ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
16

2017 szeptemberében OH a Törvényszék előtt indított eljárásokkal párhuzamosan keresetet indított a kérdést előterjesztő bíróság, a Polymeles Protodikeio Athinon (athéni elsőfokú bíróság, Görögország) előtt, amely arra irányult, hogy kötelezzék a Bizottság tagját az OH által állítólagosan amiatt elszenvedett kár megtérítésére, hogy a Bizottság tagja becsületcsorbító állításokat fogalmazott meg OH‑val szemben, amikor azt kifogásolta, hogy OH a hibás a kölcsönös bizalmi viszony megszűnéséért és a feladatainak ellátásával kapcsolatos mulasztásokért. A Bizottság tagjának e magatartása vezetett ugyanis ahhoz, hogy a Bizottság megszüntette OH munkaszerződését, és ezáltal vagyoni kárt okozott neki, amelyet OH 452299 euróra becsül, amely a 2016. november 1‑je és 2019. október 31. közötti időszakra vonatkozó keresetveszteségnek felel meg. OH azt is kéri a kérdést előterjesztő bíróságtól, hogy kötelezze a Bizottság tagját arra, hogy nem vagyoni kár címén fizessen meg részére 600000 eurót, és kötelezze őt a neki kárt okozó valótlan és rágalmazó állítások visszavonására.
6

Ugyanezen irányelvnek „Az irányelv hatálya” című 3. cikke az (1) bekezdésében az alábbiak szerint rendelkezik: „Az [Unióra] átruházott hatáskörök korlátain belül ezt az irányelvet minden személyre alkalmazni kell, mind a köz‑, mind a magánszféra vonatkozásában, beleértve a köztestületeket [helyesen: állami szerveket] is a következőkre tekintettel: a) a munkavállaláshoz, önálló vállalkozáshoz, a foglalkozáshoz való hozzájutás feltételei, beleértve a kiválasztási és toborzási feltételeket [helyesen: a kiválasztás és a munkaerő‑felvétel feltételeit], bármely tevékenységi ágban és a szakmai hierarchia minden szintjén, beleértve az előmenetelt is; […] c) alkalmazási és munkakörülmények [helyesen: alkalmazási és munkafeltételek], beleértve az elbocsátást és a díjazást; […]”
45

Először is emlékeztetni kell arra, hogy a 883/2004 rendelet 11. cikke (3) bekezdésének e) pontja olyan „kollíziós szabályt” fektet le, amely azon nemzeti jogszabályok megállapítására irányul, amelyek e rendelet 3. cikkének (1) bekezdésében felsorolt szociális biztonsági ellátások nyújtására alkalmazandók, és ezen ellátások között szerepelnek a betegségi ellátások is, amelyekre az említett rendelet 11. cikke (3) bekezdésének a)–d) pontjában felsoroltaktól eltérő személyek, vagyis többek között a gazdaságilag inaktívak is igényt tarthatnak (lásd ebben az értelemben: 2016. június 14‑iBizottság kontra Egyesült Királyság ítélet, C‑308/14, EU:C:2016:436, 63. pont; 2019. május 8‑iInspecteur van de Belastingdienst ítélet, C‑631/17, EU:C:2019:381, 35. és 40. pont). Ebből az következik, hogy ez utóbbiak főszabály szerint a lakóhelyük szerinti tagállam jogszabályainak hatálya alá tartoznak.
23

A vitatott iránymutatások 2. iránymutatása szerint: „2.1 Az előállítónak biztosítania kell, hogy a termékfelügyeleti és ‑irányítási intézkedések a [belső irányításra vonatkozó EBH iránymutatásokban] említett irányítási, kockázatkezelési és belső ellenőrzési keretének szerves részét képezzék. E célból az előállító ügyvezető szervének jóvá kell hagynia az intézkedések bevezetését és azok későbbi naprakésszé tételét. 2.2 Az előállító kockázatkezelési és megfelelési képviselői által támogatott igazgatóságának kell felelnie a termékfelügyeleti és ‑irányítási intézkedéseknek való állandó belső megfelelésért. Az igazgatóságnak rendszeresen ellenőriznie kell, hogy a termékfelügyeleti és ‑irányítási intézkedések továbbra is megfelelőek‑e, és továbbra is eleget tesznek‑e a fenti 1.1. iránymutatásban meghatározott céloknak, és javasolnia kell az ügyvezető testületnek, hogy amennyiben ez már nem így van, módosítsa az intézkedéseket. 2.3 A kockázatkezelési és megfelelési képviselő e folyamat felügyeletéért való felelősségének lehetőség szerint ez utóbbiak általános feladatai közé kell sorolni, amint azt [az EBH belső irányításra vonatkozó iránymutatásainak] 25., 26. és 28. iránymutatása is előírja. 2.4 Az igazgatóságnak ügyelnie kell arra, hogy a termék kialakításában részt vevő személyzet ismerje és nyomon kövesse az előállító termékfelügyeleti és ‑irányítási intézkedéseit, megfelelő kompetenciákkal és képzettséggel rendelkezzen, valamint ismerje a termék működését, jellemzőit és kockázatait.”
5

Az említett irányelvnek „A munkaviszonyra vonatkozó szabályok [helyesen: Munka‑ és foglalkoztatási feltételek]” című 3. cikke a következőket írja elő: „(1) A tagállamok biztosítják, hogy bármelyik állam jogát is kell alkalmazni a munkaviszonyra, az 1. cikk (1) bekezdésében említett vállalkozások biztosítják a területükön kiküldetésben lévő munkavállalóknak az alábbi kérdésekkel kapcsolatos, munkaviszonyra vonatkozó szabályokat, [helyesen: A tagállamok gondoskodnak arról, hogy bármelyik állam jogát is kell alkalmazni a munkaviszonyra, az 1. cikk (1) bekezdésében említett vállalkozások a tagállamok területén kiküldetésben lévő munkavállalók részére biztosítsák az alábbi kérdésekkel kapcsolatosan azon munka‑ és foglalkoztatási feltételeket, amelyeket a munkavégzés helye szerinti tagállamban:] – törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezés, illetve – olyan kollektív megállapodás vagy választott bírósági határozat állapít meg, amelyet a (8) bekezdés értelmében általánosan alkalmazandónak nyilvánítottak, amennyiben azok a mellékletben említett tevékenységekre vonatkoznak: […] c) minimális bérszint, beleértve a túlóradíjakat; ez a pont nem vonatkozik a kiegészítő foglalkozási nyugdíjrendszerekre; […] Ennek az irányelvnek az alkalmazásában az első albekezdés második francia bekezdésének c) pontjában említett minimális bérszint fogalmát annak a tagállamnak a nemzeti jogszabályai, illetve gyakorlata határozzák meg, amelynek a területén a munkavállaló kiküldetésben tartózkodik. […] (7) Az (1)–(6) bekezdés nem akadályozza a munkaviszonyra vonatkozó, a munkavállalók számára kedvezőbb szabályok [helyesen: nem akadályozza a munkavállalók számára kedvezőbb munka‑ és foglalkoztatási feltételek] alkalmazását. A kiküldetéshez tartozó juttatásokat a minimálbér részének tekintik [helyesen: a minimálbér részének kell tekinteni], kivéve ha azokat a kiküldetés kapcsán ténylegesen felmerült költségek, mint például utazás, lakás és ellátás megtérítésére fizetik ki. […]”
4

Ezen irányelv IX. címének az „Egyéb tevékenységekre nyújtott adómentesség” elnevezésű 3. fejezetében található 135. cikkének (1) bekezdése a következőket írja elő: „A tagállamok mentesítik az adó alól a következő ügyleteket: a) a biztosítási és viszontbiztosítási ügyletek, beleértve az ehhez tartozó biztosítási ügynöki és képviselői szolgáltatásokat; b) hitelnyújtás és ‑közvetítés, valamint a hiteleknek a hitelező által történő kezelése; c) hitelgarancia, kezesség, valamint más biztosíték és garancia közvetítése vagy átvétele, valamint a hitelgaranciának a hitelt nyújtó által történő kezelése; d) azon ügyletek, beleértve a közvetítést is, amelyek betétre, folyószámlára, fizetésre, átutalásra, követelésre, csekkre és egyéb átruházható értékpapírra vonatkoznak, kivéve a követelésbehajtást; e) azon ügyletek, beleértve a közvetítést is, amelyek törvényes fizetőeszközként szolgáló devizára, bankjegyre és érmére vonatkoznak, az érme‑ és bankjegygyűjtemények, azaz a szokásosan törvényes fizetőeszközként nem használt, illetve numizmatikai értékű, aranyból, ezüstből vagy más fémből készült érmék, valamint bankjegyek kivételével; f) azon ügyletek, beleértve a közvetítést is – kivéve a kezelést és a letéti kezelést –, amelyek részvényekre, gazdasági társaságokban vagy egyesületekben való részesedésre, kötvényekre vagy egyéb értékpapírokra vonatkoznak, az áruk feletti rendelkezési jogot megtestesítő értékpapírok, valamint a 15. cikk (2) bekezdésében említett jogok, illetve értékpapírok kivételével; g) a tagállamok által meghatározott befektetési alapok [helyesen: kollektív befektetési alapok] kezelése; […]”
7

E törvény 77. §‑a következőképpen rendelkezik: „(1) Termék értékesítése, szolgáltatás nyújtása, termék Közösségen belüli beszerzése esetén az adó alapja utólag csökken a szerződés módosulása, valamint megszűnése – ideértve a szerződés érvénytelenségének és létre nem jöttének eseteit is – miatt egészben vagy részben visszatérített, visszatérítendő előleg vagy ellenérték összegével. […] (4) Ha a termékértékesítés, szolgáltatásnyújtás teljesítését követően az adóalany az üzletpolitikájában részletesen rögzített feltételek szerint vásárlásösztönzési célból pénzt térít vissza olyan adóalany vagy nem adóalany részére, aki (amely) azt a terméket, szolgáltatást, amelynek beszerzése, igénybevétele pénzvisszatérítésre jogosít, nem közvetlenül tőle szerezte be, vette igénybe, a pénzt visszatérítő adóalany utólag csökkentheti azon termékértékesítése, szolgáltatásnyújtása adóalapját, amelyre vonatkozóan a pénzt visszatéríti (adóalap‑csökkentésre jogosító ügylet) feltéve, hogy a) az a termékértékesítés, szolgáltatásnyújtás, amelyet közvetlenül a pénzvisszatérítésre jogosult részére teljesítettek (pénzvisszatérítésre jogosító ügylet), belföldön teljesített adóköteles ügylet, és b) a visszatérítendő összeg kisebb, mint a pénzvisszatérítésre jogosító ügylet mennyiségi adatának és az adott vásárlásösztönzési program keretében, bármely adóalap‑csökkentésre jogosító ügylet vonatkozásában az értékesített termék, nyújtott szolgáltatás legalacsonyabb, adóval növelt egységárának szorzataként adódó összeg. (5) A (4) bekezdés alkalmazásában a visszatérített összeget úgy kell tekinteni, mint amely az adó összegét is tartalmazza.”
54

A règlement grand‑ducal du 7 février 2013, concernant les franchises et exonérations de la taxe sur la valeur ajoutée accordées aux missions diplomatiques et aux postes consulaires, ainsi qu’aux agents diplomatiques, aux fonctionnaires consulaires et aux agents de chancellerie (a diplomáciai és konzuli képviseletek, valamint a diplomáciai képviselők, konzuli tisztviselők és követségi alkalmazottak számára biztosított hozzáadottértékadó‑kedvezményekről és mentességekről szóló 2013. február 7‑i nagyhercegi rendelet; a továbbiakban: 2013. február 7‑i nagyhercegi rendelet) 1. cikke c) és f) pontjának szövege a következő: „E rendelet rendelkezéseinek alkalmazásában: […] c) diplomáciai képviselők: a diplomáciai képviseletek vezetői, minisztertanácsosok, tanácsosok, titkárok és attasék, feltéve hogy az érintettek nem a Luxemburgi Nagyhercegség állampolgárai vagy állandó lakosai, és ott nem végeznek semmilyen jövedelemszerzésre irányuló magánjellegű tevékenységet; […] f) a diplomáciai képviselők, konzuli tisztviselők és követségi alkalmazottak személyes használata: az országon belüli közvetlen, tényleges és kizárólagos használat ezen alkalmazottak és tisztviselők, valamint a velük közös háztartásban élő családtagjaik saját és magánjellegű szükségleteinek kielégítése, feltéve hogy ez utóbbiak nem a Luxemburgi Nagyhercegség állampolgárai vagy állandó lakosai, és ott nem végeznek semmilyen jövedelemszerzésre irányuló magánjellegű tevékenységet”.
67

Harmadsorban, a vitatott határozat (94)–(110) preambulumbekezdésében szereplő indokokat e határozat elfogadásának körülményei, vagyis az Állami támogatás – Belgium – SA.37667 (2015/C) (ex 2015/NN) számú állami támogatás – A belgiumi többletnyereségadó‑megállapítási rendszer (a jövedelemadóról szóló, 1992. évi törvény 185. cikke (2) bekezdésének b) pontja) – Felhívás észrevételek benyújtására az [EUMSZ 108. cikk] (2) bekezdése értelmében című, 2015. február 3‑án hozott bizottsági határozat fényében kell értékelni (HL 2015. C 188., 24. o., a továbbiakban: eljárást megindító határozat). Az eljárást megindító határozatból egyértelműen kitűnik, hogy a Bizottság mindig is úgy vélte, hogy a mentességi rendszer a CIR 185. cikke (2) bekezdése b) pontjának és az érintett területet szabályozó jogszabályoknak a téves alkalmazásából álló állandó közigazgatási gyakorlaton alapult.
2

E kérelmet a The Software Incubator Ltd és a Computer Associates (UK) Ltd (a továbbiakban: Computer Associates) között, az e két társaság közötti szerződés megszűnését követő kártérítés megfizetése tárgyában folyamatban lévő jogvitában terjesztették elő.
18

A Németországi Szövetségi Köztársaság e határozattal szemben közvetlen felülvizsgálati kérelmet nyújtott be a Bundesverwaltungsgerichthez (szövetségi közigazgatási bíróság, Németország), az AsylG 26. §‑a (3) bekezdése első albekezdésének megsértésére hivatkozva. Azzal érvel, hogy az AsylG 77. §‑ának (1) bekezdése értelmében az alapeljárás felperese menedékjog iránti kérelmére vonatkozó határozatnak a tényállást elbíráló bíróság előtti utolsó tárgyalás időpontjában – vagy ha a határozatot előzetes tárgyalás nélkül hozzák meg, a bírósági határozat meghozatalának időpontjában – fennálló ténybeli és jogi helyzeten kell alapulnia. Mivel az alapeljárás felperesének fia az e rendelkezés alkalmazásában releváns időpontban már nem volt kiskorú, az alapeljárás felperese nem hivatkozhat az AsylG 26. §‑a (3) bekezdésének a 2011/95 irányelv 2. cikkének j) pontjára hivatkozó első albekezdésének alkalmazására. Az említett 2. cikk j) pontja alapján kizárólag olyan gyermek keletkeztethet jogokat a szülei számára, aki még kiskorú volt abban az időpontban, amikor az illetékes hatóság megadta a számára a kiegészítő védelmi jogállást. E következtetést megerősíti az AsylG 26. §‑a (3) bekezdésének a kiskorúak érdekeinek védelmére irányuló célja, amely cél a nagykorúság elérésével okafogyottá válik. Mindenesetre, még ha a kiskorú szüleinek származékos menedékjogot biztosító feltételek fennállását az érintett szülő menedékjog iránti kérelmének időpontjára tekintettel kellene is értékelni, azt az időpontot kell figyelembe venni, amikor e szülő az AsylG 14. §‑a szerint hivatalos menedékjog iránti kérelmet nyújtott be, és nem azt az időpontot, amikor első alkalommal kérelmezett menedékjogot informális módon, az AsylG 13. §‑a alapján.
23

E körülmények között a Naczelny Sąd Administracyjny (legfelsőbb közigazgatási bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Ellentétes‑e az [EUMSZ 110. cikkel], valamint a [héairányelv] 273. cikkével az olyan rendelkezés, mint amilyen [a héatörvény] 103. cikkének (5 a) bekezdése, amely szerint az üzemanyag Közösségen belüli beszerzése esetében az adóalany a vámhatóság vezetőjének felszólítása nélkül köteles az adó összegét kiszámítani, és azt a jövedéki adó megfizetése tekintetében hatáskörrel rendelkező vámhatóság számlájára megfizetni: a) a jövedéki termékek vonatkozó engedélyben meghatározott átvételi helyre történő beléptetésének időpontjától számított 5 napon belül, amennyiben a termékeket a bejegyzett címzett a Közösségen belül [a jövedéki adóról szóló, 2008. december 6‑i törvény] rendelkezéseivel összhangban a jövedéki adóra vonatkozó rendelkezések szerinti adófelfüggesztéssel szerzi be; b) az ilyen termékek adóraktár szerinti államtól eltérő tagállam területéről történő beléptetésének időpontjától számított 5 napon belül; c) e termékeknek az ország területére történő beszállítása időpontjában, ha a termékek szállítására a jövedéki adóra vonatkozó rendelkezéseknek megfelelően adófelfüggesztési eljáráson kívül kerül sor? 2) Ellentétes‑e a [héairányelv] 69. cikkével az olyan rendelkezés, mint [a héatörvény] 103. cikkének (5 a) bekezdése, amely szerint az üzemanyag Közösségen belüli beszerzése esetében az adóalany a vámhatóság vezetőjének felszólítása nélkül köteles az adó összegét kiszámítani, és azt a jövedéki adó megfizetése tekintetében hatáskörrel rendelkező vámhatóság számlájára megfizetni: a) a jövedéki termékek vonatkozó engedélyben meghatározott átvételi helyre történő beléptetésének időpontjától számított 5 napon belül, amennyiben a termékeket a bejegyzett címzett a Közösségen belül [a jövedéki adóról szóló, 2008. december 6‑i törvény] rendelkezéseivel összhangban a jövedéki adóra vonatkozó rendelkezések szerinti adófelfüggesztéssel szerzi be; b) az ilyen termékek adóraktár szerinti államtól eltérő tagállam területéről történő beléptetésének időpontjától számított 5 napon belül; c) e termékeknek az ország területére történő beszállítása időpontjában, ha a termékek szállítására a jövedéki adóra vonatkozó rendelkezéseknek megfelelően adófelfüggesztési eljáráson kívül kerül sor, azon értelmezés mellett, amely szerint a fenti összegek nem minősülnek a [héairányelv] 206. cikke értelmében vett időközi fizetésnek? 3) Megszűnik‑e jogi szempontból létezni a [héairányelv] 206. cikkének értelmében vett, határidőn belül meg nem fizetett [időközi fizetés] azon adómegállapítási időszak végén, amelynek tekintetében azt meg kell fizetni?”
23

E tekintetben e bíróság előadja, hogy bár FO úgy véli, hogy e rendelkezés csak azt teszi lehetővé egy tagállam számára, hogy az 561/2006 rendeletnek a területén megállapított és egy másik tagállam területén elkövetett megsértését szankcionálja, az említett rendelkezést úgy is értelmezhető, hogy az a 3821/85 rendelet valamely másik tagállam területén elkövetett megsértésének szankcionálására is felhatalmazást ad, mivel az ilyen jogsértések szankcionálása szükségesnek tekinthető az 561/2006 rendelettel szembeni jogsértések visszaszorításához. Ezenfelül, mivel egy rendelkezést nemcsak a szövegére, hanem a szövegkörnyezetére, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseire is figyelemmel kell értelmezni, amelynek az részét képezi, az 561/2006 rendelet 19. cikke (2) bekezdésének tág értelmezése megfelel az e rendelet által követett, a közúti ágazat alkalmazottai munkakörülményeinek és általánosságban a közúti közlekedés biztonságának javítására irányuló célkitűzésnek.
26

E törvény „A beszállítónak és részvételi jelentkezésének vagy ajánlatának értékelésére vonatkozó általános elvek” címet viselő 45. cikkének (3) bekezdése a következőket írja elő: „Ha a részvételre jelentkező vagy az ajánlattevő pontatlan, hiányos vagy hamis dokumentumokat vagy adatokat nyújtott be az ajánlati dokumentáció előírásainak való megfeleléssel kapcsolatban, vagy ha nem nyújtott be ezzel kapcsolatban dokumentumokat vagy adatokat, az ajánlatkérő szervnek – az egyenlő bánásmód és az átláthatóság elvének megsértése nélkül – fel kell kérnie a részvételre jelentkezőt vagy ajánlattevőt, hogy az általa meghatározott észszerű határidőn belül javítsa ki, pótolja vagy pontosítsa ezeket a dokumentumokat vagy adatokat. Kizárólag az alábbiak javíthatók ki, egészíthetők ki, pontosíthatók, vagy pótolhatók: a beszállító vonatkozásában kizárási ok fennállásának hiányával, valamint a beszállító alkalmasságra vonatkozó előírásoknak, valamint a minőségirányítási és környezetvédelmi szempontoknak való megfelelésével kapcsolatos dokumentumok vagy adatok, a részvételi jelentkezés vagy az ajánlat aláírása céljából a beszállító által adott meghatalmazás, közös vállalkozásról szóló szerződés, az ajánlat érvényességét és a szerződés tárgyához, műszaki jellemzőihez, a szerződés teljesítésével kapcsolatos feltételekhez vagy az ajánlati árhoz nem kapcsolódó dokumentumok érvényességét tanúsító dokumentum. A beszállító ajánlatával kapcsolatos többi dokumentumot a jelen törvény 55. cikke (9) bekezdésének megfelelően lehet kijavítani, pótolni vagy pontosítani.”
80

Végül a negyedik jogalap ötödik részére válaszolva a Bizottság azt állítja, hogy a fellebbezőnek a megtámadott ítélet 170. és 171. pontjában összefoglalt érvelése nem kérdőjelezi meg a piacgazdasági eladó kritériumának tiszteletben tartását. Közelebbről, az ezen ítélet 170. pontjában összefoglalt érvek az említett adásvételi szerződés megkötését követő eseményekre vonatkoznak. Ugyanez vonatkozik a bérleti szerződésnek az említett ítélet 171. pontjában hivatkozott megkötésére is. Ugyanezen ítélet 173–174. pontjában a Törvényszék tömören, de világosan megindokolta ezen érvek elutasítását. Logikus volt, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 138–158. pontjára utal, mivel a Törvényszék ott kifejtette, hogy a Nürburgring eszközeinek eladási árát nyílt és átlátható pályázati eljárás keretében határozták meg, és hogy a nyertes ajánlat finanszírozását illetően semmilyen kétség nem merült fel. Ami a fellebbezőnek a bizonyítékok elferdítésére alapított érvét illeti, lehetetlen megérteni, hogy mi ennek az állításnak az alapja, annál is inkább, mivel a fellebbező maga is elismeri, hogy a Törvényszék a megtámadott ítélet 170. és 171. pontjában helyesen foglalta össze az általa előadott érvelést.
6

Az ECE‑nek „A befektető és a Szerződő Fél közötti viták rendezése” című 26. cikke kimondja: „(1) A Szerződő Fél és egy másik Szerződő Fél befektetője közötti vitát, amely az előbbi Fél területén az utóbbi Fél által létesített befektetéssel kapcsolatos, és amely valamely, az előbbi Fél III. részből származó kötelezettségének állítólagos megszegésére vonatkozik, ha lehetséges, barátságos módon rendezik. (2) Ha ilyen vitákat nem lehet attól a naptól számítva, amelyen valamelyik fél barátságos rendezést kér, három hónapon belül az (1) bekezdés rendelkezéseinek megfelelően rendezni, a befektető, aki a vita résztvevője, dönthet úgy, hogy azt a következőképpen rendezi: a) a vitában részt vevő Szerződő Fél bíróságai vagy közigazgatási bíróságai elé terjeszti; vagy b) egy korábbi megállapodásban rögzített, hatályos vitarendezési eljárásnak megfelelően; vagy c) e cikk következő bekezdésének megfelelően. (3) a) Kizárólag a b)–c) pontra is figyelemmel, az egyes Szerződő Felek feltétel nélküli hozzájárulásukat adják ahhoz, hogy a vita rendezését e cikk alapján nemzetközi választottbíróság vagy egyeztető bizottság hatáskörébe utalják. […] […] (4) Abban az esetben, ha egy befektető a (2) bekezdés c) pontja szerint kívánja rendezni a vitát, a befektető írásbeli hozzájárulását adja, hogy a vitát a következők elé utalják: a) i. a Beruházási Viták Rendezésének Nemzetközi Központja, amelyet az 1965. március 18‑án aláírásra megnyitott, az államok és más államok állampolgárai között keletkező beruházási viták rendezéséről szóló egyezmény (a továbbiakban: ICSID‑Egyezmény) alapján hoztak létre, abban az esetben, ha a befektető Szerződő Fele és a vitában részt vevő Szerződő Fél mindketten tagjai az ICSID‑ Egyezménynek, vagy ii. az a) pont i. alpontjában említett Egyezmény alapján létrehozott Beruházási Viták Rendezésének Nemzetközi Központja, az eljárásoknak a Központ Titkársága általi lefolytatásához szükséges kiegészítő intézkedésekre vonatkozó szabályok (a továbbiakban kiegészítő intézkedésekre vonatkozó szabályok) szerint, amennyiben a befektető Szerződő Fele vagy a vitában részt vevő Szerződő Fél, de nem mindkettő, tagja az ICSID‑Egyezménynek; b) egyedüli választottbíró vagy az Egyesült Nemzetek Nemzetközi Kereskedelmi Jogi Bizottságának [(a továbbiakban: Uncitral)] Választottbírósági Szabályzata alapján felállított ad hoc választottbíróság; vagy c) a Stockholmi Kereskedelmi Kamara Választottbírósági Intézetének választottbírósági eljárása. […] (6) A (4) bekezdés alapján felállított bíróság a vitás kérdésekről ezen Egyezménnyel, továbbá a nemzetközi jog alkalmazandó szabályaival és elveivel összhangban dönt. […] (8) A választottbírósági határozatok, amelyek kiterjedhetnek a kamat odaítélésére is, véglegesek, és a vita résztvevőire nézve kötelezőek. […]”
21

Miután a Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (Lazio tartomány közigazgatási bírósága) elutasította keresetüket, a Sisal és a Stanleybet e határozattal szemben fellebbezést nyújtott be a kérdést előterjesztő bírósághoz, a Consiglio di Statóhoz (államtanács, Olaszország). Az alapeljárások felpereseihez hasonlóan a Consiglio di Stato (államtanács) kételkedik abban, hogy a 148/2017. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 20. cikkének (1) bekezdésével bevezetett új rendszer összeegyeztethető az uniós joggal. Ezenkívül a kérdést előterjesztő bíróság szerint e rendszer sértheti a bizalomvédelem elvét, amennyiben még ha a Sisal és a Stanleybet 2010 során nem is vettek részt az eredeti pályázati eljárásban, részt vehettek volna egy új pályázati eljárásban az eredeti koncessziós időszak lejártakor 2019‑ben, mivel az említett koncesszió meghosszabbítása e rendkívüli törvényerejű rendelet hatálybalépéséig kizárólag az igazgatóság mérlegelésére bízott lehetőség volt. Márpedig az új szabályozás keretében az igazgatóságnak már nem volt lehetősége választani az új eljárás megindítása és az automatikus meghosszabbítás között, mivel ez utóbbi volt a 148/2017. sz. rendkívüli törvényerejű rendelet 20. cikkének (1) bekezdésében előírt választás.