ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
39

Az ezen öntödében használt rézkoncentrátum elsősorban rézből, kénből és vasból áll. Tartalmaz továbbá nyomokban szenet és egyéb anyagokat is. A primer réz előállításához e rézkoncentrátumot először is homokkal és más finom anyagokkal keverik. Az így nyert készítményt levegő és oxigén keverékével egy flash olvasztókemencébe helyezik. Az oxigén és különösen az említett rézkoncentrátumban jelen lévő kénes anyagok kémiai reakciója miatt a kemencében a hőmérséklet meghaladja az 1200 Celsius‑fokot, ami ugyanezen rézkoncentrátum cseppfolyósodását eredményezi. Az így nyert anyagok a kéneskő (réz-szulfid és vas‑szulfid keverék), a vasszilikát és a kén‑dioxid (SO2). Ezt követően a kéneskövet egy átalakítóba helyezik, amelyben a maradék kén‑ és vasrészek oxidálódnak. Ez alkalommal is keletkezik hő. Az e szakaszból származó terméket egy anódkemencébe helyezik, amelyben a maradék kénrészek So2‑dá alakulnak. Végül így nyerhető ki a primer réz.
43

Közelebbről tekintve a világos és érthető megfogalmazás követelményének feltétele, hogy hitelmegállapodások esetében a pénzügyi intézmények elegendő információt adjanak a hitelfelvevők számára ahhoz, hogy azok tájékozott és megalapozott döntéseket tudjanak hozni. Ez a követelmény többek között azt is magában foglalja, hogy annak a feltételnek, amely szerint a kölcsönt ugyanabban a külföldi pénznemben kell visszafizetni, mint amelyben megkötötték, nemcsak alaki és nyelvtani szempontból, hanem a konkrét tartalom vonatkozásában is érthetőnek kell lennie a fogyasztó számára, abban az értelemben, hogy az általánosan tájékozott, észszerűen figyelmes és körültekintő, átlagos fogyasztó ne csupán azt legyen képes felismerni, hogy a kölcsön indexálásához alapul vett devizának az árfolyama emelkedhet vagy csökkenhet, hanem értékelni kell tudnia egy ilyen feltételnek a pénzügyi kötelezettségeire gyakorolt – adott esetben jelentős – gazdasági következményeit is (lásd: 2018. február 22‑iLupean végzés, C‑119/17, nem tették közzé, EU:C:2018:103, 24. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
25

A kérdést előterjesztő bíróság először is megállapítja, hogy a nemzeti szabályozás értelmében az az adóalany, akit töröltek a héanyilvántartásból, nem jogosult a teljesített beszerzésekhez kapcsolódó héa levonására, azonban továbbra is köteles a beszedett héát megfizetni. Ezt követően megjegyzi, hogy a hatályos nemzeti szabályozás semmilyen időbeli korlátot nem állapít meg az ilyen adóalanyt terhelő héa beszedésére vonatkozó kötelezettség tekintetében. Végül hozzáteszi, hogy kétségtelen, hogy a héalevonási jogot az újbóli héanyilvántartásba vételt követően visszamenőleges hatállyal is lehet gyakorolni. A jelen ügyben azonban a Promexornak alaki követelmény teljesítésének hiányában nincs ilyen lehetősége, mivel az ügyvezetője egy fizetésképtelenségi eljárás alá vont társaság tagja is.
33

E rendelkezés szövegéből – az 1178/2011 rendelet I. mellékletének FCL.010 pontjában szereplő „műszeres idő” fogalommeghatározás fényében értelmezve – az is kitűnik, hogy az előírt 115 óra műszeres idő magában foglalhatja a „műszeres repülési időt” is, amely alatt a pilóta a légi járművet kizárólag műszerek igénybevételével irányítja, és a „műszeres földi időt” is, amelynek során a pilóta repülésszimulációs oktatóeszközök – FFS, FNPT vagy FTD – segítségével, mesterséges repülési körülmények között részesül oktatásban.
28

A 2007‑es és a 2011‑es év között teljesített részleges kifizetéseket követően 2011. december 2‑án az Overseas Financial és az Oaktree Finance azt kérte a gazdaságért felelős minisztertől (Franciaország), hogy a 423/2007 rendelet 8. cikke alapján engedélyezze a fennmaradó követelésnek megfelelő összeg felszabadítását. Az Overseas Financial és az Oaktree Finance megsemmisítés iránti keresetet nyújtott be a tribunal administratif de Paris‑hoz (párizsi közigazgatási bíróság, Franciaország) az említett kérelmük hallgatólagos elutasításával szemben. Ez utóbbi bíróság a 2013. október 21‑i ítéletével elutasította ezt a keresetet.
15

E bíróság úgy ítélte meg egyfelől, hogy mivel a gyógyfürdőbe való beutalás jogcímén fizetendő összeget a gyógyvizes kezelésekhez való hozzáférés céljából szedik be, amely kezelések maguk is héamentesnek minősülnek, ezt az összeget is adómentesnek kell tekinteni, mivel azt kizárólag orvosi konzultáció után és a gyógyvizes kezelés szakorvos által történő előírását követően szedik be.
45

Az átültetés ilyen hiánya ugyanis nem módosíthatja a 93/13 irányelv hatályát, amelynek főszabály szerint az összes tagállamban azonosnak kell lennie, az uniós jog által engedélyezett eltérésekre is figyelemmel. Ez utóbbi tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a tagállamoknak továbbra is lehetőségük van arra, hogy az említett irányelv rendelkezéseit nemzeti jogszabályként olyan helyzetekre alkalmazzák, amelyek nem tartoznak ezen irányelv hatálya alá, feltéve hogy ez összeegyeztethető az irányelv célkitűzéseivel és a Szerződésekkel (lásd ebben az értelemben: 2020. április 2‑iCondominio di Milano, via Meda ítélet, C‑329/19, EU:C:2020:263, 32–38. pont).
16

E körülmények között a Landesgericht Korneuburg (korneuburgi regionális bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Úgy kell‑e értelmezni a [261/2004 rendelet] 5. cikke (1) bekezdésének c) pontját és 7. cikkét, hogy az utasnak joga van a kártalanításhoz, ha az indulási időpontot az eredeti 14 óra 40 percről ugyanazon napon 8 óra 25 percre hozták előre? 2) Úgy kell‑e értelmezni a 261/2004 rendelet 5. cikke (1) bekezdése c) pontjának i–iii. alpontját, hogy annak ellenőrzését, hogy az utast tájékoztatták‑e a járat törléséről, kizárólag e rendelkezés alapján kell vizsgálni, és azzal ellentétes a nyilatkozatok kézbesítésére vonatkozó [2000/31] irányelv alapján elfogadott és kézbesítési vélelmet magában foglaló nemzeti jog alkalmazása? 3) Úgy kell‑e értelmezni a 261/2004 rendelet 5. cikke (1) bekezdése c) pontjának i–iii. alpontját és a [2000/31] irányelv 11. cikkét, hogy az utas által foglalási platformon keresztül végzett járatfoglalás esetében, ha az utas telefonszámát és e‑mail‑címét megadta, a foglalási platform azonban a telefonszámot és a foglalási platform által automatikusan létrehozott e‑mail‑címet továbbítja a légi fuvarozónak, a járat előrehozásával kapcsolatos tájékoztatás automatikusan létrehozott e‑mail‑címre történő elküldése minősül a járat [indulási idejének] előrehozására vonatkozó tájékoztatás közlésének, illetve kézbesítésének, még ha a foglalási platform az utas részére nem, vagy csak késve továbbítja a légi fuvarozó tájékoztatását?”
47

A rendelkezés szövegkörnyezetét illetően meg kell állapítani, hogy a 261/2004 rendelet több rendelkezése az alkalmazása szempontjából nem tesz különbséget az utazásszervező és a légi fuvarozó között. Ez a helyzet többek között a rendelet 3. cikke (2) bekezdése a) pontjának első franciabekezdése esetében, amely előírja, hogy a légi fuvarozó, az utazásszervező vagy egy meghatalmazott utazásközvetítő is közölheti azt az időpontot, amikor az utasfelvételre kell jelentkezni. Ugyanez a helyzet az említett rendelet 3. cikke (2) bekezdésének b) pontja esetében is, amely szerint az utast a légi fuvarozó és az utazásszervező is átirányíthatja egy másik járatra.
38

Ezenkívül a 2003/87 irányelv I. mellékletének értelmezésére vonatkozó 2010. március 18‑i bizottsági útmutató (Guidance on Interpretation of Annex I of the EU ETS Directive) – amely ugyan jogi kötőerővel nem bír, mindazonáltal segíthet megérteni ezen irányelv általános rendszerét (lásd ebben az értelemben: 2018. január 18‑iINEOS ítélet, C‑58/17, EU:C:2018:19, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) – a 3.3.1. pontjában pontosítja, hogy a teljes névleges bemenő hőteljesítményt rendszerint a gyártó határozza meg, és hogy e teljesítményt a felügyeleti hatóság hozzájárulásával feltüntetik a műszaki berendezésen.
12

BT úgy döntött, hogy eljárást indít EB‑vel és a Seguros Catalana Occidentével szemben az ezen esés következtében elszenvedett károk és veszteségek megtérítése iránt. Azzal érvel, hogy EB vele szemben szerződésszegéssel okozott kárért fennálló felelősséggel és a jogellenes károkozás szabályai („duty in contract and tort”) alapján fennálló felelősséggel is tartozott, amely abban állt, hogy észszerű gondossággal és szakértelemmel eljárva biztosítsa az ingatlan észszerűen biztonságos használatát, és hogy e kötelezettséget megszegte. BT szerint EB‑nek közvetlenül a lépcsőfok mellé fogódzót kellett volna felszerelnie vagy figyelmeztető jelzést kellett volna elhelyeznie, illetve azt valamilyen módon jelölnie kellett volna.
6

E rendelet „Fogalommeghatározások” című 2. cikkének (1) és (2) bekezdése a következőket írja elő: „(1) […] Ezen túlmenően az alábbi fogalommeghatározásokat kell alkalmazni: […] c) »intézkedés«: egy vagy több uniós vidékfejlesztési prioritás végrehajtásához hozzájáruló műveletek sorozata; […] f) »mezőgazdasági terület«: a szántóterületek, az állandó gyepterület, az állandó legelő vagy az állandó kultúrák által elfoglalt terület az [1307/2013] rendelet 4. cikkében meghatározottak szerint; […] r) »erdő«: több mint fél hektárra kiterjedő, 5 méternél magasabb fákkal és 10%‑ot meghaladó lombkorona‑fedettséggel, illetve e küszöbértékeket in situ elérni képes fákkal borított terület, és nem terjed ki az elsődlegesen mezőgazdasági vagy városi hasznosítású földterületekre, figyelemmel a 2. bekezdésre is. (2) Egy tagállam vagy régió dönthet úgy is, hogy az (1) bekezdés (r) pontjában szereplő más, a meglévő nemzeti jogszabályain vagy nyilvántartási rendszerén alapuló fogalommeghatározást alkalmaz az erdők vonatkozásában. Ez esetben e tagállamoknak vagy régióknak az ilyen fogalommeghatározást bele kell foglalniuk a vidékfejlesztési programjukba.”
10

A 2009/72 irányelv „A kapacitások teherelosztása és kiegyenlítése” címet viselő 15. cikke az (1)–(4) bekezdésében a következőképp rendelkezett: „(1) A villamosenergia‑ellátásra vonatkozó szerződéses kötelezettségek – köztük a versenytárgyalási dokumentációból származó kötelezettségek – sérelme nélkül az átvitelirendszer‑üzemeltető – amennyiben ilyen feladatot is ellát – felelős a területén lévő termelőlétesítmények közötti teherelosztásért és a más rendszerekhez kapcsolódó rendszerösszekötők használatáért. (2) A termelőlétesítmények közötti teherelosztást és a rendszerösszekötők használatát olyan objektív, nyilvánosságra hozott követelményrendszer alapján kell meghatározni, amelyet a nemzeti szabályozó hatóság hagy jóvá, (amennyiben erre hatáskörrel rendelkezik), és amelyet megkülönböztetéstől mentesen [helyesen: hátrányos megkülönböztetéstől mentesen] alkalmaznak, biztosítva ezzel a belső villamosenergia‑piac megfelelő működését. Ez a követelményrendszernek tekintettel kell lennie a rendelkezésre álló termelőlétesítményekből és a rendszerösszekötőkön keresztül történő szállításból nyerhető villamos energia gazdasági elsőbbségére és a rendszer műszaki korlátaira is. (3) A tagállamok előírják a rendszerüzemeltetők számára, hogy a megújuló energiaforrásokat használó termelőlétesítmények teherelosztása során a [2009/28] irányelv 16. cikkének megfelelően járjanak el. Azt is előírhatják a rendszerüzemeltetők számára, hogy a termelőlétesítmények teherelosztása során részesítsék előnyben a kapcsolt hő‑ és villamos energiát termelő létesítményeket. (4) Az ellátás biztonságának érdekében egy tagállam elrendelheti, hogy a kapacitás teherelosztása során a belföldi, primer energiahordozót használó termelőlétesítményeknek biztosítsanak elsőbbséget naptári évenként, az érintett tagállamban felhasznált villamos energia előállításához szükséges teljes primer energia 15%‑át meg nem haladó mértékben.”
27

A Cseh Köztársaság ezért felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Nejvyšší soudhoz (legfelsőbb bíróság, Cseh Köztársaság), azzal érvelve először is, hogy a 2012/19 irányelv 13. cikke (1) bekezdésének ilyen értelmezése e rendelkezés jogellenesen visszaható hatályát eredményezi. Másodszor, számos olyan gyártó, amely 2005 és 2013 között fotovoltaikus paneleket hozott forgalomba, már nem működik, ami lehetetlenné teszi azt, hogy biztosítva legyen az említett panelekből származó hulladékok kezelési költségeinek finanszírozása. Harmadszor, a Cseh Köztársaság úgy véli, hogy az, hogy a Bizottság sem a 2012/19 irányelv nemzeti jogba való átültetésére vonatkozó EU Pilot eljárásban, sem pedig az ezen intézmény által ellene indított kötelezettségszegési eljárásban nem tett észrevételt, azt bizonyítja, hogy az adott tagállam helyesen ültette át a 2012/19 irányelvet, és azt a Bizottság állítólag a 2018. október 1‑jén tartott kétoldalú megbeszélésen is megerősítette.
19

A kérdést előterjesztő bíróság úgy véli, hogy az ilyen elemzés, amellyel e bíróság egyetért, megerősíti az alapeljárás felperesének érvelését. Ha ugyanis ezt az elemzést követnék, még a rövid időtartamú, sőt – mint a jelen esetben is – évente csak néhány napos tartózkodás is elegendő lenne a 2003/109 irányelv 9. cikke (1) bekezdése c) pontja alkalmazásának kizárásához, ily módon az alapeljárás felperese megőrizné a „huzamos tartózkodási engedéllyel rendelkező” jogállását.
8

Ezen irányelvnek „Az egységek kiosztása és kiutalása a légijármű‑üzemeltetőknek” című 3e. cikke értelmében: „(1) Minden egyes légijármű‑üzemeltető a 3c. cikkben említett minden egyes időszak tekintetében kérelmezheti térítésmentesen kiosztandó légi közlekedési kibocsátási egységek kiosztását. Az adott légijármű‑üzemeltető által az ellenőrzési évben teljesített, az I. mellékletben felsorolt légiközlekedési tevékenységekre vonatkozó hitelesített tonnakilométer‑adatokat tartalmazó kérelmet az igazgatásért felelős tagállamban az illetékes hatóságnak lehet benyújtani. […] A kérelmeket a vonatkozó időszak kezdetét megelőzően legalább 21 hónappal be kell nyújtani […] (2) A kérelemmel érintett időszak kezdetét legalább tizennyolc hónappal megelőzően […] a tagállamok az (1) bekezdés szerint beérkező kérelmeket benyújtják a Bizottságnak. (3) A 3c. cikk (2) bekezdésében említett minden egyes időszak kezdetét legalább tizenöt hónappal megelőzően […] a Bizottság kiszámítja és elfogad egy határozatot, amely meghatározza a következőket a) az említett időszakra a 3c. cikkel összhangban kiosztandó kibocsátási egységek teljes mennyisége; b) az említett időszakban a 3d. cikkel összhangban árverésre bocsátandó kibocsátási egységek száma; c) a 3f. cikk (1) bekezdésével összhangban az említett időszakra a légijármű‑üzemeltetők részére rendelkezésre álló külön tartalékalapban levő kibocsátási egységek száma; d) az említett időszakra térítésmentesen kiosztandó kibocsátási egységek száma, amelyet úgy számolnak ki, hogy a kibocsátási egységek b) és c) pontokban említett számát kivonják a kibocsátási egységek a) pont szerint megállapított teljes mennyiségéből; és e) a Bizottság részére a (2) bekezdéssel összhangban kérelmet benyújtó légijármű‑üzemeltetők részére a kibocsátási egységek ingyenes kiosztásához alkalmazott referenciaérték. […] (4) A Bizottság által a (3) bekezdés szerint elfogadott határozat napját követő három hónapon belül minden egyes, igazgatásért felelős tagállam kiszámítja és közzéteszi a következőket: a) a Bizottság részére a (2) bekezdéssel összhangban kérelmet benyújtó minden egyes légijármű‑üzemeltető részére az adott időszakban kiosztott kibocsátási egységek teljes száma, amelyet a kérelemben szereplő tonnakilométer‑adatoknak a (3) bekezdés e) pontjában említett referenciaértékkel való szorzása útján számítanak ki; és b) az egyes üzemeltetők számára az egyes években kiosztott kibocsátási egységek száma, amelyet úgy határoznak meg, hogy az a) pont szerint kiszámított időszakra kiosztott kibocsátási egységek teljes számát elosztják az időszakban eltelő olyan évek számával, amelyek során a légijármű‑üzemeltető az I. mellékletben felsorolt légiközlekedési tevékenységek bármelyikét folytatja. (5) 2012. február 28‑ig és minden egyes ezt követő év február 28‑ig az igazgatásért felelős tagállam illetékes hatósága minden egyes légijármű‑üzemeltető számára kiutalja az adott légijármű‑üzemeltető számára, az adott évre e cikk vagy a 3f. cikk értelmében kiosztott kibocsátási egységeket.”
69

A Bizottság „Az [EUMSZ 260. cikk] végrehajtása” címet viselő 2005. december 12‑i SEC (2005) 1658. sz. közleményére (HL 2007. C 126., 15. o.; a továbbiakban: 2005. évi közlemény), a Bizottság által az Európai Unió Bírósága előtt folyó kötelezettségszegési eljárásokban javasolt egyösszegű átalánybírságok és napi kényszerítő bírságok számítási módszerének módosításáról szóló közleményre (HL 2019. C 70., 1. o.), valamint „A kötelezettségszegési eljárások keretében a Bizottság által az Európai Unió Bíróságának javasolt [átalányösszegek] és kényszerítő bírságok meghatározásához használt adatok aktualizálása” címet viselő közleményre (HL 2019. C 309., 1. o.) hivatkozva azt javasolja, hogy a kötelezettségszegést megállapító ítélet végrehajtásának elmulasztását kényszerítő bírság fizetésével szankcionálják. A Bizottság azt állítja, hogy a 2005. évi közlemény említett képlet szerint a napi kényszerítő bírság a 3116 euró összegű egységes átalányalapnak a súlyossági együtthatóval, a jogsértés időtartamát tükröző együtthatóval és az „n” tényezővel való szorzatával egyenlő.
18

2018. január 23‑i ítéletével a Verwaltungsgericht Wien (bécsi közigazgatási bíróság, Ausztria) elutasította JY által az említett határozattal szemben benyújtott keresetet. Miután megállapította, hogy az állampolgárságról szóló törvény 20. §‑a (2) bekezdésének megfelelően az osztrák állampolgárság megadására vonatkozó biztosíték visszavonható abban az esetben is, amikor – mint a jelen ügyben is – az elutasítási ok a korábbi állampolgárság megszűnésére vonatkozó igazolás benyújtását követően következik be, e bíróság hangsúlyozta, hogy a JY által elkövetett két súlyos közigazgatási szabálysértés alkalmas arra, hogy először is veszélyeztesse a közúti közlekedés biztonságának védelmét, másodszor pedig különös módon veszélyeztesse a közút többi használójának biztonságát. Így az említett bíróság szerint e két súlyos közigazgatási szabálysértés a 2007 és 2013 között elkövetett nyolc közigazgatási szabálysértéssel együtt nem teszi lehetővé JY vonatkozásában az e törvény 10. §‑a (1) bekezdésének 6. pontja értelmében vett, a jövőre nézve kedvező előrejelzést. JY hosszabb ausztriai tartózkodása, valamint e tagállamban való szakmai és személyes beilleszkedése sem kérdőjelezheti meg e következtetést.
46

A Sąd Dyscyplinarny Izby Adwokackiej w Warszawie (a varsói ügyvédi kamara fegyelmi bírósága) harmadsorban rámutat, hogy az előtte folyamatban lévő felülvizsgálati kérelmet az igazságügyi miniszter nyújtotta be. Márpedig éppen a Sąd Najwyższy (legfelsőbb bíróság) fegyelmi tanácsának a végrehajtó hatalomtól való függése és az összetételét illetően az igazságügyi miniszter által gyakorolt befolyás volt az egyik olyan tényező, amely alapján a Sąd Najwyższy (legfelsőbb bíróság) a fent említett, 2019. december 5‑i ítéletében azt állapította meg, hogy a fegyelmi tanácsa nem minősül független és pártatlan bíróságnak. E körülményekre figyelemmel a Sąd Dyscyplinarny Izby Adwokackiej w Warszawie (a varsói ügyvédi kamara fegyelmi bírósága) azon a véleményen van, hogy még ha – a jelen ítélet 44. és 45. pontban felhozott kérdésekre a Bíróság által adott majdani válaszokra figyelemmel – azt is kellene megállapítania, hogy nem lehet fellebbezést előterjeszteni, valamint hogy a fellebbezés elutasításával szembeni esetleges jogorvoslati kérelmeket a Sąd Najwyższy (legfelsőbb bíróság) büntetőtanácsához kell benyújtani, továbbra is fennállna annak a kockázata, hogy az igazságügyi miniszter által legfőbb ügyészi minőségében a Sąd Najwyższy (legfelsőbb bíróság) fegyelmi tanácsához benyújtott e fellebbezést ez a fegyelmi tanács elfogadhatónak nyilvánítja és meg is vizsgálja. E körülmények között a Sąd Dyscyplinarny Izby Adwokackiej w Warszawie (a varsói ügyvédi kamara fegyelmi bírósága) arra keresi a választ, hogy ezen esetleges helyzet kezelése céljából megalapozottan nem hoz‑e határozatot a jelenleg előtte folyamatban lévő felülvizsgálati kérelemmel kapcsolatban.
5

Az említett irányelv „Fogalommeghatározások” című 268. cikke a következőképpen rendelkezik: „(1) Ezen cím alkalmazásában a következő fogalommeghatározásokat kell alkalmazni: a) »illetékes hatóságok«: a tagállamok közigazgatási vagy igazságügyi hatóságai, amelyek a reorganizációs intézkedések vagy felszámolási eljárások tekintetében illetékesek; […] c) »reorganizációs intézkedések«: az illetékes hatóságok bármilyen beavatkozását magukban foglaló intézkedések, amelyek célja, hogy a biztosító pénzügyi helyzetét megőrizze, vagy helyreállítsa, és amelyek a biztosítón kívüli felek korábban meglévő jogait érintik, ideértve, de nem kizárólagosan azokat az intézkedéseket, amelyek a kifizetések, illetve a végrehajtási intézkedések felfüggesztésének vagy a kárigények csökkentésének lehetőségét is magukban foglalják; d) »felszámolási eljárás«: olyan kollektív eljárások, amelyek magukban foglalják a biztosító eszközeinek értékesítését és az ebből származó bevétel hitelezők, részvényesek vagy adott esetben tagok közötti szétosztását, és amelyek szükségszerűen magukban foglalják az illetékes hatóságok bármilyen beavatkozását, ideértve azt is, amikor a kollektív eljárást egyezség, vagy ehhez hasonló intézkedés szünteti meg, függetlenül attól, hogy ezek fizetőképtelenségre vezethetők‑e vissza, illetve, hogy önkéntesek vagy kötelezőek‑e; […]”
21

A MONO ezen ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz. E bíróság megállapítja, hogy nem vitatott, hogy a MONO jövedéki termékeket jelentett be vámraktározási eljárásra diplomáciai képviselők számára történő szabad forgalomba bocsátás céljából, hogy a 282/2011 végrehajtási rendelet II. mellékletében meghatározott igazolást (a továbbiakban: adómentességi igazolás) használta, hogy e termékek különböző államok diplomáciai képviselői, valamint a lettországi NATO‑képviselet számára történő értékesítésére vonatkozó igazolásokat nyújtott be, illetve az általa az e termékekért fizetendő összeget a brit társaság fizette meg egy követelések engedményezésére vonatkozó szerződés értelmében.
2

E kérelmet a Zipvit Ltd és a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (adó‑ és vámhatóság, Egyesült Királyság) között azon határozat tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, amellyel ez utóbbi nem tett eleget az előbbi hozzáadottérték‑adó (héa) levonására vonatkozó kérelmének.
6

Az említett irányelv 3. cikke előírja: „(1) A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak biztosítása érdekében, hogy az engedélyt olyan eljárást követően adják meg, amelyben minden érdekelt vállalkozás benyújthatja kérelmét, akár a (2) bekezdésnek, akár a (3) bekezdésnek megfelelően. (2) Az ilyen eljárás kezdeményezhető: a) akár az illetékes hatóságok kezdeményezésére, az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában legalább 90 nappal a kérelmek benyújtására megadott határidő előtt közzétett hirdetmény útján; b) akár az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában közzétett hirdetmény útján, azt követően, hogy egy vállalkozás kérelmet nyújtott be a 2. cikk (1) bekezdésének sérelme nélkül. A többi érdekelt vállalkozás a közzététel napja után legalább 90 napos határidővel rendelkezik a kérelem benyújtására. A hirdetményben meg kell határozni az engedély típusát, azt a földrajzi területet vagy azokat a területeket, amelyek bizonyos részeire vagy egészére már nyújtottak be vagy be lehet nyújtani kérelmet, továbbá az engedély kiadásának tervezett időpontját vagy határidejét. […] (4) Egy tagállam határozhat úgy is, hogy nem alkalmazza az (1) bekezdés rendelkezéseit, ha egy területnél geológiai és termelési szempontok alátámasztják, hogy a szomszédos terület engedélyese kapjon arra engedélyt. Az érintett tagállamnak gondoskodnia kell arról, hogy ilyen esetben bármely más szomszédos terület engedélyesei is benyújthassanak kérelmet, és ehhez elegendő időt kell számukra biztosítani. […]”