső határt meghaladó közbenső összeget alkalmazzon, amennyiben a végül kiszabott bírság nem haladja meg határt. Ebből következik, hogy a Bizottság a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás alkalmazásának egyik szakaszában sem köteles biztosítani, hogy a megállapított közbenső összegek tükrözzék az érintett vállalkozások teljes forgalma közötti valamennyi különbséget. Egyébiránt a Bizottság azt sem köteles biztosítani, hogy a számítása eredményeként meghatározott végleges bírságösszegek tükrözzék a vállalkozások forgalma közötti valamennyi különbséget.

(vö. 257., 259. pont)

20. A Bizottság a bírság összegének meghatározása során nem köteles figyelembe venni az érintett vállalkozás veszteséges pénzügyi helyzetét, mivel az ilyen kötelezettség elismerése indokolatlan versenyelőnyhöz juttatná a piaci feltételekhez legkevésbé alkalmazkodó vállalkozásokat.

(vö. 258. pont)

21. Az EK 229. cikk alkalmazásával az 1/2003 rendelet 31. cikke által a Törvényszékre ruházott korlátlan felülvizsgálati jogkör a szankció jogszerűségének egyszerű felülvizsgálatán túl – amely csupán a megsemmisítés iránti kereset elutasítását, vagy a megtámadott jogi aktus megsemmisítését teszi lehetővé – feljogosítja a Törvényszéket arra, hogy megsemmisítés nélkül is megváltoztassa a megtámadott jogi aktust a tényállás valamennyi körülményét figyelembe véve, és például a kiszabott bírság összegét módosítsa, amennyiben az összeg kérdése az értékelésére van bízva.

Amikor a Törvényszék bírságot állapít meg, azt jellegénél fogva nem pontos aritmetikai számításokkal végzi. Egyébiránt a Törvényszéket nem kötik a Bizottság számításai, sem a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás, amikor korlátlan felülvizsgálati jogkörének értelmében határoz, hanem az ügy összes körülményét figyelembe véve saját maga végzi el értékelését.

(vö. 265., 266. pont)

22. Az EK 81. cikk megsértése miatt az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése alapján kiszabott bírságok célja az érintett vállalkozások jogsértő magatartásának megtorlása, valamint a kérdéses vállalkozások, csakúgy mint más gazdasági szereplők elrettentése attól, hogy a jövőben megszegjék az uniós versenyjog szabályait. Ezért a kérdéses vállalkozás méretének és összesített forrásainak a bírság megfelelő elrettentő hatása biztosításának érdekében való figyelembevétele az említett vállalkozásra kifejteni kívánt hatást célozza, mivel a szankció különösen a vállalkozás pénzügyi kapacitására tekintettel nem lehet elhanyagolható.

Továbbá az arányosság elve megköveteli, hogy az intézmények aktusai ne haladják meg a szóban forgó rendelkezés által kitűzött jogos cél elérésére alkalmas és ahhoz szükséges mértéket, azaz több megfelelő intézkedés közül a kevésbé korlátozó jellegűt kell választani, továbbá az okozott hátrányok nem lehetnek aránytalanok az elérendő célhoz képest. Ebből következik, hogy a bírságok nem lehetnek aránytalanok a kitűzött célokhoz, vagyis a versenyjogi szabályok betartásához képest, és hogy a valamely vállalkozásra a versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírság összegének arányban kell állnia a jogsértéssel, annak egészét tekintve, különös tekintettel annak súlyára.

(vö. 279., 280. pont)

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (harmadik tanács)

2011. szeptember 28.( )

„Verseny – Kartellek – A nyersdohány felvásárlásának és elsődleges feldolgozásának olasz piaca – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat –Az árak rögzítése és a piac felosztása – A jogsértésben való részvétel – A jogsértés időtartama – Bírságok – Enyhítő körülmények – A forgalom 10%-os felső határa – Egyenlő bánásmód – Korlátlan felülvizsgálati jogkör”

A T‑11/06. sz. ügyben,

a Romana Tabacchi Srl, korábban: Romana Tabacchi SpA (székhelye: Róma [Olaszország], képviselik: M. Siragusa és G. C. Rizza ügyvédek)

felperesnek

az Európai Bizottság (képviselik: kezdetben É. Gippini Fournier és F. Amato, később: É. Gippini Fournier és V. Di Bucci, végül: É. Gippini Fournier és L. Malferrari, meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen,

egyrészt az [EK 81. cikk] (1) bekezdésének alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/C.38.281/B.2 ügy, nyersdohány – Olaszország) 2005. október 20‑án hozott C (2005) 4012 végleges bizottsági határozat részleges megsemmisítése iránti kérelem, másrészt a felperessel szemben kiszabott bírság összegének csökkentése iránti kérelem tárgyában,

A TÖRVÉNYSZÉK (harmadik tanács),

tagjai: J. Azizi elnök, E. Cremona (előadó) és S. Frimodt Nielsen bírák,

hivatalvezető: J. Palacio González főtanácsnok,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. december 1‑jei tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

A jogvita előzményei

1 A felperes Romana Tabacchi Srl felszámolás alatt álló olasz társaság, amelynek fő tevékenysége a nyersdohány elsődleges feldolgozása. A jelen ügy alapját képező tényállás idején a felperes kizárólagos tulajdonosai a B. házaspár tagjai voltak, a társaság üzletrészei közös tulajdonukat képezték és képezik jelenleg is.

1. A közigazgatási eljárás

2 2002. január 15‑én az Európai Közösségek Bizottsága az [EK 81.] és az [EK 82.] cikk végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet (HL 1962. L 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 11. cikke alapján információkérést intézett a nyersdohány olaszországi piaca kapcsán az olasz nyersdohány‑feldolgozók és a nyersdohánytermelők szakmai szövetségeihez, vagyis az Associazione professionale trasformatori tabacchi italianihez (APTI, az olasz nyersdohány‑feldolgozók szakmai szövetsége), valamint az Unione italiana tabaccóhoz (Unitab, Olasz Dohányunió).

3 2002. február 19‑én a Deltafina SpA – olasz feldolgozó, az APTI tagja – a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény (HL 2002. C 45., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. o., a továbbiakban: engedékenységi közlemény) 8. pontja alapján benyújtott mentességi kérelme megérkezett a Bizottsághoz. 2002. március 6‑án a Bizottság az említett közlemény 15. cikke alapján feltételes mentességet biztosított a Deltafinának.

4 2002. április 4‑én a Dimon Italia Srl (a Dimon Inc leányvállalata, később Mindo Srl) az engedékenységi közlemény 8. cikke alapján benyújtott mentességi kérelme, valamint másodlagosan e közlemény 20–27. cikke alapján a bírság csökkentésére irányuló kérelme, valamint a Transcatab SpA (a Standard Commercial Corp. leányvállalata, a továbbiakban: SCC) ugyanezen a címen benyújtott, a bírság csökkentésére irányuló kérelme megérkezett a Bizottsághoz.

5 2002. április 18‑án és 19‑én a Bizottság a 17. rendelet 14. cikke alapján vizsgálatot folytatott a Dimon Italia és a Transcatab helyiségeiben, valamint a Trestina Azienda Tabacchi SpA és a felperes helyiségeiben.

6 2002. október 8‑án a Bizottság arról értesítette a Dimon Italiát és a Transcatabot, hogy mivel e két vállalkozás szolgáltat elsőként, illetve másodikként az engedékenységi közlemény értelmében vett bizonyítékokat, a közigazgatási eljárás végén a velük szemben esetlegesen megállapított jogsértések címén kiszabandó bírság összegét csökkenteni kívánja.

7 2004. február 25‑én a Bizottság kifogásközlést fogadott el, amelyet hat vállalkozásnak, illetve vállalkozói szövetségnek – így többek között a Deltafinának, a Dimon Italiának, a Transcatabnak és a felperesnek (a továbbiakban: feldolgozók) –, valamint ezek közül egyesek anyavállalatainak – többek között az Universal Corp.‑nak, a Dimonnak és az SCC‑nek – címzett. A kifogásközlés címzettjei betekinthettek a közigazgatási eljárás irataiba – amelyeknek másolatát a Bizottság CD‑ROM‑on megküldte részükre –, és írásbeli észrevételeket tettek a Bizottság által felhozott kifogásokra. A Bizottság 2004. június 22‑én meghallgatást tartott.

8 Miután 2004. december 21‑én a Bizottság a 2004. február 25‑i kifogásközléshez képest kiegészítő kifogásközlést fogadott el, 2005. március 1‑jén még egyszer meghallgatást tartott.

9 A versenykorlátozó magatartásokkal és erőfölénnyel foglalkozó tanácsadó bizottsággal folytatott konzultációt követően és a meghallgatási tisztviselő zárójelentésére tekintettel a Bizottság 2005. október 20‑án elfogadta az [EK] 81. cikk (1) bekezdésének alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/C.38.281/B.2 nyersdohány ügy – Olaszország) a C (2005) 4012 végleges határozatot (a továbbiakban: megtámadott határozat), amelynek összefoglalóját az Európai Unió Hivatalos Lapjában 2006. február 13‑án tették közzé (HL L 353., 45. o.).

2. A megtámadott határozat

10 A megtámadott határozat elsősorban az olasz piacon tevékeny nyersdohány‑feldolgozók által végrehajtott horizontális kartellre vonatkozik (a megtámadott határozat (1) preambulumbekezdése).

11 A Bizottság a megtámadott határozatban megállapította, hogy e kartell keretében az 1995 és 2002 eleje közötti időszakban a feldolgozók – többek között az árak és a piaci részesedések rögzítése révén – mind a termelőktől való közvetlen felvásárlás, mind a köztes levelesdohány‑kereskedőktől való felvásárlás tekintetében rögzítették a nyersdohány felvásárlására vonatkozó üzleti feltételeket Olaszországban (a megtámadott határozat (1) preambulumbekezdése).

12 A megtámadott határozat másodsorban két másik, 1999 eleje és 2011 vége között történt jogsértésre vonatkozik, amelyek elkülönülnek a feldolgozók által végrehajtott kartelltől, és amelyek az APTI esetében úgy valósultak meg, hogy rögzítette az általa tagjai nevében az Unitabbal kötendő szakmaközi megállapodások céljából megtárgyalt szerződéses árakat, míg az Unitab esetében úgy valósultak meg, hogy rögzítette az általa tagjai nevében az APTI‑val kötendő fent hivatkozott megállapodások céljából megtárgyalt szerződéses árakat.

13 A megtámadott határozatban a Bizottság úgy vélte, hogy a feldolgozók magatartásai az EK 81. cikk (1) bekezdésébe ütköző – egységes és folyamatos – jogsértést valósítottak meg (lásd többek között a megtámadott határozat (264)–(269) preambulumbekezdését).

14 A megtámadott határozat 1. cikkének (1) bekezdésében a Bizottság a kartellért való felelősséget a feldolgozóknak, valamint az Universalnak – a Deltafina anyavállalatának – és az Alliance One International, Inc.‑nek (a továbbiakban: Alliance One) mint a Dimon és az SCC összeolvadásából létrejött társaságnak tudta be. Továbbá a megtámadott határozat 1. cikkének (2) bekezdésében megállapította, hogy az APTI és az Unitab megsértette az EK 81. cikk (1) bekezdését azáltal, hogy olyan határozatokat fogadott el, amelyek a tagjaik nevében kötendő szakmaközi megállapodások céljából rögzítették az általuk megtárgyalt árakat.

15 A megtámadott határozat 2. cikkében a Bizottság bírságokat szabott ki a fenti 14. pontban említett vállalkozásokkal, valamint az APTI‑val és az Unitabbal szemben (lásd az alábbi 42. pontot).

16 A megtámadott határozat (356)–(404) preambulumbekezdésében a Bizottság meghatározta a címzettekkel szemben kiszabandó bírságokat.

17 A bírságok összegét a Bizottság az [EK 81.] és [EK 82. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL L 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás, 8. fejezet, 2. kötet. 205. o.) 23. cikkének (3) bekezdésében és a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében kifejezetten említett két szempont alapján, vagyis a szóban forgó jogsértések súlya és időtartama alapján határozta meg (a megtámadott határozat (356) és (357) preambulumbekezdése).

A bírságok kiindulási összegének rögzítése

Súly

18 A szóban forgó jogsértés súlyát illetően a Bizottság emlékeztetett arra, hogy e tényező értékelése érdekében figyelembe kell vennie annak jellegét, a piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető, valamint az érintett földrajzi piac méretét (a megtámadott határozat (365) preambulumbekezdése).

19 Ezt követően a Bizottság megállapította, hogy az olaszországi nyersdohánytermelés az európai uniós kvótatermelésnek mintegy 38%‑át tette ki. E termelés összértéke 2001‑ben (a jogsértés utolsó teljes éve) 67 338 millió euró volt (a megtámadott határozat (366) preambulumbekezdése).

20 A Bizottság szerint a jogsértés különösen súlyos volt, mivel az a különböző nyersdohányfajták olaszországi felvásárlási árának rögzítésére, valamint a felvásárolt mennyiségek elosztására irányult. A Bizottság a megtámadott határozatnak a versenykorlátozást elemző részére (a (272) és azt követő preambulumbekezdések) utalva ehhez hozzátette, hogy a felvásárlói oldalon kialakult kartell torzíthatja a termelők azon szándékát, hogy bizonyos terméshozamot érjenek el, illetve akár korlátozhatja a feldolgozók közötti versenyt az upstream piacokon. Azt állította továbbá, hogy ez a helyzet még inkább fennáll olyan esetekben, mint a jelen ügyben, mivel a kartell tárgyát képező termék, a nyersdohány, az upstream piacok szereplői által végzett tevékenységek – a jelen esetben az elsődleges dohányfeldolgozás és a feldolgozott dohány eladása – jelentős „komponensét” képezi (a megtámadott határozat (367) és (368) preambulumbekezdése).

21 A megtámadott határozat (369) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy a fenti megfontolásokra tekintettel a feldolgozók által elkövetett jogsértés különösen súlyosnak minősül.

Eltérő bánásmód

22 A megtámadott határozat (370)–(376) preambulumbekezdésében a Bizottság megvizsgálta az „egyedi súly” és az „elrettentés” kérdését. E tekintetben kijelentette, hogy a bírság összegének meghatározásakor figyelembe kell venni „az egyes vállalkozások egyedi súlyát, valamint jogellenes magatartásuk valószínű hatásait” (a megtámadott határozat (370) preambulumbekezdése).

23 A Bizottság ugyanis úgy ítélte meg, hogy a bírságokat az egyes felek piacon fennálló helyzetéhez viszonyítva kell megállapítani (a megtámadott határozat (371) preambulumbekezdése).

24 Ezzel kapcsolatosan a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a Deltafinával szemben kiszabott bírság kiindulási összegének – tekintettel arra, hogy e vállalkozás volt a legnagyobb felvásárló, ugyanis a 2001. évi piaci részesedése nagyjából 25% volt – a legmagasabbnak kell lennie (a megtámadott határozat (370)–(372) preambulumbekezdése).

25 A Bizottság úgy ítélte meg, hogy a Transcatabot, a Dimon Italiát és a Romana Tabacchit – mivel 2001‑ben piaci részesedésük ennél csekélyebb mértékű, körülbelül 9–11% volt – „más csoportba kell sorolni”, és a tekintetükben kiszabandó bírság kiindulási összegének alacsonyabbnak kell lennie (a megtámadott határozat (373) preambulumbekezdése).

26 A Bizottság ugyanakkor úgy vélte, hogy a csupán a piacon fennálló helyzetet tükröző kiindulási összegnek nem lenne megfelelően elrettentő hatása a Deltafinával, a Dimon Italiával és a Transcatabbal szemben, mivel a viszonylag korlátozott nagyságú forgalmuk ellenére mindegyikük egy‑egy olyan jelentős gazdasági és pénzügyi erejű multinacionális csoporthoz tartozik – vagy a Mindo esetében tartozott –, amelyek a dohányiparnak a különböző szintű ágazatokban és földrajzi piacokon a legjelentősebb világméretű nagykereskedői (a megtámadott határozat (374) preambulumbekezdése).

27 Következésképpen, annak érdekében, hogy a bírság elrettentő legyen, a Bizottság úgy vélte, hogy a Deltafinával szemben a kiindulási összeget az 1,5‑szeres elrettentési szorzóval – vagyis 50%‑kal – kell növelni, míg a Dimon Italiával (Mindo) és a Transcatabbal szemben megállapított kiindulási összeget 1,25‑szeres elrettentési szorzóval – vagyis 25%‑kal (a megtámadott határozat (375) preambulumbekezdése) – kell növelni.

28 A Bizottság tehát a megtámadott határozat (376) preambulumbekezdésében az alábbiak szerint rögzítette a bírságok kiinduló összegét:

– Deltafina: 37,5 millió euró;

– Transcatab: 12,5 millió euró;

– Dimon Italia (Mindo): 12,5 millió euró;

– Romana Tabacchi: 10 millió euró.

A bírságok alapösszegének rögzítése

29 A megtámadott határozat (377)–(378) preambulumbekezdésében a Bizottság a jogsértés időtartamának kérdését vizsgálta.

30 A Bizottság úgy ítélte meg, hogy a feldolgozók 1995. szeptember 29‑én hozták létre a kartellt, és az az utóbbiak nyilatkozatai szerint 2002. február 19‑én szűnt meg. A Bizottság a felperest illetően kifejtette különösen, hogy az 1997 októberében csatlakozott a kartellhez, amelyben való részvételét 1999. november 5. és 2001. május 29. között felfüggesztette, majd 2001. május 29. és 2002. február 19. között ismét csatlakozott. Mivel a jogsértésben való részvétele csak két év nyolc hónapig tartott, a Bizottság úgy vélte, hogy vele szemben a bírság kiindulási összegét 25%‑kal kell emelni, míg a többi feldolgozó esetében a kiszabott bírságok kiindulási összegét 60%‑kal emelte.

31 A Bizottság a megtámadott határozat címzettjeivel szemben kiszabott bírságok alapösszegét tehát az alábbiak szerint állapította meg:

– Deltafina: 60 millió euró;

– Transcatab: 20 millió euró;

– Dimon Italia (Mindo): 20 millió euró;

– Romana Tabacchi: 12,5 millió euró.

Enyhítő körülmények

32 A megtámadott határozat (380)–(398) preambulumbekezdésében a Bizottság megvizsgálta, hogy van‑e helye annak, hogy enyhítő körülményeket vegyen figyelembe.

33 A Bizottság a felperes tekintetében a megtámadott határozat (380) preambulumbekezdésében rámutatott, hogy az „a kartell számos területén nem vett részt (főként azon részeiben, amelyek a termelőktől való közvetlen felvásárlásokat érintették, akiktől a felperes csak 2000‑ben kezdett korlátozott mennyiségeket felvásárolni)”. Továbbá úgy vélte, hogy 1997‑ben, amikor a felperes csatlakozott a kartellhez, piaci részesedése csekély mértékű volt. Végül hozzátette, hogy „a felperes magatartása gyakran olyan mértékben megzavarta a kartell tárgyát, hogy a többi résztvevő kénytelen volt megvitatni, hogy milyen reakciót tanúsítsanak e magatartással szemben”.

34 Figyelemmel e körülményekre a Bizottság úgy döntött, hogy 30%‑kal csökkenti a felperessel szemben kiszabandó bírság alapösszegét.

35 A Bizottság a Dimon Italia és a Transcatab helyzetét illetően elutasította az enyhítő körülmények figyelembevételére irányuló érveik összességét (a megtámadott határozat (381)–(384) preambulumbekezdése).

36 Végül a Bizottság figyelembe vette a Deltafina sajátos helyzetét, és úgy döntött, hogy a vele szemben kiszabandó bírság összegét az utóbbi által tanúsított együttműködés miatt 50%‑kal kell csökkenteni (a megtámadott határozat (385)–(398) preambulumbekezdése).

37 Az enyhítő körülmények alkalmazását követően a Bizottság a bírságok összegét az alábbiak szerint állapította meg (a megtámadott határozat (399) preambulumbekezdése):

– Deltafina: 30 millió euró;

– Dimon Italia (Mindo): 20 millió euró;

– Transcatab: 20 millió euró;

– Romana Tabacchi: 8,75 millió euró.

Az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében előírt felső korlát

38 A megtámadott határozat (400)–(404) preambulumbekezdésében a Bizottság megvizsgálta, hogy a különböző címzettekkel szemben kiszámított alapösszegeket ki kell‑e igazítani annak érdekében, hogy ne haladják meg a forgalom 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében előírt 10%‑os felső korlátját.

39 Ennek alapján megállapította, hogy a felperessel szemben kiszabott bírság összege nem haladhatja meg a 2,05 millió eurót, valamint hogy a többi bírságot az említett rendelkezés alapján nem szükséges csökkenteni (a megtámadott határozat (402) és (403) preambulumbekezdése).

Az engedékenységi közlemény alkalmazása

40 A megtámadott határozat (405)–(500) preambulumbekezdésében a Bizottság az engedékenységi közlemény alkalmazását tárgyalta.

41 Miután megállapította, hogy a Dimon Italia és a Transcatab megfelelt azon feltételeknek, amelyeket a bírság összegének mérséklésére irányuló kérelmeik alapján a Bizottság velük szemben előírt, a Bizottság a nyújtott bizonyítékok, valamint az eljárás során tanúsított együttműködésük alapján arra a következtetésre jutott, hogy a csökkentés iránti kérelmük alapján számukra megjelölt tartományon belül rájuk a legjelentősebb mértékű – vagyis 50%‑os és 30%‑os csökkentés – alkalmazandó (a megtámadott határozat (492)–(499) preambulumbekezdése). Ezzel szemben a Bizottság a Deltafinának nem nyújtott mentességet, illetve nem csökkentette a bírság összegét.

A bírságok végleges összege

42 Az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének megfelelően a Bizottság a megtámadott határozat 2. cikkében az alábbiak szerint határozta meg a határozat címzettjeiként szereplő vállalkozásokkal és vállalkozások szövetségeivel szemben kiszabandó bírságok összegét:

– a Deltafinával és az Universallal szemben egyetemlegesen: 30 millió euróban;

– a Dimon Italiával (Mindo) és az Alliance One‑nal szemben: 10 millió euróban; amelyből az Alliance One az egész összeg, miközben a Mindo egyetemlegesen csak 3,99 millió euróért megfizetéséért felelős;

– a Transcatabbal és az Alliance One‑nal szemben egyetemlegesen: 14 millió euróban;

– a Romana Tabacchival szemben: 2,05 millió euróban;

– az APTI‑val szemben: 1000 euróban;

– az Unitabbal szemben: 1000 euróban.

Az eljárás és a felek kérelmei

43 A Törvényszék Hivatalához 2006. január 19‑én benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.

44 A Törvényszék Hivatalánál ugyanazon a napon iktatott külön beadványával (T‑11/06. R. sz. ügy) a felperes az EK 242. cikk és a Törvényszék eljárási szabályzatának 104. cikke alapján ideiglenes intézkedés iránti kérelmet nyújtott be, amely egyrészt a megtámadott határozat végrehajtásának felfüggesztésére, másrészt pedig arra irányult, hogy a Törvényszék mentesítse a felperest a bírság megfizetését biztosító bankgarancia létrehozásának kötelezettsége mint az azonnali beszedés elkerülésének feltétele alól.

45 A Törvényszék elnöke a T‑11/06. R. sz., Romana Tabacchi kontra Bizottság ügyben 2006. július 13‑án hozott végzésével (EBHT 2006., II‑2491. o.) – annak érdekében, hogy a felperes kiszabott bírság azonnali behajtását elkerülje –bizonyos feltételekkel felfüggesztette a felperesnek a Bizottság javára szóló bankgarancia megtámadott határozat 2. cikkében előírt létrehozására vonatkozó kötelezettségét, a költségekről pedig nem határozott.

46 A Törvényszék (harmadik tanács) az előadó bíró jelentésének meghallgatását követően megnyitotta a szóbeli szakaszt és eljárási szabályzatának 64. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében felszólította a feleket, hogy nyújtsanak be dokumentumokat. A felek e felhívásnak az előírt határidőn belül eleget tettek.

47 A Törvényszék a 2010. december 1‑jei tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és a Törvényszék kérdéseire adott válaszaikat.

48 2010. december 7‑i és 10‑i levelükben a felperes és a Bizottság válaszolt a Törvényszék által a tárgyalás során elfogadott pervezető intézkedésre, és benyújtotta a dokumentumokat.

49 2011. január 19‑én a Bizottság a Törvényszék felhívására egyéb dokumentumokat nyújtott be.

50 2011. február 8‑án a felperes előterjesztette észrevételeit az említett dokumentumokra vonatkozóan.

51 A felperes keresetében azt kéri, hogy a Törvényszék:

– részlegesen semmisítse meg a megtámadott határozatot, a vele szemben kiszabott bírság számítására vonatkozó részében;

– lényegesen csökkentse a vele szemben kiszabott bírság összegét;

– rendeljen el bármilyen egyéb, a Törvényszék által megfelelőnek ítélt intézkedést, beleértve a bizonyításfelvételt is;

– kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.

52 A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

– utasítsa el a keresetet;

– kötelezze a felperest a költségek viselésére.

A jogkérdésről

53 Keresetének alátámasztására a felperes öt jogalapra hivatkozik. Az első jogalap a vizsgálat hiányára, az indokolás hiányára vagy annak illogikus jellegére, továbbá az egyenlő bánásmód és az arányosság elvének megsértésére vonatkozik, mivel a Bizottság a bírság kiindulási összegének számításánál nem vette figyelembe a kartell piacra gyakorolt tényleges hatását. A második jogalap az indokolás illogikus jellegére, valamint az egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkozik a bírság kiindulási összegének fokozatos megállapítása kapcsán, amelyet a Bizottság annak érdekében alkalmazott, hogy ez az összeg arányban álljon a felperes viszonylagos súlyával. A harmadik jogalap a felperes jogsértésben való részvétele időtartamának megállapításával kapcsolatos indokolás és a vizsgálat hiányára, valamint bizonyítási teher megsértésére vonatkozik. A negyedik jogalap a bírság összegének a felperes által játszott „zavaró” szerep miatt történő csökkentésének elégtelen voltára, valamint az egyéb enyhítő körülmények figyelembevételének hiányára vonatkozik. Az ötödik jogalap a bírságnak a felperes sajátos társadalmi háttérben vizsgálandó tulajdonosi szerkezetére és tényleges teherviselő képességére tekintettel méltánytalan és aránytalan jellegére vonatkozik.

54 A Törvényszék először az első jogalapot, ezután a harmadik jogalapot, majd végül a második, negyedik és ötödik jogalapot vizsgálja meg.

1. A tanúmeghallgatás iránti kérelemről

55 A felperes által a keresetlevélhez csatolt nyilatkozatok értékelését illetően először is meg kell jegyezni, hogy az eljárási szabályzattal nem ellentétes, hogy a felek ilyen nyilatkozatokat nyújtsanak be. Ugyanakkor e nyilatkozatok értékelése a Törvényszék feladata, amely – amennyiben a nyilatkozatban leírt tények lényegesek a jogvita megoldása szempontjából – elrendelheti bizonyításfelvételként az adott dokumentum szerzőjének tanúként történő meghallgatását (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑101/05. és T‑111/05. sz., BASF és UCB kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑4949. o.] 97. pontját). Márpedig a jelen ügyben, a felek beadványaira, valamint az ügy iratait képező és a tárgyalás eredményeképpen felmerült bizonyítékokra figyelemmel a Törvényszék úgy véli, hogy kellő információval rendelkezik ahhoz, hogy a jelen eljárásban meghozza döntését (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑120/04. sz., Peróxidos Orgánicos kontra Bizottság ügyben 2006. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑4441. o.] 80. pontját).

56 Ennélfogva a Törvényszék elutasítja a felperes által előterjesztett bizonyításfelvétel iránti kérelmet.

2. Az első, a vizsgálat hiányára, az indokolás hiányára vagy annak illogikus jellegére, továbbá az egyenlő bánásmód és az arányosság elvének megsértésére vonatkozó jogalapról, mivel a Bizottság a bírság kiindulási összegének számításánál elmulasztotta figyelembe venni a kartell piacra gyakorolt tényleges hatását

A felek érvei

57 Az első jogalappal a felperes először is azt állítja, hogy a vele szemben kiszabott bírság kiindulási összegének kiszámítása során a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie a kartell „piacra gyakorolt tényleges hatását”. Így különösen a Bizottság nem vonta le a következtetéseket egyrészt a megtámadott határozatban szereplő azon megállapításokból (a megtámadott határozat (97) és (98) preambulumbekezdése), miszerint a nyersdohányért a termelőknek fizetett árak a közösségi átlagnál jóval nagyobb mértékben nőttek Olaszországban, másrészt pedig abból a tényből, hogy a kartell résztvevői – akik legfeljebb a piac 55%‑át képviselték –, továbbra is elkerülhetetlenül erős versenynyomásnak voltak kitéve azon feldolgozók részéről, amelyek nem csatlakoztak a megállapodáshoz.

58 A felperes szerint a Bizottság a bírságkiszámítás során az ítélkezési gyakorlat által megerősített döntéshozatali gyakorlatával összhangban köteles különbséget tenni a jelentős tényleges hatással járó kartellek, valamint a hatással nem járó vagy korlátozott hatású kartellek között. A Bizottságot tehát „pozitív kötelezettség” terheli arra nézve, hogy felmérje a kartell által a piacra gyakorolt tényleges hatást, amikor megállapítja a bírságok kiindulási összegét. Az a kötelezettség, hogy vegye figyelembe „[a jogsértés] piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető” kifejezetten kitűnik a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az [ESZAK‑szerződés] 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: iránymutatás) szövegéből, amelytől a Bizottság nem térhet el.

59 Konkrétabban a jogsértés piacra gyakorolt konkrét hatásának értékelése során a Bizottságnak figyelembe kell vennie, hogy milyen lett volna a verseny a jogsértés nélkül. Ennek megfelelően egyrészről az árakra vonatkozó kartellek esetében megfelelő fokú valószínűséggel kell megállapítani, hogy a megállapodások ténylegesen lehetővé tették‑e az érintett vállalkozások számára, hogy magasabb árakat érjenek el, mint amilyen árak a kartell hiányában érvényesültek volna. Másrészről a Bizottságnak értékelése során – tekintettel a fennálló gazdasági háttérre – az érintett piac összes objektív körülményét figyelembe kell vennie. Egyébként a kartell által az árakra gyakorolt hatás felmérése egyáltalán nem lehetetlen, és a Bizottságnak – amint azt az összefonódásokkal kapcsolatos döntéshozatali gyakorlata is bizonyítja – módjában áll ilyen elemzést végezni.

60 A felperes szerint a bírságkiszámítás olyan sematikus és mechanikus felfogása, amely nem veszi figyelembe a jogsértés által a piacra gyakorolt tényleges hatásokat, ellenétes is az egyenlő bánásmód és az arányosság elvével. Az első alapelv tiszteletben tartása azt követeli meg, hogy a Bizottság a kartellek esetről esetre történő szankcionálása során különbséget tegyen a bírságok között attól függően, hogy a kartell milyen tényleges hatást gyakorolt a piacra. A második alapelv tiszteletben tartása azt követeli meg, hogy a bírság összegének kiszámítása során a Bizottság úgy járjon el, hogy az logikus és ésszerű viszonyban álljon a jogsértő magatartás tényleges hatásával, és különösen az ügyfeleknek és a végfogyasztóknak okozott kárral, ám a Bizottság a jelen ügyben nem így járt el. A kár mértéke ugyanis az első megkülönböztető szempont a kartellek között. Az olyan kartell miatt kiszabott bírságnak, amelynek a piacra gyakorolt tényleges hatása nem jelentős, és nem okoz kárt a részt vevő vállalkozások ügyfeleinek, valamint a fogyasztóknak még a „nagyon súlyos” jogsértések esetében is a legalacsonyabb mértékű bírságok csoportjába kellene, hogy tartozzon.

61 A felperes továbbá vitatja a Bizottság azon érvét, miszerint az iránymutatás 1.A. pontjában hivatkozott 20 millió eurós összeg a jogsértéssel érintett piacon legjelentősebb vállalkozásra, nem pedig a kartellban részt vevő valamennyi vállalkozásra főszabály szerint alkalmazandó alapszankció legalacsonyabb összege. Emellett az [EK 81. cikk] (1) bekezdése alkalmazására vonatkozó eljárásban 2004. október 20‑én hozott C (2004) 4030 végleges határozat (COMP/C.38.238/B.2 nyersdohány ügy – Spanyolország) alapjául szolgáló ügyben – amely egyértelmű párhuzamokat mutatott a jelen kereset alapját képező üggyel – a Bizottság eltért a 20 millió eurós legalacsonyabb összegtől.

62 Ezen túlmenően a „súlyos/nagyon súlyos” megkülönböztetésen alapuló formális jellemzés nem olyan releváns, mint amilyen jelentőséget a Bizottság tulajdonít annak, mivel a felperessel szemben hivatkozott kifogások tárgya a Bizottság által az iránymutatás értelmében végzett számítás végső eredménye. Egyébiránt az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy amennyiben a piacra gyakorolt hatások korlátozottak, az árkartell „nagyon súlyos” helyett „súlyosnak” is minősíthető. Végül a Bizottság annak a jogsértés által a piacra gyakorolt korlátozott hatást megfelelően figyelembevétele érdekében a jogsértés súlya alapján megállapított összeget a „nagyon súlyos” jogsértések esetében szokásosan megállapított legalacsonyabb összeghez képest csökkentheti.

63 Legvégül a kartellnek a piacra gyakorolt konkrét hatását alátámasztó bizonyítékok hiányában a felperessel szemben kiszabott bírság kiindulási összegét a bírságok legalsó tartományának megfelelő mértékűre kellett volna csökkenteni.

64 A Bizottság e jogalap elutasítását kéri.

A Törvényszék álláspontja

65 Az első jogalap keretében a felperes több kifogásra hivatkozik, amelyek mindegyike azt kifogásolja, hogy a Bizottság a bírság kiindulási összegének meghatározásánál nem vette figyelembe azt a körülményt, hogy a kartell nem gyakorolt tényleges hatást a piacra.

66 E tekintetben a felperes által hivatkozott kifogások vizsgálata előtt a Törvényszék szükségesnek tartja, hogy emlékeztessen az EK 81. cikkel ellentétes kartellek kapcsán kiszabott bírságok összegének meghatározására vonatkozó általános elvekre, valamint konkrétabban a jogsértés súlyának értékelésére.

Általános megfontolások

67 Az EK 81. cikk (1) bekezdésének a) és b) pontja a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánít minden olyan megállapodást vagy összehangolt magatartást, amely a beszerzési vagy eladási árak, illetve bármely egyéb üzleti feltétel közvetlen vagy közvetett rögzítéséből, vagy a termelés, illetve az értékesítés korlátozásából áll. Az ítélkezési gyakorlat az ilyen jellegű jogsértéseket, különösen amikor horizontális kartellekről van szó, különösen súlyosnak vagy a versenyszabályok kirívó megsértésének minősíti (a Törvényszék T‑148/89. sz., Tréfilunion kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑1063. o.] 109. pontja és T‑311/94. sz., BPB de Eendracht kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1129. o.] 303. pontja), amennyiben közvetlen hatással vannak az érintett piacon fennálló verseny lényegi paramétereire (a Törvényszék T‑141/94. sz., Thyssen Stahl kontra Bizottság ügyben 1999. március 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑347. o.] 675. pontja).

68 Az 1/2003 rendelet 23. cikkének (3) bekezdése értelmében az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértése miatt kiszabandó bírság mértékének meghatározásakor tekintetbe kell venni mind a jogsértés súlyát, mind annak időtartamát.

69 Az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a versenyjogi jogsértések súlyát számos tényező függvényében kell értékelni, mint például az ügy sajátos körülményei, háttere és a bírságok elrettentő hatása, anélkül azonban, hogy létezne a kötelezően figyelembe veendő szempontok kötött vagy kimerítő listája (a Bíróság C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P–C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑5425. o.] 241. pontja, a C‑534/07. P. sz., Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 3‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑7415. o.] 54. pontja és a C‑125/07. P., C‑133/07. P., C‑135/07. P. és C‑137/07. P. sz., Erste Group Bank és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2009. szeptember 24‑én hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑8681. o.] 91. pontja).

70 A Bizottság annak biztosítása érdekében, hogy versenyjogi jogsértések tárgyában hozott határozatai átláthatóak és pártatlanok legyenek, iránymutatást fogadott el (az iránymutatás első bekezdése).

71 Az iránymutatás olyan eszköz, amelynek célja – a magasabb szintű jogra figyelemmel – azon feltételeknek a pontosítása, amelyeket a Bizottság az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése által a bírságkiszabás tekintetében ráruházott mérlegelési jogkör gyakorlásának keretében alkalmaz. Az iránymutatás ugyan nem képezi egy bírságot kiszabó határozat jogi alapját – mivel azt az 1/2003 rendelet adja –, ám általánosan és elvont módon meghatározza azt a módszert, amelyet a Bizottság magára vállalt az e határozatban kiszabott bírságok összegének megállapítása végett, következésképpen garantálja a vállalkozások jogbiztonságát (a fenti 69. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 209–213. pontja, valamint a Törvényszék T‑259/02–T‑264/02. és T‑271/02. sz., Raiffeisen Zentralbank Österreich és társai egyesített ügyekben 2006. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑5169. o.] 219. és 223. pontja).

72 Noha az iránymutatás nem tekinthető olyan jogszabálynak, amelyet a közigazgatás minden esetben köteles követni, olyan követendő gyakorlati magatartási szabályt tartalmaz, amelytől a közigazgatás egyes esetekre nézve nem térhet el az egyenlő bánásmód elvével összeegyeztethető indokolás nélkül (lásd ebben az értelemben a Bíróság fenti 69. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletének 209. és 210. pontját, valamint a C‑397/03. P. sz., Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben 2006. május 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑4429. o.] 91. pontját).

73 A Bizottság saját mérlegelési jogkörének az iránymutatás elfogadásából származó korlátozásával mindazonáltal nem összeegyeztethetetlen a Bizottság lényeges mérlegelési mozgásterének fenntartása (a Törvényszék T‑44/00. sz., Mannesmannröhren‑Werke kontra Bizottság ügyben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2223. o.] 246., 274. és 275. pontja). Az, hogy a Bizottság az iránymutatásban kifejtette a jogsértések súlyának értékelését illető megközelítését, nem akadálya annak, hogy e szempontot átfogóan értékelje az adott ügy minden releváns körülménye alapján, beleértve olyan tényezőket is, amelyek nem szerepelnek kifejezetten az iránymutatásban (a fenti 71. pontban hivatkozott Raiffeisen Zentralbank Österreich és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 237. pontja).

74 Az iránymutatásban előírt módszer szerint a Bizottság az érintett vállalkozásokra kiszabandó bírságok összegének kiszámításakor a jogsértés „valódi” súlyának függvényében meghatározott összeget veszi alapul. A jogsértés súlyának megállapításánál figyelembe kell venni a jogsértés jellegét, a piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető, valamint az érintett földrajzi piac kiterjedését (az iránymutatás 1.A. pontjának első bekezdése).

75 Ezek szerint a jogsértések három kategóriára oszthatók: nevezetesen „enyhe jogsértésekre”, amelyekre a valószínű bírság 1000 és 1 millió euró között van, „súlyos jogsértésekre”, amelyekre a valószínű bírság 1 millió és 20 millió euró között van, és „különösen súlyos jogsértésekre”, amelyekre a valószínű bírság 20 millió euró fölött van (az iránymutatás 1.A. pontja második bekezdésének első második és harmadik francia bekezdése). A különösen súlyos jogsértéseket illetően a Bizottság megállapítja, hogy rendszerint az olyan horizontális korlátozások tartoznak majd ide, mint az árkartell vagy a piacfelosztó kvóták alkalmazása, vagy más, az egységes piac megfelelő működését veszélyeztető magatartások, például a nemzeti piacokra való széttördelés és a gyakorlatilag monopolhelyzetben lévő vállalkozásoknak az erőfölénnyel való visszaélése (az iránymutatás 1.A. pontja második bekezdésének harmadik francia bekezdése).

76 Egyébiránt meg kell állapítani, hogy a jogsértés súlyának a fenti 74. pontban említett három értékelési szempontja nem azonos súllyal esik latba az átfogó értékelés során. A jogsértés jellege elsődleges szerepet játszik, főleg a jogsértések „különösen súlyosnak” minősítésénél (a fenti 69. pontban hivatkozott Erste Group Bank és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 101. pontja, valamint a T‑456/05. és T‑457/05. sz., Gütermann és Zwicky kontra Bizottság egyesített ügyekben 2010. április 28‑án hozott ítélet [EBHT 2010., II‑1443. o.] 137. pontja).

77 Ezzel szemben a horizontális – és különösen az árrögzítésre vonatkozó – kartellek esetében sem a piacra gyakorolt tényleges hatás, sem az érintett földrajzi piac kiterjedése nem képezi a jogsértés különösen súlyosnak való minősítésének szükségszerű elemét. Jóllehet e két elem olyan tényezőnek minősül, amelyet a jogsértés súlyának értékelése során figyelembe kell venni, csupán egyikét vagy másikát képezi a jogsértés súlyának átfogó értékelése szempontjából releváns három kritérium közül (lásd ebben az értelemben a fenti 69. pontban hivatkozott Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 74. és 81. pontját, valamint a Törvényszék fenti 71. pontban hivatkozott Raiffeisen Zentralbank Österreich és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletének 240. és 311. pontját, továbbá a T‑73/04. sz., Carbone‑Lorraine kontra Bizottság ügyben 2008. október 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑2661. o.] 91. pontját).

78 A már ugyancsak állandóvá vált ítélkezési gyakorlat szerint a jelen ügy tárgyát képezőhöz hasonló, árrögzítésre irányuló horizontális kartellekkel kapcsolatban az iránymutatásból következik, hogy e kartelleket pusztán a jellegüknél fogva különösen súlyos jogsértéseknek lehet minősíteni, anélkül hogy a Bizottság köteles lenne bizonyítani a jogsértés által a piacra gyakorolt tényleges hatást (a fenti 69. pontban hivatkozott Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 75. pontja; lásd továbbá ebben az értelemben a Törvényszék T‑49/02–T‑51/02. sz., Brasserie nationale és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. július 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑3033. o.] 178. pontját, valamint a T‑38/02. sz., Groupe Danone kontra Bizottság ügyben 2005. október 25‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑4407. o.] 150. pontját).

79 E következtetést támasztja alá az a tény, hogy míg a súlyos jogsértések leírása kifejezetten hivatkozik a piacra gyakorolt hatásra, a különösen súlyos jogsértések leírása nem említ semmilyen követelményt a piacra gyakorolt tényleges hatásra vonatkozóan (a fenti 76. pontban hivatkozott Gütermann és Zwicky kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 137. pontja; lásd még ebben az értelemben a fenti 78. pontban hivatkozott Brasserie nationale és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 178. pontját).

80 A felperes által hivatkozott különböző kifogásokat tehát ezen ítélkezési gyakorlat szerinti elvek tükrében kell megvizsgálni.

A bírság kiindulási összegének kiszámításánál a kartell piacra gyakorolt tényleges hatása figyelembevételének elmulasztásáról

81 A felperes mindenekelőtt azt kifogásolja, hogy a Bizottság nem vette figyelembe a kartell piacra gyakorolt tényleges hatását a bírság kiindulási összegének kiszámításánál.

82 Márpedig először is emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozatból kitűnik, hogy a Bizottság a címzettekre kiszabott bírság összegét az iránymutatásban saját magára kötelezően meghatározott általános módszerrel összhangban állapította meg még akkor is, ha kifejezetten nem utal ezen iránymutatásra az említett határozatban.

83 Különösen a szóban forgó jogsértés jellegét illetően meg kell állapítani, hogy a feldolgozók közötti kartell különösen a feldolgozók által a nyersdohányért fizetendő ár rögzítésére, valamint a szállítók, illetve a nyersdohánymennyiségek felosztására irányult. Ezek a magatartások az iránymutatás értelmében „árkartellt” képező, és természeténél fogva „különösen súlyos” horizontális korlátozásoknak minősülnek. Ahogy arra a fenti 67. pontban emlékeztettünk, az ilyen kartelleket az ítélkezési gyakorlat a versenyszabályok kirívó megsértésének, illetve különösen súlyos jogsértéseknek minősíti, mivel közvetlen beavatkozást jelentenek az érintett piacon fennálló verseny lényegi paramétereibe.

84 Ebből következően a jelen ügyben a Bizottság jogszerűen minősíthette a kartellt annak természete alapján, függetlenül a piacra gyakorolt konkrét hatástól különösen súlyos jogsértésnek (lásd a fenti 76. és 77. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatot és különösen a fenti 69. pontban hivatkozott Erste Groupe Bank és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 103. pontját).

85 A tárgyalás során ugyanakkor a felperes a beadványaiban kifejtettekkel ellentétben azt állította, hogy önmagában nem vitatja a jogsértés különösen súlyosnak való minősítését. Ennek megfelelőn a következőképpen pontosította kifogását. Lényegében kifejti, hogy a különösen súlyos jogsértések esetében az iránymutatása által meghatározott 20 millió eurós küszöb a kartellben részt vevő valamennyi vállalkozásra kiszabott szankció összesített értékére vonatkozik. Mivel a Bizottság a jelen ügyben összesen 55 millió eurós kiindulási összeget határozott meg a kartellben részt vevő valamennyi vállalkozással szemben, túllépte ezt a küszöböt. Ennélfogva figyelembe kellett volna vennie a jogsértés piacra gyakorolt hatásának hiányát, és meg kellett volna indokolnia, hogy milyen okból lépte túl ezt a küszöböt.

86 E tekintetben először rá kell mutatni, hogy a felperes érve téves előfeltételezésen alapul. Az ítélkezési gyakorlatból ugyanis kitűnik, hogy az iránymutatás által a különösen súlyos jogsértések kapcsán meghatározott kiindulási összeg 20 millió eurós legalacsonyabb mértéke az egyes vállalkozásokra vonatkozik, nem pedig a jogsértést elkövető valamennyi vállalkozásra (lásd ebben az értelemben a fenti 69. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 306. és 311. pontját, a fenti 69. pontban hivatkozott Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 81. pontját, valamint a T‑69/04. sz., Schunk és Schunk Kohlenstoff‑Technik kontra Bizottság ügyben 2008. október 8‑án hozott ítélet [EBHT 2008., II‑2567. o.] 187. pontját, és a T‑13/03. sz., Nintendo és Nintendo of Europe kontra Bizottság ügyben 2009. április 30‑án hozott ítélet [EBHT 2009., II‑947. o.] 44. pontját).

87 Egyébiránt azt a következtetést, miszerint az iránymutatásban szereplő „valószínű bírságok” az egyetlen vállalkozással szemben alkalmazható bírságokra vonatkoznak, nem pedig a kartellben részt vevő valamennyi vállalkozásra alkalmazható összegre, megerősíti az iránymutatás szövegének rendszerszerű értelmezése is. Az iránymutatás az „alapösszeg” kifejezést ugyanis rendszeresen úgy használja, hogy az egyes vállalkozásokkal szemben kiszabható összegre vonatkozik, nem pedig a kartell valamennyi tagjával szemben kiszabható összegre. Ez különösen kitűnik az iránymutatás második bekezdéséből, amely szerint az új módszer egy, a súlyosbító, illetve az enyhítő körülmények figyelembevételével megfelelően növelt, illetve csökkentett alapösszeg meghatározásán nyugszik. Márpedig ezek a körülmények az egyes vállalkozásokra vonatkoznak, nem pedig a kartell tagjainak összességére, így az „alapösszeg” kifejezés csak az egyes vállalkozásokkal szemben kiszabható összegre utalhat. Ehhez hasonlóan az iránymutatás 1.A. pontjának hatodik bekezdése – mivel azt mondja ki, hogy „[a]mennyiben a jogsértésben több vállalkozás is érintett (ilyenek például a kartellek), néhány esetben szükségessé válhat [az iránymutatás szerinti] három kategórián belül meghatározott összegek súlyozása” – megerősíti, hogy ezek az összegek az a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozásokkal szemben alkalmazható összegekre utalnak, nem pedig ezen összegek összességére. Végül a Bizottság megalapozottan érvel azzal, hogy amennyiben az iránymutatás 1.A. pontjában a felperes állításának megfelelően ténylegesen a valamennyi vállalkozással szemben alkalmazható összegre kívánt volna utalni, ezt a megközelítést egy olyan kifejezett kifejezés használatával tette volna egyértelművé, hogy „a valamennyi vállalkozással szemben alkalmazható legalacsonyabb összeg”.

88 Ennek megfelelően meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben a Bizottság a felperessel szemben kiszabandó bírság kiindulási összegét 10 millió euróban állapította meg, amely egyértelműen az iránymutatás által előírt 20 millió eurós küszöb alatti összegnek felel meg.

89 Ebben a tekintetben irreleváns a felperes azon érve, miszerint a Bizottság indokolása nem magyarázza meg, hogy a C (2004) 4030 végleges határozat alapjául szolgáló ügyben a kiindulási összegek miért voltak jelentősen alacsonyabbak a fent említett 20 millió eurós összegnél. Az iránymutatás 1.A. pontja harmadik francia bekezdésének második bekezdésében a különösen súlyos jogsértések tekintetében előírt 20 millió eurós legalacsonyabb összeg ugyanis – amint arra az ítélkezési gyakorlat is rámutatott – nem olyan legalacsonyabb küszöb, amely alá nem lehet lemenni (lásd ebben az értelemben a fenti 69. pontban hivatkozott Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 97. pontját; lásd emellett a Törvényszék T‑52/02. sz., SNCZ kontra Bizottság ügyben 2005. november 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑5005. o.] 42. pontját).

90 Másodszor, különösen a piacra gyakorolt tényleges hatásnak a bírság összegének meghatározása során való figyelembevételét illetően, emlékeztetni kell arra, hogy ennek meghatározásához figyelembe kell venni a jogsértések időtartamát, valamint az összes olyan tényezőt, amely hatással lehet a jogsértések súlyának értékelésére, mint például az egyes vállalkozások magatartása, az összehangolt magatartás létrehozásában játszott szerepük, az abból származó előnyük, a méretük és az érintett termékek értéke, valamint az, hogy az ilyen típusú jogsértések milyen kockázatot jelentenek az Unió céljaira nézve (lásd ebben az értelemben a Bíróság 100/80–103/80. sz., Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 1825. o.] 129. pontját, valamint a fenti 69. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 242. pontját). Ebből következik, hogy a versenyellenes magatartás hatása önmagában nem meghatározó kritériuma a bírság megfelelő összege értékelésének. Különösen a szándékosságból eredő tényezők nagyobb jelentőséggel bírhatnak, mint a szóban forgó hatással kapcsolatos tényezők, főleg, amikor olyan súlyos jogsértésekről van szó, mint a piac felosztása, amely a jelen esetben is megvalósult (lásd a C‑194/99. P. sz., Thyssen Stahl kontra Bizottság ügyben 2003. október 2‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑10821. o.] 118. pontját, a fenti 69. pontban hivatkozott Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 96. pontját, valamint a C‑554/08. P. sz., Carbone‑Lorraine kontra Bizottság ügyben 2009. november 12‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban nem tették közzé] 44. pontját.).

91 A jelen ügyben meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozatnak az ügy tényállását elemző részéből kitűnik, hogy a feldolgozók szándékosan hajtották végre azon versenyellenes magatartásokat, amelyek miatt a Bizottság szankciókat szabott ki velük szemben (lásd többek között a megtámadott határozat (124), (132), (133) és (141) preambulumbekezdését). Amint az a megtámadott határozat (363) és (473) preambulumbekezdéséből kitűnik, ezt a megfontolást egyébiránt az a körülmény is megerősíti, hogy a kartell titkos volt.

92 Továbbá az is kitűnik a megtámadott határozatból, hogy a feldolgozók többször is megállapodtak olyan intézkedésekben, amelyek a kartell hatékony végrehajtását voltak hivatottak biztosítani, így például a saját szállítóik által kiállított számlák kölcsönös megküldésében (a megtámadott határozat (122) és (129) preambulumbekezdése), a megállapodásokon kívüli felvásárlások esetén egyeztetési kötelezettségben (a megtámadott határozat (139) preambulumbekezdése), az alkalmazottak ellenőrzésében annak elkerülése érdekében, hogy a szükséges összehangolás nélkül maguk járjanak el (a megtámadott határozat (140) preambulumbekezdése). E tekintetben kitűnik a megtámadott határozat (383) preambulumbekezdéséből, hogy a Bizottság azt is bizonyította, hogy a kartellt végrehajtották.

93 Vagyis a jelen ügyet nem csupán a versenyjogi szabályok különösen súlyos megsértése, hanem a fenti 91. és 92. pontban kifejtett szándékosságra vonatkozó körülmények fennállása is jellemzi.

94 Ezen túlmenően a megtámadott határozat (376) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a felperesre kiszabott bírság kiindulási összege sokkal kisebb összegnek felelt meg annál, amelyet a Bizottság az iránymutatás értelmében előirányozhat a nagyon súlyos jogsértések esetében.

95 Ilyen körülmények között a felperes nem hivatkozhat arra, hogy a Bizottság vele szemben kiszabott bírság meghatározása során tévedett, amennyiben a Bizottság nem vette figyelembe a jogsértés által a piacra gyakorolt hatás állítólagos hiányát, még ha azt mérhetőnek is tételezzük fel.

96 Harmadsorban meg kell állapítani, hogy a Bizottság a bírság kiindulási összegének megállapításakor figyelembe vette az összes szóban forgó vállalkozás jogellenes magatartásának valószínű hatásait. A megtámadott határozat (370) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a bírságokat minden egyes szóban forgó fél piacon betöltött helyéhez viszonyítva kell megállapítani, sajátos súlyukon túlmenően az egyes vállalkozások jogellenes magatartása valószínű következményeinek figyelembevétele érdekében.

97 Mindazonáltal az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az egyes korlátozó magatartást tanúsító érintett vállalkozások adott piacon fennálló piaci részesedése a jogsértés piacra gyakorolt közvetlen hatására vonatkozó bizonyíték hiányában is olyan objektív tényezőnek tekinthető, amely mutatja e magatartás szabad versenyre gyakorolt káros hatásának pontos mértékét (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑236/01., T‑239/01., T‑244/01–T‑246/01., T‑251/01. és T‑252/01. sz., Tokai Carbon kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. április 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑1181. o.] 196–198. pontját). Az ítélkezési gyakorlat értelmében ugyanis a bírság összegének meghatározása kapcsán a vállalkozás piaci részesedése releváns a vállalkozás által a piacon kifejthető befolyás meghatározása érdekében (a C‑185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben 1998. december 17‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑8417. o.] 139. pontja és a fenti 69. pontban hivatkozott Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 62. pontja).

98 Ezen elveknek megfelelően a Bizottság azáltal, hogy a bírság kiindulási összegét az egyes kartellben részt vevő felek piaci részesedéséhez viszonyítva állapította meg, az ítélkezési gyakorlat szerint releváns tényezőt alkalmazott a felperes által a piacon potenciálisan kifejtett befolyás meghatározása érdekében.

99 Negyedsorban a megtámadott határozatban említett azon adatok kapcsán, amelyek a felperes szerint azt bizonyítják, hogy a jogsértés egyáltalán nem gyakorolt hatást a piacra, az ítélkezési gyakorlat szerint a jogsértés súlyának értékelésénél meghatározó az a kérdés, hogy a kartell tagjai a szándékaik tényleges megvalósítása érdekében megtettek‑e mindent, ami módjukban állt. Ami ezt követően a ténylegesen megvalósult piaci árakat illetően történt, azt egyéb, a kartell tagjainak ellenőrzésén kívül álló tényezők befolyásolhatták, ezért nem hozhatnak fel saját javukra a bírság csökkentésének alátámasztására a szándékukat meghiúsító külső tényezőket (lásd a fenti 71. pontban hivatkozott Raiffeisen Zentralbank Österreich és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 287. pontját, valamint a fenti 76. pontban hivatkozott Gütermann és Zwicky kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 130. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

100 A jelen ügyben – mivel a kartell tagjai többek között olyan intézkedéseket hoztak, amelyek a versenyellenes céljaikat voltak hivatottak megvalósítani (lásd a fenti 91. és 92. pontot) – a dohány árának a felperes által hivatkozott alakulása – mint például a dohányárak emelkedése – önmagában nem igazolja a bírság csökkentését. Az sem kizárt ugyanis, hogy a kartell hiányában az árak jelentőségteljesebben emelkedtek volna, mint a fent hivatkozott esetben.

101 Végül a felperes azon érvét illetően, miszerint a kartell tevékenységét és stabilitását a felperes gyakran megzavarta, ami álláspontja szerint megerősíti a jogsértés által a piacra gyakorolt hatás hiányának elméletét, elegendő annyit megjegyezni, hogy a felperesnek a kartellel kapcsolatos „zavaró” magatartását a Bizottság enyhítő körülményként értékelte (a megtámadott határozat (380) preambulumbekezdése).

Az egyenlő bánásmód és az arányosság elvének megsértéséről

102 Először is az egyenlő bánásmód elvének állítólagos megsértését illetően emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően ez az elv csak akkor sérül, ha hasonló helyzeteket eltérő módon kezelnek, vagy eltérő helyzeteket ugyanolyan módon kezelnek, kivéve ha e bánásmód objektíve indokolt (a Bíróság 106/83. sz. Sermide‑ügyben 1984. december 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1984., 4209. o.] 28. pontja és a Törvényszék T‑161/05. sz., Hoechst kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., II‑3555. o.] 79. pontja).

103 Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben a felperes az arra való hivatkozásra szorítkozik, hogy az egyenlő bánásmód elvének tiszteletben tartása azt követeli meg a Bizottságtól, hogy a kartellek esetről esetre történő szankcionálása során differenciálja a bírságokat attól függően, hogy a kartell milyen konkrét hatást gyakorolt a piacra. Nem fejti ki ugyanakkor, hogy a Bizottság hogyan sértette meg vele szemben ezt az elvet. Egyébiránt emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a más ügyekben hozott határozatoknak – amelyeket a felperes nem is említ – csupán jelzésértékük van a hátrányos megkülönböztetés esetleges fennállásának vonatkozásában, mivel meglehetősen valószínűtlen, hogy valamely ügy sajátos körülményei – mint például a piacok, valamint az érintett vállalkozások és időszakok – megegyezzenek (lásd a Bíróság C‑167/04. P. sz., JCB Service kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 21‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑8935. o.] 201. és 205. pontját, a C‑76/06. P. sz., Britannia Alloys & Chemicals kontra Bizottság ügyben 2007. június 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑4405. o.] 60. pontját, valamint a Törvényszék T‑12/03. sz., Itochu kontra Bizottság ügyben 2009. április 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., II‑883. o.] 124. pontját).

104 Továbbá az arányosság elvének állítólagos megsértésével kapcsolatosan emlékeztetni kell, hogy ez az elv megköveteli, hogy az intézmények aktusai ne haladják meg a szóban forgó szabályozás által kitűzött jogos cél elérésére alkalmas és ahhoz szükséges mértéket; így amennyiben több alkalmas intézkedés kínálkozik, a kevésbé kényszerítő intézkedéshez kell folyamodni, és az okozott hátrányok a kitűzött célokhoz képest nem lehetnek aránytalanul nagyok (a Bíróság C‑331/88. sz., Fedesa és társai ügyben 1990. november 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1990, I‑4023. o.] 13. pontja, C‑180/96. sz., Egyesült Királyság kontra Bizottság ügyben 1998. május 5‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑2265. o.] 96. pontja, és a Törvényszék T‑30/05. sz., Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 12‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 223. pontja).

105 A versenyjogi jogsértések szankcionálása érdekében indított eljárások során ennek az elvnek a Bizottság általi alkalmazása azt jelenti, hogy a bírságok nem haladhatják meg a kitűzött célokhoz, vagyis e szabályok tiszteletben tartásához képest szükséges mértéket, továbbá a valamely vállalkozásra versenyjogi jogsértés címén kiszabott bírság összegének arányban kell állnia az összességében értékelt jogsértéssel, és különösen figyelembe kell vennie annak súlyát (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑67/00., T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz., JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2501. o.] 532. pontját, a fenti 104. pontban hivatkozott Prym és Prym Consumer kontra Bizottság ügyben 2007. szeptember 12‑én hozott ítélet 223. és 224. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Így különösen az arányosság elve azzal jár, hogy a Bizottságnak a jogsértés súlyának értékelése során figyelembe vett tényezőkkel arányosan kell meghatároznia a bírság összegét, és hogy e tényezőket egységes és objektíven igazolható módon kell alkalmaznia (a Törvényszék T‑43/02. sz., Jungbunzlauer kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3435. o.] 226–228. pontja, és a T‑446/05. sz., Amann & Söhne és Cousin Filterie kontra Bizottság ügyben 2010. április 28‑án hozott ítéletének [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 171. pontja).

106 Márpedig ebben a tekintetben meg kell állapítani, hogy a felperes nem bizonyította az ügyfeleknek és a végfogyasztóknak okozott kár hiányát, amely az arányosság elvének megsértésére vonatkozó kifogását alapítani kívánja. A jelen jogalap keretében a felperes által hivatkozott adatok nem teszik lehetővé e hatások hiányának bizonyítását, mivel azt más tényezők is befolyásolhatták (lásd a fenti 99. és 100. pontot).

107 Ezen túlmenően a felperes nem hivatkozhat arra, hogy a Bizottság megsértette az arányosság elvét, amikor a bírság kiindulási összegét 10 millió euróban állapította meg, mivel ez a jogsértés a versenyjogi szabályok különösen súlyos és szándékos megsértését jelenti. A jelen ügyben kiszabott kiindulási összeg arányos jellegét megerősíti az a körülmény, hogy a Bizottság ezt az összeget egyértelműen az iránymutatás által az ilyen jellegű kartellek esetében előírt legalacsonyabb küszöbérték alatti összegben állapította meg.

Az indokolás hiányáról, valamint annak illogikus jellegéről

108 A jelen kifogás kapcsán fontos kiemelni, hogy a felperes a jogalap címében hivatkozott az indokolás hiányára, illetve annak illogikus jellegére, anélkül azonban, hogy e kifogás alátámasztása érdekében bármilyen érvet kifejtett volna a jogalap keretében. A tárgyalás során a Törvényszék egyik kérdésére válaszolva a felperes kifejtette, hogy annyiban hivatkozott az indokolás illogikus voltára, amennyiben a Bizottság az iránymutatás által előírt legalacsonyabb mértéket meghaladó szankciót szabott ki, anélkül hogy elemezte volna a kartell által a piacra gyakorolt hatást.

109 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a versenyjog megsértése címén kiszabott bírságok megállapítása keretében a Bizottság az indokolási kötelezettségnek eleget tesz, ha a határozatában megjelöli az értékelés azon elemeit, amelyek lehetővé tették számára a jogsértés súlyának és időtartamának felmérését. A több vállalkozásra bírságot kiszabó határozatokat illetően az indokolási kötelezettség terjedelmét elsősorban számos tényező függvényében kell értékelni, mint például az ügy sajátos körülményei, háttere és a bírságok elrettentő hatása, anélkül azonban, hogy létezne a kötelezően figyelembe veendő szempontok kötött vagy kimerítő listája (a Bíróság C‑238/99. P., C‑244/99. P., C‑245/99. P., C‑247/99. P., C‑250/99. P–C‑252/99. P. és C‑254/99. P. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben [ún. „PVC II”‑ügy] 2002. október 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑8375. o.] 463. és 465. pontja).

110 A jelen ügyben a Bizottság a megtámadott határozat (365)–(376) preambulumbekezdésében feltüntette azokat a tényezőket, amelyeket figyelembe vett a különböző vállalkozásokkal szemben kiszabott bírságok kiindulási összegének meghatározásakor. A Bizottság e részben többek között feltüntette azon kritériumokat, amelyek alapján egyrészt értékelte a jogsértés súlyát, másrészt ezt követően meghatározta a bírságok kiindulási összegét oly módon, hogy a vállalkozásokat a piacon fennálló részesedésük által képviselt jelentőségük függvényében és az egyes vállalkozások sajátos súlyát, valamint jogellenes magatartásuk valószínű következményeit figyelembe véve csoportosította. A Bizottság tehát teleget tett az ítélkezési gyakorlat által az indokolási kötelezettségre nézve előírt feltételeknek.

111 Végül, mivel a Bizottság megállapította (lásd a fenti 88. pontot), hogy a Bizottság a felperessel szemben kiszabandó bírság kiindulási összegét egyértelműen az iránymutatás által a különösen súlyos jogsértések esetében előírt legalacsonyabb küszöb alatti összegben állapította meg, az illogikus indokolásra vonatkozó érvelés nem elfogadható.

112 A fenti megállapításokra tekintettel az első jogalapot el kell utasítani.

3. A harmadik, a felperes állítólagos jogsértésben való részvétele időtartamának megállapításával kapcsolatos indokolás és vizsgálat hiányára, valamint bizonyítási teher megsértésére vonatkozó jogalapról

A felek érvei

113 A felperes úgy véli, hogy a Bizottság azáltal, hogy a jogsértésben való részvételének időtartamát – 1997 októbere és 2002. február 19. között, egy 1999. november 5. és 2001. május 29. közötti megszakítással – két év nyolc hónapban állapította meg, nyilvánvaló ténybeli értékelési hibát vétett. E tekintetben emlékeztet arra, hogy a közigazgatási eljárás során hivatkozott arra, hogy a kartellban való részvétele 1999 februárjában megszakadt, és azt a továbbiakban nem folytatta. A kartellban való részvétele tehát kevéssel tartott egy évnél tovább. Emellett azt kifogásolja, hogy a Bizottság következtetéseit nem megfelelő bizonyítékokra alapozta, és e tekintetben nem nyújtott megfelelő indokolást.

114 A felperes elsősorban a kartellban való részvétele első időszakának végső szakaszát illetően az alábbiak megjegyzését tartja fontosnak:

– az állandó ítélkezési gyakorlattal ellentétben a megtámadott határozat (157)–(201) preambulumbekezdése nem utal egyetlen 1999‑ben tartott találkozókon vagy egyéb tevékenységekben való részvételére vonatkozó bizonyítékra sem;

– a Bizottság által előterjesztett bizonyítékokból az következik, hogy az utolsó olyan találkozó, amelyen a felperes részt vett, az 1998. december 14‑i találkozó volt (a megtámadott határozat (155) preambulumbekezdése); ezen túlmenően a Dimon Italia egy 1998. október 20‑i belső feljegyzése (a megtámadott határozat (145) preambulumbekezdése) – amelyet a Bizottság figyelmen kívül hagyott – azt tartalmazza, hogy 1998. október 16‑át követően a „multik” kifogásolták, hogy a felperes figyelmen kívül hagyja a kartell által előírt magatartási szabályokat;

– annak ellenére, hogy 1999‑ben a kartell igen aktív volt, a megtámadott határozatból nem következik, hogy a felperes részt vett abban; a megtámadott határozat szerint ugyanis i. a többi feldolgozó, vagyis a Deltafina, a Transcatab, a Dimon Italia és a Trestina Azienda Tabacchi folyamatos nyomást gyakorolt az APTI‑ra annak érdekében, hogy befolyásolja a szakmaközi megállapodások megkötését célzó tárgyalásokat (a megtámadott határozat (165) preambulumbekezdése); ii. 1999‑ben különböző kartelltalálkozókra került sor a Deltafina, a Transcatab, és a Dimon Italia között, amelyek közül egyes különlegesen fontos találkozókat október folyamán tartották, anélkül hogy azokon a felperes részt vett volna, vagy azokra meghívták volna (a megtámadott határozat (184) preambulumbekezdése); iii. egy a Bright és Burley nyersdohányfajtákra vonatkozó feljegyzést csak bizonyos feldolgozók hagyták jóvá (a megtámadott határozat (186) preambulumbekezdése).

115 Másodsorban a felperes a 2001. május 29. és 2002. február 19. közötti időszakot illetően a következőket jegyzi meg:

– a kartellban való részvétele folytatását alátámasztó meghatározó bizonyíték egy számára 2001. május 29‑én a Deltafina által megküldött telefax volt, amelyben feltüntette azt az árat, amely a Deltafina és a termelők szervezetével között a Bright fajtára vonatkozó megállapodásban szerepelt; ezen információközlés azonban nem volt versenyellenes jellegű; elszigetelt kapcsolatfelvételről volt szó ugyanis, amelynek célja az volt, hogy meghaladhassa az azon piaci értékek megértésével kapcsolatos nehézségeket, amelyek a termelők és feldolgozók között kötött szerződésekben domináltak – az e szerződések megkötésére vonatkozó eljárást ugyanis a közös mezőgazdasági politika szabályai határozták meg, amely jelentős módosításokon esett át;

– a felperes kereskedelmi kezdeményezéseit élénk figyelem kísérte a kartell találkozóin, amelyeken nem vett részt (a megtámadott határozat (209) preambulumbekezdése); ráadásul a felperes és a kartell közötti kapcsolatok szerepeltek az egyik Dimon Italia által a Deltafina és a Transcatab részére megküldött napirendben is, amelyet egy olyan találkozó vonatkozásában javasolt, amelyet valószínűleg 2001. szeptember 18‑án, vagyis az említett telefax küldésének napján tartottak meg (a megtámadott határozat (212) preambulumbekezdése);

– a felperes állítólagos, kartellben való részvétele – amint az kitűnik a Transcatab által a 2002. április 18‑án tartott vizsgálat során tett nyilatkozatokból – két, 2001. november 16‑án és 2002. január 8‑án tartott találkozóra korlátozódott; a felperes ezeken azért vett részt, mert a Deltafina, a Dimon Italia és a Transcatab felkérte, hogy járjon el „közvetítőként” annak érdekében, hogy eloszlassa a „Burley Campano dohány értékesítő és védelmi konzorcium” (a továbbiakban: Burley‑konzorcium) ellenállását egy olyan dohányárverési rendszer bevezetésével szemben, amelynek a támogatói az Unitab és az APTI volt, és amelyet a Burley-dohány országos irányító bizottsága (a továbbiakban: Cogentab) volt hivatott irányítani; a felperes meghívta az érintett feleket a 2002. január 8‑án tartott találkozóra (a megtámadott határozat (222) preambulumbekezdése), ám az ezt megelőző napon egy másik találkozót is tartottak, amelynek során a Deltafina, a Dimon Italia és a Transcatab feltehetően megvitatta egymás között a felperes és a Burley‑konzorciumhoz tartozó szállítók távollétében a következő napon folytatott tárgyalások során tanúsítandó közös hozzáállást.

116 A Bizottság először rámutat, hogy 1999. november 5‑ében állapította meg azt az időpontot, amikor a felperes megszakította a kartellban való részvételét, mivel a Deltafina beszerzésekért felelős tisztviselőjének egy, az ugyanezen a napon tartott találkozóra vonatkozó kézzel írott jegyzete arra utalt, hogy a felperes a napirendben olyan szervezetként szerepelt, amely innentől kezdve nem vesz részt a kartellben.

117 Ezzel kapcsolatban a Bizottság elutasítja a felperes azon érvelését, miszerint a kartellben való részvétele megszakítása kapcsán figyelembe veendő időpont 1998. december 14‑e – vagyis az utolsó olyan találkozó időpontja, amelyen a felperes részt vett –, vagy azt a Dimon Italiának a megtámadott határozat (145) preambulumbekezdésében említett 1998. október 20‑i belső feljegyzése alapján kellene meghatározni. Egyrészt ugyanis a felperes maga is elismerte a kifogásközlésre adott válaszában, hogy legalább 1999 februárjáig részt vett a kartellban, másrészt pedig a Dimon Italia említett feljegyzése nem képezheti annak bizonyítékát, hogy a felperes részvétele a kartellban 1998‑ban megszakadt, figyelemmel arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ameddig egy vállalkozás nyilvánosan nem határolódik el a találkozók tartalmától, addig teljes mértékben felel a kartellban való részvételéért. Ilyen irányú bizonyítékok hiányában a megtámadott határozat tehát helyesen állapította meg, hogy a felperes kartellban való részvétele legalább 1999. november 5‑ig tartott.

118 Másodszor a Bizottság kifejti, hogy 2001. május 29‑ében állap