ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
73

Először is, ami azt a kérdést illeti, hogy a ne bis in idem elve alkalmazandó‑e a büntetőbíróságtól eltérő más szerv által hozott határozat esetében is, a Bíróság már megállapította, hogy az SMVE 54. cikkében rögzített ne bis in idem elve az StPO 153a. §‑ában meghatározotthoz hasonló, további büntetőeljárást kizáró olyan eljárásokra is alkalmazandó, amelyekben valamely szerződő állam ügyészsége a bíróság közreműködése nélkül megszünteti az ezen államban indított büntetőeljárást, miután a terhelt eleget tett bizonyos kötelezettségeknek, többek között megfizette az ügyészség által meghatározott pénzösszeget (2003. február 11‑iGözütok és Brügge ítélet, C‑187/01 és C‑385/01, EU:C:2003:87, 22., 27. és 48. pont), feltéve hogy ezt a határozatot érdemi vizsgálat alapján hozták meg (lásd ebben az értelemben: 2005. március 10‑iMiraglia ítélet, C‑469/03, EU:C:2005:156, 34. és 35. pont).
13

A rechtbank Amsterdam (amszterdami bíróság) megállapította, hogy nem rendelkezik joghatósággal a VEB kereseti kérelmeinek elbírálására. A Gerechtshof Amsterdam (amszterdami fellebbviteli bíróság, Hollandia) fellebbezés alapján helybenhagyta a joghatóság hiányát megállapító ítéletet. Ez utóbbi bíróság úgy ítélte meg, hogy a jelen ügyben tisztán vagyoni kárról van szó, amelyet a befektetők állítása szerint olyan események, nevezetesen BP cselekményei és/vagy mulasztásai következtében szenvedtek el Hollandiában, amelyek nem Hollandiában következtek be. A kárnak egy Hollandiában vezetett befektetési számlára való bekövetkezése önmagában nem elegendő a holland bíróság joghatóságának az 1215/2012 rendelet 7. cikkének 2. pontja alapján történő megállapításához, mivel e célból más különös körülmények is szükségesek. Az a tény, hogy a BP világszintű befektetői közösséget szólít meg, amelybe a holland befektetők is tartoznak, valamint az a tény, hogy a VEB nagyszámú befektető érdekeit képviseli, akiknek többsége Hollandiában rendelkezik lakóhellyel vagy székhellyel, nem minősül ilyen különös körülménynek.
3

Az említett irányelv 4. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja, valamint (4) bekezdése így rendelkezik: „(1) A vízgyűjtő‑gazdálkodási tervekben előírt intézkedési programok átültetésére az alábbiak vonatkoznak: […] b) a felszín alatti vizek i. a tagállamok végrehajtják a szükséges intézkedéseket a szennyező anyagok felszín alatti vizekbe történő bevezetésének megelőzésére vagy korlátozására és a felszín alatti víztestek állapotromlásának megakadályozására, a (6) és (7) bekezdés alkalmazására is figyelemmel, a (8) bekezdés sérelme nélkül, valamint a 11. cikk (3) bekezdése j) pontjának alkalmazására is figyelemmel; ii. a tagállamok védik, javítják, és helyreállítják az összes felszín alatti víztestet, és biztosítják az egyensúlyt a felszín alatti víz kitermelése és utánpótlódása között, azzal a céllal, hogy elérjék a felszín alatti vizek jó állapotát, legkésőbb az ezen irányelv hatálybalépését követő 15 évvel, az V. melléklet előírásainak megfelelően, figyelemmel a (4) bekezdésben meghatározott esetleges hosszabbításokra és az (5), (6) és (7) bekezdés alkalmazására is, a (8) bekezdés sérelme nélkül, valamint figyelemmel a 11. cikk (3) bekezdésének j) pontjára is; iii. a tagállamok végrehajtják a szükséges intézkedéseket az emberi tevékenységből származó bármely szennyezőanyag‑koncentráció bármilyen jelentős és tartós emelkedésének visszafordítására, a felszín alatti víz szennyezettségének folyamatos csökkentése érdekében; […] c) a védett területekre a tagállamok legkésőbb ezen irányelv hatálybalépését követő 15 éven belül megfelelnek minden szabványnak és célnak, hacsak azok a közösségi jogszabályok, amelyek alapján kijelölték az egyes védett területeket, másként nem rendelkeznek.” […] (4) Az (1) bekezdésben megállapított határidőket meg lehet hosszabbítani a víztestekre vonatkozó célkitűzések fokozatos elérése érdekében, feltéve, hogy nem következik be további romlás az érintett víztest állapotában az összes alábbi feltétel teljesülése esetén: […]”
77

Annak meghatározása érdekében, hogy az ilyen hozzáférés az általános adatvédelmi rendelet 10. cikke értelmében vett „bűncselekményekre” vonatkozó személyes adatok kezelésének minősül‑e, először is meg kell jegyezni, hogy e fogalom kizárólag a büntetőjog körébe tartozó jogsértésekre utal, amint az többek között az általános adatvédelmi rendelet keletkezésének körülményeiből következik. Míg ugyanis az Európai Parlament azt javasolta, hogy e rendelkezésben kifejezetten szerepeltessék a „közigazgatási szankciók” kifejezést (HL 2017. C 378., 430. o.), e javaslatot nem fogadták el. Ez a körülmény annál is inkább figyelemreméltó, hogy az általános adatvédelmi rendelet 10. cikkét megelőző rendelkezés, vagyis a 95/46 irányelv 8. cikkének (5) bekezdése – amely az első albekezdésében „bűncselekményekre” és „büntetőítéletekre” hivatkozott –, a második albekezdésében biztosította a tagállamok számára az arról való rendelkezés lehetőségét, hogy „a közigazgatási szankciókkal vagy polgári ügyekben hozott határozatokkal kapcsolatos adatokat szintén csak a hatóság ellenőrzésével lehessen feldolgozni [helyesen: kezelni]”. E 8. cikk (5) bekezdése egészének olvasatából tehát világosan következik, hogy a „bűncselekmények” fogalma kizárólag a büntetőjog körébe tartozó jogsértésekre vonatkozott.
2

E kérelmet az egyrészt az Ordre des barreaux francophones et germanophone, az Association pour la droit des Étrangers ASBL, a Coordination et Initiatives pour et avec les Réfugiés et Étrangers ASBL, a Ligue des Droits de l’Homme ASBL és a Vluchtelingenwerk Vlaanderen ASBL, másrészt a Conseil des ministres (minisztertanács, Belgium) között, egy olyan nemzeti szabályozásra vonatkozó jogvita keretében terjesztették elő, amely egyrészt az uniós polgárokra és családtagjaikra a harmadik országbeli állampolgárokkal szemben a kiutasítási határozat meghozatalát követően ez utóbbiak szökése bármely veszélyének elkerülése érdekében a fogadó tagállam területének elhagyására előírt határidő alatt alkalmazandó intézkedésekhez hasonló intézkedéseket alkalmaz, másrészt az uniós polgárokra és családtagjaikra nézve az említett állampolgárokkal szemben a kitoloncolás céljából foganatosított őrizet azonos maximális időtartamát írja elő.
65

A jelen ügyben először is figyelmen kívül kell hagyni azt a lehetőséget, hogy a Mircom a 2004/48 irányelv 4. cikkének c) és d) pontja értelmében vett közös jogkezelő szervezet vagy szakmai szervezet. Amint ugyanis a főtanácsnok indítványának 92. és 93. pontjában megállapította, a Mircomnak nem célja – amint azt egyébként maga is elismeri – a vele szerződő felek szerzői és szomszédos jogainak kezelése vagy képviseletük biztosítása, hanem csak eljár az említett jogok megsértéséből eredő károk megtérítése iránt.
19

Konkrétabban, az említett bíróság, mindamellett, hogy elismeri, hogy az előtte folyamatban lévő jogvitában szóban forgó cikkben használt „lengyel megsemmisítő tábor” kifejezés Lengyelországon belül ellenérzést válthat ki, a nyilvánosság egy részében azt a benyomást keltheti, hogy a lengyelek felelősek a megsemmisítő táborok létrehozásáért és az ott elkövetett bűncselekményekért, valamint felháboríthatja azokat a lengyeleket, akik maguk is a megsemmisítő táborok foglyai voltak, vagy akiknek a közeli hozzátartozóit a második világháború során a német megszállók ölték meg, mindazonáltal e bíróság arra keresi a választ, hogy e jogvita sajátos körülményei arra engednek‑e következtetni, hogy a Mittelbayerischer Verlag észszerűen előre láthatta, hogy lengyel bíróság előtt perelhető amiatt, hogy a szóban forgó cikk tartalma sérti valamely Lengyelországban lakóhellyel rendelkező személy személyiségi jogait, jóllehet e cikk szövege még a legtágabb értelmében véve sem rója fel SM‑nek vagy bármely más lengyel állampolgárnak, hogy ott bármit is elkövetett volna, és nem is vonatkozik rá közvetlenül vagy akár közvetve.
16

A 2004/18 irányelv 16. cikke b) pontjának keletkezésével kapcsolatos érvcsoportjában először is azt állítja, hogy míg a Bizottság 1990. december 13‑i, a szolgáltatásnyújtásra irányuló közbeszerzési szerződések odaítélési eljárásainak összehangolásáról szóló irányelvre irányuló javaslata (COM(1990) 372 végleges) amely a 92/50 irányelv elfogadásához vezetett, a műsorközvetítők általi programanyagok megvételére vonatkozó kizárásra korlátozódott, a jogalkotási folyamat kiterjesztette e kizárás hatályát a programanyagok műsorközvetítők általi fejlesztésére, gyártására vagy közös gyártásra is. Márpedig ilyen esetekben a műsorközvetítő a programanyagok fejlesztésére, gyártására vagy közös gyártására irányuló szolgáltatást nyújtó szolgáltató. Következésképpen a 92/50 irányelv 1. cikke a) pontjának iv. alpontja olyan közbeszerzési szerződésekre is alkalmazandó, amelyekben a műsorközvetítő nem az ajánlatkérő, hanem annak szerződéses partnere.
13

Ugyanezen rendeletnek „A felügyeleti hatóságok közös műveletei” című 62. cikke a következőket írja elő: „(1) A felügyeleti hatóságok adott esetben közös műveleteket hajtanak végre, ideértve a közös vizsgálatokat és a közös végrehajtási intézkedéseket is, amelyekben más tagállamok felügyeleti hatóságainak tagjai vagy alkalmazottai is részt vesznek. (2) Ha az adatkezelő vagy az adatfeldolgozó több tagállamban is rendelkezik tevékenységi hellyel, vagy ha az adatkezelési műveletek több tagállamban is valószínűsíthetően jelentős mértékben érintenek nagyszámú érintettet, az összes szóban forgó tagállam felügyeleti hatósága jogosult részt venni a közös műveletekben. […] […]”
24

Emlékeztetni kell arra is, hogy – amint arra a főtanácsnok az indítványának 16. pontjában rámutatott – a 2011/95 irányelv 2013. december 21‑i hatállyal hatályon kívül helyezte a harmadik országok állampolgárainak, illetve a hontalan személyeknek menekültként vagy a más okból nemzetközi védelemre jogosultként való elismerésének feltételeiről és az e státuszok tartalmára vonatkozó minimumszabályokról szóló, 2004. április 29‑i 2004/83/EK tanácsi irányelvet (HL 2004. L 304., 12. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 7. kötet, 96. o.), és annak helyébe lépett, és hogy e jogszabály‑módosítás sem a kiegészítő védelem nyújtására vonatkozó jogi szabályozás, sem pedig az érintett rendelkezések számozása tekintetében nem vezetett semmilyen változáshoz. Következésképpen a 2011/95 irányelv 15. cikke c) pontjának szövege pontosan megegyezik a 2004/83 irányelv 15. cikke c) pontjának szövegével, így az e második rendelkezésre vonatkozó ítélkezési gyakorlat releváns az első rendelkezés értelmezése szempontjából (lásd ebben az értelemben: 2021. január 13‑iBundesrepublik Deutschland [Palesztin származású hontalan személy menekült jogállása] ítélet, C‑507/19, EU:C:2021:3, 37. pont).
19

A kérdést előterjesztő bíróság megjegyzi, hogy bár a közúti vontató és a félpótkocsi önálló gépjárműnek minősül, és ilyenként külön biztosítási kötelezettség alá tartozik, a 2009/103 irányelv nem tartalmaz kifejezett rendelkezést arra vonatkozóan, hogy milyen módon kell meghatározni a felelősséget, akár harmadik személyek irányában, akár egymáshoz való viszonyukban abban az esetben, ha e két elemből álló, nyerges jármű részvételével következik be baleset. Mindazonáltal pontosítja, hogy saját ítélkezési gyakorlata szerint a nyerges jármű különböző elemei által okozott kárért való felelősség egyetemleges a károsult harmadik személyekkel szemben, és hogy a kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításról szóló rendelet 19. cikkének (2) bekezdése szabályozza a felelősség megosztásának módját. E rendelkezés ugyanakkor nem határozza meg, hogy a nyerges járművet alkotó különböző járművek biztosítóinak hogyan kell megosztaniuk maguk között a felelősséget akkor, ha – mint az előtte folyamatban lévő ügyben is – az egyikükben okozott károk kizárólag a másiknak tudhatók be. Az említett rendelkezés tehát nem ad választ arra a kérdésre, hogy a félpótkocsiban bekövetkezett vagyoni károkat fedeznie kell‑e a vontató kötelező gépjármű‑felelősségbiztosításának.
2

E kérelmet a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (adó‑ és vámhatóság, Egyesült Királyság) és WR között az ez utóbbival szemben olyan termékek tekintetében keletkezett jövedékiadó‑kötelezettségre vonatkozó beszedési határozat jogszerűsége tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő, amelyeket WR úgy fuvarozott az Egyesült Királyságba, hogy azt nem kísérte azt tanúsító érvényes közigazgatási okmány, hogy e szállításra adófelfüggesztés hatálya alatt került sor.
3

A 2011/95 irányelv „A tények és körülmények értékelése” című 4. cikke a következőképpen rendelkezik: „(1) A tagállamok a kérelmező kötelezettségének tekinthetik, hogy a lehető leggyorsabban bemutasson minden, a nemzetközi védelem iránti kérelem megalapozásához szükséges bizonyítékot. A kérelem szempontjából jelentőséggel bíró bizonyítékok értékelését – a kérelmező közreműködésével – a tagállam végzi. (2) Az (1) bekezdésben említett bizonyítékok közé tartoznak a kérelmező által az alábbiak tekintetében szolgáltatott információk, valamint ezek alátámasztására a kérelmező birtokában lévő dokumentumok [helyesen: valamennyi dokumentum]: a kérelmező életkora, háttere – ideértve az érintett hozzátartozókét is –, személyazonossága, állampolgársága(i), korábbi tartózkodási helye(i), illetve a korábbi tartózkodási helye(i) szerinti ország(ok), menedékjog iránt korábban benyújtott kérelmei, utazásának útvonala, úti okmányai, továbbá nemzetközi védelem iránti kérelmének indokai. (3) A nemzetközi védelem iránti kérelem értékelése egyedi alapon, a következők figyelembevételével történik: […] b) a kérelmező releváns nyilatkozatai és az általa bemutatott dokumentumok, ideértve az arra vonatkozó információkat is, hogy a kérelmező üldöztetésnek vagy súlyos sérelemnek ki volt‑e téve, illetve, hogy ezek veszélye fennáll‑e; […] (5) Amennyiben a tagállamok alkalmazzák az (1) bekezdés első mondatában említett elvet [helyesen: Amennyiben a tagállamok alkalmazzák azon elvet], amely szerint a kérelmezőnek meg kell indokolnia a nemzetközi védelem iránti kérelmét, és amennyiben a kérelmező állításait nem támasztják alá dokumentumok vagy egyéb bizonyítékok, úgy ezen állításokat nem kell bizonyítani [helyesen: amennyiben a kérelmező állításainak bizonyos részeit nem támasztják alá dokumentumok vagy egyéb bizonyítékok, ezeket nem kell bizonyítani], amennyiben: a) a kérelmező láthatóan mindent megtett kérelmének alátámasztása érdekében; b) a kérelmező átadta a rendelkezésére álló valamennyi bizonyítékot [helyesen: valamennyi releváns bizonyítékot], és az egyéb jelentős, de hiányzó bizonyítékok vonatkozásában kielégítő magyarázatot adott; c) megállapítható, hogy a kérelmező állításai logikailag összefüggőek és hihetőek, és nem mondanak ellent a kérelmével kapcsolatban ismert [helyesen: és releváns] általános és egyedi információknak; d) a kérelmező az első adandó alkalommal benyújtotta a nemzetközi védelem iránti kérelmét, kivéve, amennyiben alapos indokkal igazolni tudja ennek elmulasztását; és e) általánosságban megállapítható a kérelmező szavahihetősége.”
53

Hatodsorban, az 1073/1999 rendelet 9. cikke (4) bekezdésének a Törvényszék által elfogadott téves értelmezésén túl a Bizottság úgy véli, hogy nincs semmilyen érvényes indok arra, hogy korlátozzák a Bizottság azon lehetőségét, hogy a nemzeti bíróságok előtt feljelentést tegyen. Először is a francia jogban a feljelentés – azon eseteken kívül, amikor a sértett elegendő bizonyítékkal rendelkezik ahhoz, hogy közvetlenül a büntetőbírósághoz forduljon közvetlen idézéssel – a sértett egyetlen eszköze ahhoz, hogy kártérítést kapjon. Másodszor a francia jogban a feljelentést nem feltétlenül meghatározott személyekkel szemben nyújtják be. Feljelentést ismeretlen tettes ellen is be lehet nyújtani, és a Bizottság a jelen ügyben óvintézkedésként pontosan ezt tette. Harmadszor a Bizottság jogainak védelme érdekében szükséges lehet feljelentést tenni a vizsgálat elején, függetlenül az igazgatási vizsgálat kimenetelétől, amely vizsgálatot ezen intézmény nem tudja befolyásolni, különösen annak időtartamát illetően. A Törvényszék által elfogadott értelmezés gyakorlatilag azzal a következménnyel járna, hogy az OLAF‑ra ruházza a feljelentés tételére vonatkozó jogkört, ami az uniós jogalkotónak sosem állt szándékában.
5

A HR „Szerves vegyi anyagok” című 29. árucsoportjára vonatkozó HR magyarázó megjegyzések általános rendelkezései értelmében: „A vegyileg meghatározott, elkülönített vegyület olyan anyag, amely egyfajta (pl. kovalens vagy ionos kötésű) alapmolekulából áll, amelynek összetételét az alkotó elemek állandó aránya határozza meg, és amely egy meghatározott szerkezeti képlettel leírható. A kristályrácsban az alapmolekulának az ismétlődő elemi cella felel meg. Az olyan vegyileg meghatározott, elkülönített vegyület, amely gyártása során vagy utána (beleértve a tisztítását is), szándékosan hozzáadott más anyagot tartalmaz, nem tartozik ebbe az árucsoportba. […] Ebbe az árucsoportba tartozó elkülönített, vegyileg meghatározott vegyületek tartalmazhatnak szennyeződéseket (Megjegyzés 1. (a) pontja). […] A »szennyeződések« kifejezés csak az olyan anyagokra vonatkozik, amelyek kizárólag és közvetlenül a gyártási folyamat során (beleértve a tisztítást is) kerülnek bele a kémiai vegyületbe. Ezek az anyagok származhatnak a feldolgozással kapcsolatos bármely tényezőből, és főként a következők lehetnek: (a) feldolgozatlan kiinduló anyagok, (b) a kiinduló anyagban jelenlevő szennyeződések, (c) a feldolgozási folyamatban (beleértve a tisztítást is) használt reagensek, (d) melléktermékek. Meg kell azonban jegyezni, hogy az [említett] anyagokat nem minden esetben tekintik az árucsoporthoz tartozó Megjegyzés 1. (a) pontjában megengedett »szennyeződés«‑nek. Amennyiben ezeket az anyagokat szándékosan hagyták benne a termékben azért, hogy azt különlegesen alkalmassá tegyék az általánostól eltérő speciális használatra, akkor azok nem tekintendők megengedett szennyeződésnek. […]”
21

Az említett hivatal különböző tényekre támaszkodva jutott az ez utóbbi ponttal kapcsolatos megállapításra. Először is a Team Power Europe és a szóban forgó kölcsönvevő vállalkozás között létrejött szerződést a német jog szerinti feltételek alapján kötötték. Másodszor, e szerződés a Team Power Europe‑ot nem a bolgár Munkaügyi Hivatalnál való nyilvántartásba vételére, hanem az illetékes német hatóságok által kiállított, a munkaerő rendelkezésre bocsátására vonatkozó engedélyre hivatkozással említette. Harmadszor, az adminisztratív alkalmazottakon és vezető tisztségviselőkön kívül nem foglalkoztat munkavállalókat Bulgária területén. Negyedszer, a Team Power Europe teljes üzleti forgalma a Németországban rendelkezésre bocsátott kölcsönzött munkavállalók által végzett tevékenységekből képződik. Ötödször, a Team Power Europe a hozzáadottérték‑adó (héa) szempontjából kizárólag olyan szolgáltatásokat jelent be, amelyek teljesítési helye a székhelye szerinti tagállamtól eltérő tagállam területén található. Végül hatodszor, nem nyújtottak be semmilyen, Bulgária területén tevékenységet folytató gazdasági szereplőkkel kötött szerződést, és ezen ország területén semmilyen munkaerő‑kölcsönzésre irányuló szolgáltatást nem nyújtottak.
37

E bíróság először is azt kívánja megtudni, hogy a 93/13 irányelv 6. cikkének (1) bekezdésével ellentétes‑e az olyan nemzeti jogi rendelkezés, mint amely a DH 1 törvény 3. §‑ában szerepel, és amely megakadályozza, hogy az eljáró bíróság helyt adjon a fogyasztónak az árfolyamrésre vonatkozó kikötés tisztességtelen jellegére alapított, a kölcsönszerződés érvénytelenségének megállapítására irányuló kérelmének, még akkor is, ha e bíróság úgy ítéli meg, hogy a szerződés fenntartása ellentétes lenne a fogyasztó érdekeivel, különös tekintettel az árfolyamkockázatra, amely a fogyasztót az említett szerződés egy másik kikötése értelmében továbbra is terheli.
15

Közel öt év házasságot – ebből Belgiumban két év életközösséget – követően az alapeljárás felperese kénytelen volt elhagyni a házastársi közös otthont a házastársa részéről elkövetett családon belüli erőszak miatt. Először egy menedékbe fogadták be, majd Tournai‑ban (Belgium) talált lakást, amelybe 2015. május 22‑én költözött be. Az alapeljárás felperese egyébként 2015. március 2‑án panaszt nyújtott be az őt ért családon belüli erőszak miatt.
36

Másodszor a Törvényszék figyelmen kívül hagyta azon érveket is, amelyekkel a fellebbező arra hivatkozott, hogy a határidőkre vonatkozóan a pályázati eljárás során követett és a végleges határozatban kifejtett megközelítés nem felelt meg az átláthatóság követelményeinek, és hogy egyetlen magánbefektető sem követett volna ilyen megközelítést. Harmadszor a Törvényszék figyelmen kívül hagyta azon tényt is, hogy a végleges határozat ellentmondásos állításokat tartalmaz a (272) preambulumbekezdésében, illetve a (275) preambulumbekezdésének c) pontjában az ajánlatok benyújtására nyitva álló határidő eladók általi meghosszabbításának kérdését illetően.
15

A pénzmosás ellen büntetőjogi eszközökkel folytatott küzdelemről szóló, 2018. október 23‑i (EU) 2018/1673 európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL 2018. L 284., 22. o.) (1) és (11) preambulumbekezdése előírja: „(1) A pénzmosás és a hozzá kapcsolódó terrorizmusfinanszírozás, illetve szervezett bűnözés továbbra is jelentős, uniós szintű probléma, amely károsan érinti a pénzügyi szektor integritását, stabilitását és hírnevét, és veszélyt jelent az Unió belső piacára és belső biztonságára nézve. E jelenségek kezelése, valamint az (EU) 2015/849 európai parlamenti és tanácsi irányelv alkalmazásának kiegészítése és megerősítése érdekében ezen irányelv célja a pénzmosás elleni, büntetőjogi eszközökkel történő küzdelem, valamint az illetékes hatóságok közötti hatékonyabb és gyorsabb, határokon átnyúló együttműködés lehetővé tétele. […] (11) A tagállamoknak biztosítaniuk kell, hogy a pénzmosáshoz kapcsolódó cselekmények egyes fajtái akkor is büntetendők legyenek, ha elkövetőjük azonos a vagyont létrehozó büntetendő cselekmény elkövetőjével (saját jövedelem tisztára mosása). Ilyen esetekben, amennyiben a pénzmosás nem csupán a birtoklást vagy a felhasználást fedi le, hanem a vagyon átruházására, átalakítására, eltitkolására vagy leplezésére is kiterjed, és a büntetendő cselekmény által okozott kárhoz képest további kárt eredményez – például a büntetendő cselekményből származó vagyon forgalomba hozásával és így a vagyon jogellenes eredetének eltitkolásával –, akkor e pénzmosási cselekmény büntetendő.”
144

Mindazonáltal először is meg kell állapítani, hogy a jelen kifogás tárgyát képező két rendelkezés részben eltérő megfogalmazást alkalmaz, ugyanis a legfelsőbb bíróságról szóló új törvény 97. cikkének 1. és 3. §‑a kizárólag a jogszabályok „nyilvánvaló” megsértésére vonatkozik. Márpedig az, hogy ezen új rendelkezés nem tartalmazza a jogszabályok megsértésének „súlyos” jellegére vonatkozó pontosítást, amelyet ezzel szemben a rendes bíróságokról szóló törvény 107. cikkének 1. §‑a magában foglal, és amely pontosítást különösen a Sąd Najwyższynek (legfelsőbb bíróság) a jelen ítélet 143. pontjában hivatkozott állandó ítélkezési gyakorlata is figyelembe vett, kétségeket ébreszthet az említett rendelkezések hatályát illetően. Egyébiránt az a körülmény, hogy az érintett tanács az említett 97. cikk 1. és 3. §‑a alapján közvetlenül fegyelmi ügy vizsgálata iránti kérelmet nyújthat be a fegyelmi tanácshoz azon bíróval szemben, amelynek a határozatát felülvizsgálja – és „jogszabálysértést állapít meg”, majd ebben az összefüggésben úgy ítéli meg, hogy az említett „jogszabálysértés”„nyilvánvaló szabálysértést” valósít meg –, értelmezhető akként, hogy a bírák felelőssége pusztán az általuk hozott bírósági határozatok tartalmát érintő állítólagos „jogszabálysértés” alapján is megállapítható, ráadásul a jelen ítélet 137. pontjában említett egészen kivételes eseteken túlmenően is.