Ideiglenes változat

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (kibővített negyedik tanács)

2022. december 14.( )

„Támogatások – Indonéziából származó biodízel behozatala – (EU) 2019/2092 végrehajtási rendelet – Végleges kiegyenlítő vám – Az (EU) 2016/1037 rendelet 8. cikkének (1) és (2) bekezdése – Áralákínálás – Az árakra gyakorolt nyomás – A 2016/1037 rendelet 8. cikkének (5) bekezdése – Okozati összefüggés – A 2016/1037 rendelet 3. cikke 1.a) pontjának iv. alpontja és 3. cikkének 2. pontja – Valamely magánjogi szervezet pénzügyi támogatásnak minősülő feladat ellátásával való »megbízásában« vagy azok ellátására való »utasításában« megnyilvánuló cselekmény – A megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg – Jövedelempótló‑ vagy ártámogató intézkedés – A 2016/1037 rendelet 3. cikkének 2. pontja és 6. cikkének d) pontja – Előny – A 2016/1037 rendelet 3. cikke 1.a) pontjának i. alpontja és 3. cikkének 2. pontja – Közvetlen transzferek – A 2016/1037 rendelet 7. cikke – Az előny összegének kiszámítása – A 2016/1037 rendelet 8. cikkének (1) és (8) bekezdése – Jelentős mértékű kár bekövetkeztének lehetősége – Védelemhez való jog”

A T‑143/20. sz. ügyben,

a PT Pelita Agung Agrindustri (székhelye: Medan [Indonézia]),

a PT Permata Hijau Palm Oleo (székhelye: Medan),

(képviselik őket: F. Graafsma, J. Cornelis és E. Rogiest ügyvédek)

felperesek

az Európai Bizottság (képviselik: P. Kienapfel, G. Luengo és P. Němečková, meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen,

támogatja:

a European Biodiesel Board (EBB) (székhelye: Brüsszel [Belgium], képviselik: M.‑S. Dibling és L. Amiel ügyvédek)

beavatkozó fél,

A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített negyedik tanács),

a tanácskozások során tagjai: S. Gervasoni elnök (előadó), L. Madise, P. Nihoul, R. Frendo és J. Martín y Pérez de Nanclares bírák,

hivatalvezető: I. Kurme tanácsos,

tekintettel az eljárás írásbeli szakaszára,

tekintettel a 2022. január 14‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

1 Az EUMSZ 263. cikken alapuló keresetükben a felperesek, a PT Pelita Agung Agrindustri és PT Permata Hijau Palm Oleo az Indonéziából származó biodízel behozatalára vonatkozó végleges kiegyenlítő vám kivetéséről szóló, 2019. november 28‑i (EU) 2019/2092 bizottsági végrehajtási rendelet (HL 2019. L 317., 42. o.; a továbbiakban: megtámadott rendelet) őket érintő részében való megsemmisítését kérik.

A jogvita előzményei

2 A felperesek indonéz társaságok, amelyek biodízelt gyártanak és exportálnak az Európai Unióba.

3 2013. november 19‑én az Európai Unió Tanácsa elfogadta az Argentínából és Indonéziából származó biodízel behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vám kivetéséről és a kivetett ideiglenes vám végleges beszedéséről szóló 1194/2013/EU végrehajtási rendeletet (HL 2013. L 315., 2. o.), amely a felperesekre végleges dömpingellenes vámot alkalmazott.

4 2013. november 25‑én az Európai Bizottság elfogadta az Argentínából és Indonéziából származó biodízel behozatalára vonatkozó szubvencióellenes eljárás megszüntetéséről, valamint az ilyen behozatalok nyilvántartásba vételének elrendeléséről szóló 330/2013/EU rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló 1198/2013/EU rendeletet (HL 2013. L 315., 67. o.).

5 2016. szeptember 15‑én a Törvényszék az első fellebbezőre vonatkozó részében megsemmisítette az 1194/2013 végrehajtási rendelet 1. és 2. cikkét (2016. szeptember 15‑i PT Pelita Agung Agrindustri kontra Tanács ítélet, T‑121/14, nem tették közzé, EU:T:2016:500).

6 2018. január 25‑én az Indonéz Köztársaság kérelmére a Kereskedelmi Világszervezet (WTO) vizsgálóbizottsága jelentést készített az 1194/2013 végrehajtási rendelet által az Indonéziából származó biodízel behozatalára vonatkozóan előírt dömpingellenes intézkedésekről (a WTO vizsgálóbizottságnak az „Európai Unió – Az Indonéziából származó biodízelre kivetett dömpingellenes intézkedések” című, 2018. január 25‑én elfogadott jelentése; a továbbiakban: a vizsgálóbizottság EU‑biodízel [Indonézia] jelentése). A WTO vizsgálóbizottsága megállapította, hogy az EU az Általános Vám‑ és Kereskedelmi Egyezmény (GATT) és a WTO‑t létrehozó egyezmény (HL 1994. L 336., 3. o.) 1A. mellékletében található GATT VI. cikkének végrehajtásáról szóló megállapodás (HL 1994. L 336., 103. o.) több rendelkezésével ellentétesen járt el.

7 2018. október 22‑én a European Biodiesel Board (EBB) a 2018. május 30‑i (EU) 2018/825 európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2018. L 143., 1. o.; helyesbítés: HL 2018. L 189., 31. o.) módosított, az Európai Unióban tagsággal nem rendelkező országokból érkező támogatott behozatallal szembeni védelemről szóló, 2016. június 8‑i (EU) 2016/1037 európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2016. L 176., 55. o.; a továbbiakban: alaprendelet) 10. cikke alapján panaszt nyújtott be a Bizottsághoz. E panasz szerint az Indonéziából származó biodízel behozatala támogatásban részesült, és ezáltal kárt okozott az uniós gazdasági ágazatnak.

8 Az Európai Unió Hivatalos Lapjában 2018. december 6‑án közzétett értesítéssel (HL 2018. C 439., 16. o.) a Bizottság szubvencióellenes eljárást indított az Indonéziából származó biodízel behozatalára vonatkozóan.

9 A vizsgálat tárgyát képező termék a „termékszintézissel és/vagy hidrogénezéssel előállított, nem fosszilis eredetű zsírsav‑monoalkil‑észterek és/vagy paraffingázolajok akár tisztán, akár keverék formájában (közismert nevén »biodízel«)” (a továbbiakban: kérdéses termék).

10 Az Indonéziában gyártott biodízel elsődlegesen nyers pálmaolajból (a továbbiakban: CPO) kinyert pálmaolaj‑metil‑észter (a továbbiakban: PME). Ezzel szemben az Unióban előállított biodízel ehelyett főként repce‑metil‑észterből (a továbbiakban: RME) áll, de készülhet más alapanyagból is, ideértve a CPO‑t is.

11 A PME és az RME egyaránt a zsírsav‑monoalkil‑észterek kategóriájába tartozik. Az „észter” kifejezés a növényi olajok átészterezésére, azaz az olaj alkohollal való keverésére utal, amelynek következtében biodízel és melléktermékként glicerin keletkezik. A „metil” kifejezés a metanolra, a szóban forgó folyamatban leggyakrabban használt alkoholra utal. A zsírsav‑monoalkil‑észterekre zsírsav‑metil‑észterekként is szoktak hivatkozni (a továbbiakban: FAME). Bár a PME és az RME is FAME, részben eltérő fizikai és kémiai tulajdonságokkal, így különösen eltérő hidegszűrhetőségi határhőmérséklettel (a továbbiakban: CFPP) rendelkeznek. A CFPP az a hőmérséklet, amelyen egy adott üzemanyag egyes komponensek kristályosodása vagy zselésedése miatt eltömíti az üzemanyagszűrőt. Az RME esetében a CFPP lehet – 14 °C, míg a PME esetében körülbelül 13 °C. A piacon a meghatározott CFPP‑vel rendelkező biodízelt gyakran „FAMEX” alakban írják le, például FAME0 vagy FAME5.

12 A támogatás és a kár vizsgálata a 2017. október 1. és 2018. szeptember 30. közötti időszakra (a továbbiakban: vizsgálati időszak) terjedt ki. A kárra vonatkozó értékelés szempontjából lényeges tendenciák vizsgálata a 2015. január 1‑jétől a vizsgálati időszak végéig tartó időszakra terjedt ki. A Bizottság a vizsgálati időszakot követő adatokat is megvizsgálta, amennyiben ezt indokoltnak tartotta.

13 2019. január 18‑i levelükben a felperesek benyújtották a Bizottság által nekik megküldött szubvencióellenes kérdőívre adott válaszaikat, amelyeket 2019. március 1‑jén kiegészítettek. A Bizottság 2019. március 12‑től 15‑ig, valamint március 22‑én helyszíni ellenőrzéseket végzett a felperesek Indonéziában található helyiségeiben.

14 2019. augusztus 12‑én a Bizottság elfogadta az Indonéziából származó biodízel behozatalára vonatkozó ideiglenes kiegyenlítő vám kivetéséről szóló (EU) 2019/1344 végrehajtási rendeletet (HL 2019. L 212., 1. o.; a továbbiakban: ideiglenes rendelet). A felperesekre alkalmazandó ideiglenes kiegyenlítő vám 18% volt.

15 2019. augusztus 28‑án a felperesek előterjesztették az előzetes értesítés dokumentumaira vonatkozó észrevételeiket. 2019. szeptember 6‑án a Bizottság meghallgatást tartott.

16 2019. október 4‑én a Bizottság közölte azokat a lényeges tényeket és megfontolásokat, amelyek alapján végleges kiegyenlítő intézkedéseket szándékozott bevezetni az Indonéziából származó biodízelre. A felperesek 2019. október 14‑én előterjesztették az azokkal kapcsolatos észrevételeiket. 2019. október 14‑én a meghallgatási tisztviselő jelenlétében és 2019. október 17‑én meghallgatásokra került sor.

17 A szubvencióellenes eljárás végén a Bizottság elfogadta a megtámadott rendeletet, amelyben megerősítette az ideiglenes rendeletben levont következtetéseit. Úgy ítélte meg, hogy az indonéz kormányzat az alaprendelet 3. cikkének 1. pontja értelmében vett támogatások révén támogatta a biodízel‑ágazatot. A Bizottság megállapította, hogy e támogatásra bizonyos programok révén került sor. Többek között arról volt szó, hogy az olajpálma‑telepítési alap, egy közjogi szerv a biodízelt a „Petrofuel‑szervezetek” nevű vállalatoknak szállító biodízelgyártók részére megfizette az ásványi dízelnek az e szervezetek által fizetett referenciaára és a biodízel energiaügyi és ásványi erőforrásokért felelős miniszter által megállapított referenciaára közötti különbözetet. Ezért a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy a kormányzat többek között exportkorlátozások és árszabályozás révén, a PT Perkebunan Nusantara állami vállalatcsoporton (a továbbiakban: PTPN) keresztül kötelezte vagy utasította a CPO – a biodízelgyártók által a biodízel előállítása céljából vásárolt nyersanyag – gyártóit, hogy a megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében szállítsák ezt a nyersanyagot.

18 A felperesekre alkalmazandó végleges kiegyenlítő vám 18% volt.

A felek kérelmei

19 A felperesek azt kérik, hogy a Törvényszék:

– az őket érintő részében semmisítse meg a megtámadott rendeletet;

– a Bizottságot kötelezze az eljárás költségeinek viselésére.

20 Az EBB által támogatott Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

– a keresetet mint megalapozatlant utasítsa el;

– a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről

21 Keresetük alátámasztása érdekében a felperesek lényegében hét jogalapra hivatkoznak, amelyek a következőkön alapulnak:

– az első az alaprendelet 8. cikke (1) és (2) bekezdésének az áralákínálás meghatározása során történő megsértésén;

– a második az alaprendelet 8. cikke (5) bekezdésének az okozati összefüggés elemzése során történt megsértésén;

– a harmadik a Bizottság által vétett nyilvánvaló mérlegelési hibán, amikor arra a következtetésre jutott, hogy támogatás állt fenn, a CPO megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében történő szállítása formájában;

– a negyedik nyilvánvaló mérlegelési hibán és az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontja i. alpontjának és 2. pontjának a Bizottság azon következtetésével kapcsolatos megsértésén, hogy közvetlen transzfer formájában támogatás áll fenn;

– az ötödik az alaprendelet 7. cikkének megsértésén és nyilvánvaló mérlegelési hibán alapul, amelyet a Bizottság követett el az olajpálma‑telepítési alap rendszere által nyújtott előny összegének kiszámítása során;

– a hatodik az alaprendelet 8. cikke (1) bekezdésének és (8) bekezdésének a jelentős kár bekövetkezte lehetősége fennállásának megállapítása során történő megsértésén;

– a hetedik a felperesek védelemhez való jogának megsértésén.

Az első, az alaprendelet 8. cikke (1) és (2) bekezdésének az áralákínálás meghatározása során történő megsértésén alapuló jogalapról

22 Az első jogalap két részre oszlik, amelyeket az EBB által támogatott Bizottság vitat.

Az első jogalap arra alapított első részéről, hogy az áralákínálás meghatározása során nem vették figyelembe a releváns adatok összességét

23 Az első rész keretében a felperesek azt állítják, hogy a Bizottság megsértette az alaprendelet 8. cikkének (1) és (2) bekezdését, mivel az áralákínálás kiszámítása nem tényleges bizonyítékokon alapul, és nem objektív vizsgálat eredménye. Közelebbről, az első kifogásuk keretében arra hivatkoznak, hogy a Bizottság által az áralákínálás kiszámítása céljából alkalmazott első módszer figyelmen kívül hagyja azt a tényt, hogy nem állhat fenn közvetlen verseny az Indonéziából importált PME és az Unióban gyártott PME között, mivel az előbbit biodízelkeverék előállításához használják, a másodikat pedig közvetlenül ásványi dízellel keverik. Második kifogásukban a felperesek azt állítják, hogy a második módszer, amely abban áll, hogy összehasonlítja az Indonéziából származó PME behozatalt és az Unióban gyártott PME eladásait, valamint a 0 °C‑os CFPP‑vel rendelkező, az Unióban gyártott biodízelt (a továbbiakban: FAME0), azt sem veszi figyelembe, hogy az indonéz biodízel nélkülözhetetlen a FAME0 gyártásához, és hogy az magas CFPP szintje miatt az Unió egyes hideg régióiban nem használható. Harmadik kifogásukban a felperesek előadják, hogy a harmadik módszer, amely abban áll, hogy az Indonéziából származó biodízel behozatalának összességét összehasonlítják az ár kiigazítása nélküli teljes uniós biodízel‑értékesítéssel, nem veszi figyelembe a biodízeltípusoknak a CFPP szintjüktől függő árkülönbségeit.

24 Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a közös kereskedelempolitika és különösen a kereskedelempolitikai védintézkedések területén az uniós intézmények széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek az általuk vizsgálandó gazdasági és politikai helyzetek összetettségéből adódóan (2018. október 18‑i Gul Ahmed Textile Mills kontra Tanács ítélet, C‑100/17 P, EU:C:2018:842, 63. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

25 E széles mérlegelési jogkör többek között az uniós gazdasági ágazatnak okozott kár fennállásának a szubvencióellenes eljárás keretében való meghatározására vonatkozik. Az ilyen értékelés bírósági felülvizsgálatának ezért az eljárási szabályok betartásának, a vitatott módszer végrehajtásához kiválasztott tények tényszerű pontosságának, e tények értékelése során a nyilvánvaló mérlegelési hiba kizárásának, illetve a hatáskörrel való visszaélés kizárásának vizsgálatára kell korlátozódnia (lásd analógia útján: 2015. szeptember 10‑i Bricmate ítélet, C‑569/13, EU:C:2015:572, 46. pont; 2021. május 19‑i China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products és társai kontra Bizottság ítélet, T‑254/18, fellebbezés alatt, EU:T:2021:278, 149. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ez a helyzet különösen a szubvencióellenes vizsgálatban azon tényezők meghatározását illetően, amelyek az uniós gazdasági ágazatnak kárt okoznak (lásd analógia útján: 2015. szeptember 10‑i Bricmate ítélet, C‑569/13, EU:C:2015:572, 46. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

26 Azon bizonyítékok Törvényszék általi felülvizsgálata, amelyekre az uniós intézmények megállapításaikat alapítják, nem minősül olyan új tényértékelésnek, amely az intézmények tényértékelése helyébe lép. E felülvizsgálat nem veszi át ezen intézményeknek a kereskedelempolitika területén fennálló széles mérlegelési jogkörét, hanem annak megállapítására korlátozódik, hogy ezen elemek alátámaszthatják‑e az intézmények következtetéseit. Következésképpen a Törvényszéknek nem csupán a hivatkozott bizonyítékok tárgyi valószerűségét, megbízhatóságát és következetességét kell vizsgálnia, hanem azt is ellenőriznie kell, hogy a bizonyítékok tartalmazzák‑e az adott összetett helyzet értékeléséhez figyelembe veendő összes adatot, valamint hogy e bizonyítékok alátámasztják‑e a belőlük levont következtetéseket (2018. október 18‑i Gul Ahmed Textile Mills kontra Tanács ítélet, C‑100/17 P, EU:C:2018:842, 64. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

27 Egyebekben emlékeztetni kell arra, hogy az alaprendelet 8. cikkének (1) bekezdése szerint az uniós gazdasági ágazatot ért kár megállapítását valós bizonyítékra kell alapozni, és a kár megállapítása céljából elvégzendő vizsgálatnak ki kell terjednie egyrészt a támogatott behozatal mennyiségére és a támogatott behozatalnak az Unió piacain forgalmazott hasonló termékek áraira gyakorolt hatásaira, másrészt pedig az ilyen behozatalnak az említett gazdasági ágazatra gyakorolt hatásaira. Ami közelebbről a támogatott behozatalnak az árakra gyakorolt hatását illeti, az alaprendelet 8. cikkének (2) bekezdése előírja annak vizsgálatát, hogy e behozatalok tekintetében az érintett uniós gazdasági ágazatok hasonló termékének az áraihoz képest valóban történt‑e jelentős mértékű áralákínálás, illetve hogy az ilyen behozatal nem csökkenti‑e más módon jelentős mértékben az árakat, vagy nem akadályozza‑e jelentős mértékben olyan áremelés bevezetését, amelynek végrehajtása egyébként megtörténhetett volna (2019. április 10‑i Jindal Saw és Jindal Saw Italia kontra Bizottság ítélet, T‑300/16, EU:T:2019:235, 236. és 237. pont).

28 Az alaprendelet nem határozza meg az áralákínálás fogalmát, és nem ír elő módszert ez utóbbi kiszámítására (2019. április 10‑i Jindal Saw és Jindal Saw Italia kontra Bizottság ítélet, T‑300/16, EU:T:2019:235, 238. pont). Az esetleges áralákínálás meghatározására alkalmazott módszert főszabály szerint az alaprendelet 2. cikkének c) pontja értelmében vett „hasonló termék” szintjén kell alkalmazni, még akkor is, ha az különböző terméktípusokból állhat (lásd analógia útján: 2022. január 20‑i Bizottság kontra Hubei Xinyegang Special Tube ítélet, C‑891/19 P, EU:C:2022:38, 73. és 74. pont; Pitruzzella főtanácsnok Bizottság kontra Hubei Xinyegang Special Tube ügyre vonatkozó indítványa, C‑891/19 P, EU:C:2021:533, 64. pont, amelyet a Bíróság követett ebben az ügyben).

29 A szóban forgó behozatali áralákínálás kiszámítására az alaprendelet 8. cikke (1) és (2) bekezdésének megfelelően az uniós gazdasági ágazatot e behozatalok által ért kár fennállásának megállapítása érdekében kerül sor, és azt szélesebb értelemben e kár értékelése és a kárkülönbözet, vagyis az említett kár megszüntetéséhez szükséges mérték meghatározása érdekében használják. Az említett 8. cikk (1) bekezdése szerinti, a támogatott behozatalra vonatkozó vizsgálat lefolytatására irányuló kötelezettség az érintett termék ára és az említett gazdasági ágazat hasonló termékének az ára közötti tisztességes összehasonlítás lefolytatását írja elő az Unió területén teljesített értékesítések során (2019. április 10‑i Jindal Saw és Jindal Saw Italia kontra Bizottság ítélet, T‑300/16, EU:T:2019:235, 239. pont).

30 Leegyszerűsítve, az intézmények annak eldöntésekor, hogy fennáll‑e az alákínálás, lényegében az uniós árakat vetik össze a kiigazított behozatali árakkal egy százalékban kifejezett alákínálási különbözet kiszámítása érdekében (lásd analógia útján: 2011. október 25‑i Transnational Company „Kazchrome” és ENRC Marketing kontra Tanács ítélet, T‑192/08, EU:T:2011:619, 65. pont).

31 Ebben az összefüggésben meg kell állapítani, hogy az áralákínálás elemzése összetett gazdasági helyzetek értékelését foglalja magában, és hogy a Bizottság széles mérlegelési jogköre kiterjed legalább az elemzés módszerére, az összegyűjtendő adatokra és bizonyítékokra, az áralákínálási különbözet meghatározásához használandó számítási módszerre, valamint a begyűjtött adatok értelmezésére és értékelésére vonatkozó döntésekre (lásd analógia útján: 2022. január 20‑i Bizottság kontra Hubei Xinyegang Special Tube ítélet, C‑891/19 P, EU:C:2022:38, 78. és 107. pont; Pitruzzella főtanácsnok Bizottság kontra Hubei Xinyegang Special Tube ügyre vonatkozó indítványa, C‑891/19 P, EU:C:2021:533, 27–30. pont, amelyet a Bíróság követett ebben az ügyben).

32 Az első jogalap első részét e megfontolásokra tekintettel kell megvizsgálni.

– Az első számítási módszerről

33 A megtámadott rendelet (234) preambulumbekezdése szerint az áralákínálás kiszámításának első módszere „összehasonlította az Indonéziából származó PME‑behozatalt az Európai Unióban előállított PME értékesítésével”, „[a]z alákínálási különbözetek [pedig] 6,0% és 11,6% között voltak”. A megtámadott rendelet (235) preambulumbekezdése rögzíti, hogy „a pontos összehasonlítás az alábbiakra terjedt ki: az Indonéziából származó PME + 13 [CFPP‑n]) és az uniós gazdasági ágazattól származó PME + 10 CFPP‑n”, hogy „[a] +10 CFPP‑n értékesített PME‑t nem keverték el úgy, hogy elérje az említett CFPP‑t”, hogy „[a] biodízelhez az 1 [euró]/t‑nál alacsonyabb költségű adalékanyagot adták hozzá”, valamint, hogy „[a] Bizottság úgy véli, hogy ezen adalékanyag tekintetében nincs szükség kiigazításra, mivel az nem lenne hatással a számításokra”.

34 Az ideiglenes rendelet (293) preambulumbekezdése szerint az összehasonlítás a mintában szereplő uniós gyártók összes értékesítésének körülbelül 20%‑ára terjedt ki.

35 Az ideiglenes rendelet (292) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy ez az összehasonlítás ugyanazon termékre vonatkozik az Indonéziából származó behozatal és az uniós gazdasági ágazat tekintetében, nevezetesen a tisztán pálmaolajból előállított biodízelre. Ezt a felperesek nem vitatják.

36 A Bizottság a megtámadott rendelet (242) preambulumbekezdésében azt is kifejtette, hogy nem észlelt semmilyen árkülönbséget e termékek között. Ezenkívül ugyanebben a preambulumbekezdésben megjegyezte, hogy a tiszta PME‑re vonatkozó jegyzések nem utalnak a termék tényleges CFPP‑értékére, hanem csak a PME‑re. Mivel a felperesek nem terjesztenek elő egyetlen olyan bizonyítékot sem, amely cáfolhatná e megállapításokat, a Bizottság helyesen vonta le azt a következtetést, hogy valamennyi PME‑t hasonló áron értékesítettek, függetlenül a pontos CFPP‑értéküktől. A két termék közötti versenykapcsolatot illetően a megtámadott rendelet (228) preambulumbekezdése megállapítja, hogy a mintában szereplő uniós gyártók értékesítéseinek elemzéséből kiderült, hogy a tiszta PME‑t jelentős mértékben értékesítik közvetlenül az ásványidízel‑finomítóknak, ami közvetlen versenyben áll majd az Indonéziából származó tiszta PME behozatalával. Az a tény, hogy az ideiglenes rendelet (290) preambulumbekezdése szerint a tiszta PME‑t „általában nem” önmagában keverik ásványi dízellel, hanem gyakran először alacsonyabb CFPP‑vel rendelkező más biodízelekkel keverik, hogy CFPP + 5 vagy CFPP 0 keveréket kapjanak, majd ezt keverik ásványi dízellel, nem zárja ki, hogy ezt a terméket közvetlenül ásványidízel‑finomítóknak adják el.

37 Nem támasztják alá bizonyítékok a felperesek azon érvét, amely szerint az importált PME‑t segédanyagként használják biodízel‑keverék előállítására, míg az Unióban gyártott PME‑t közvetlenül az ásványi dízellel keverik, következésképpen a kettő között nem állhat fenn közvetlen verseny, és úgy tűnik, hogy az a megtámadott rendelet téves értelmezésén alapul.

38 Az a tény ugyanis, hogy a megtámadott rendelet (253) preambulumbekezdése megemlíti, hogy az Unióban gyártott PME‑t közvetlenül az olajtársaságok részére értékesítik, nem jelenti azt, hogy az importált PME‑t nem. Ezzel szemben ez a feltételezés kifejezetten szerepel a megtámadott rendelet (228) preambulumbekezdésében, amelyben a Bizottság kifejtette, hogy közvetlen verseny áll fenn a két termék között, rámutatva arra, hogy „[a] mintában szereplő uniós gyártók értékesítéseinek elemzéséből kiderült, hogy a tiszta PME‑t jelentős mértékben értékesítik közvetlenül az ásványidízel‑finomítóknak, ami közvetlen versenyben áll majd az Indonéziából származó tiszta PME behozatalával”. Amint arra a Bizottság helyesen rámutat, az említett rendelet (254) preambulumbekezdése csak annyit állapít meg, hogy „[a] Bizottság nem vitatja, hogy a PME‑t más biodízelekkel való keverés céljából importálják az Unióba”.

39 Ennélfogva a felperesek nem szolgáltak elegendő bizonyítékkal ahhoz, hogy kétségbe vonják az ideiglenes rendeletben szereplő és a megtámadott rendeletben megerősített tényértékelés helytállóságát. Márpedig az ilyen bizonyíték szükséges annak alátámasztásához, hogy valamely intézmény olyan nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, amely a jogi aktus megsemmisítését indokolhatja (lásd: 2014. szeptember 11‑i Gold East Paper és Gold Huasheng Paper kontra Tanács ítélet, T‑444/11, EU:T:2014:773, 62. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

40 A fentiekből következik, hogy a Bizottság az első számítási módszerrel figyelembe vette az összehasonlítandó termékek típusát és fizikai tulajdonságait, valamint azok felhasználását és versenykapcsolatát. Így tisztességes összehasonlítást végzett a kérdéses termék ára és az uniós gazdasági ágazat hasonló termékének ára között az Unió területén történő értékesítések során, amint azt a fenti 29. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat megköveteli.

41 Ennélfogva a felpereseknek az első számítási módszerre vonatkozó érveit el kell utasítani.

– A második számítási módszerről

42 A megtámadott rendelet (245) preambulumbekezdése értelmében az áralákínálás kiszámításának második módszere „kibővítette az Indonéziából származó behozatallal összehasonlított, az Unióban előállított biodízel mennyiségét azáltal, hogy a mintában szereplő uniós gyártók által a FAME0 biodízel‑értékesítést is felvette az összehasonlításba”.

43 A megtámadott rendelet (246)–(248) preambulumbekezdése kimondja:

„(246) A FAME0 uniós értékesítésének az Indonéziából származó PME országos behozatalával való összehasonlítása érdekében a FAME0 uniós értékesítésének árát kiigazították, és ennek eredményeként a PME uniós értékesítésének árszintjére csökkentették, hogy figyelembe vegyék a fizikai tulajdonságok közötti különbségek piaci értékét.

(247) A számítások egyértelművé tétele érdekében a fenti észrevételeket tevők kérésére a fenti árcsökkentés mértéke 100–130 [euró]/tonna volt. Emellett a számítás egyértelművé tétele érdekében az ezen összehasonlítás tárgyát képező uniós gazdasági ágazat összes értékesítésének 55%‑a tartalmazza a PME‑t és a FAME0‑át is […]

(248) Az e módszer szerint megállapított országos alákínálási különbözet 7,4%‑ot tett ki.”

44 A megtámadott rendelet tanulmányozásából kitűnik, hogy a Bizottság kiterjesztette az első számítási módszer során elvégzett összehasonlítás körét annak érdekében, hogy az az uniós gazdasági ágazat értékesítései tekintetében mind a PME‑t, mind pedig a FAME0‑t magában foglalja. E célból a FAME0 árait lefelé igazították ki a PME eladási árában annak érdekében, hogy figyelembe vegyék a fizikai tulajdonságok közötti különbségek piaci értékét.

45 A felperesek azt kifogásolják, hogy a Bizottság nem vette figyelembe azt a tényt, hogy az indonéz biodízel a 0 °C hőmérsékletű CFPP‑vel rendelkező biodízel előállításának alapanyaga, és hogy azt magas CFPP szintje miatt nem lehet alkalmazni az Unió egyes hideg térségeiben. Állításaik alátámasztására a felperesek a WTO vizsgálóbizottságának jelentéseire hivatkoznak, különösen a vizsgálóbizottság EU‑Biodízel (Indonézia) jelentésére, amely a 7.158. pontban rámutatott „a PME és a 0 °C hőmérsékletű CFPP‑vel rendelkező kevert biodízel közötti versenykapcsolat összetettségére, mivel az indonéz PME a kevert biodízel alapanyaga, beleértve a 0 °C hőmérsékletű CFPP‑vel rendelkező kevert biodízelt is”.

46 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a WTO‑t létrehozó megállapodás 1A. mellékletében szereplő, a szubvenciókról és a kiegyenlítő intézkedésekről szóló megállapodás (HL 1994. L 336., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 21. kötet, 80. o.; a továbbiakban: TKI‑megállapodás) e szerv által elfogadott értelmezése nem köti a Törvényszéket a megtámadott rendelet érvényességének mérlegelésében (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2005. március 1‑jei Van Parys ítélet, C‑377/02, EU:C:2005:121, 54. pont; 2019. április 10‑i Jindal Saw és Jindal Saw Italia kontra Bizottság ítélet, T‑300/16, EU:T:2019:235, 103. pont; 2021. május 19‑i China Chamber of Commerce for Import and Export of Machinery and Electronic Products és társai kontra Bizottság ítélet, T‑254/18, fellebbezés alatt, EU:T:2021:278, 419. pont).

47 A Bíróság ugyanakkor azt is hangsúlyozza, hogy a szerződéses kötelezettségek tiszteletben tartásának általános nemzetközi jogi elve (pacta sunt servanda), amelyet a szerződések jogáról szóló, 1969. május 23‑i bécsi egyezmény (kihirdette: az 1987. évi 12. tvr.) 26. cikke rögzít, magában foglalja, hogy az uniós bíróságnak a TKI‑megállapodás értelmezése és alkalmazása során figyelembe kell vennie e megállapodás különböző rendelkezéseinek a WTO Vitarendezési Testülete által elfogadott értelmezését (lásd analógia útján: 2022. január 20‑i Bizottság kontra Hubei Xinyegang Special Tube ítélet, C‑891/19 P, EU:C:2022:38, 32. pont; Pitruzzella főtanácsnok Bizottság kontra Hubei Xinyegang Special Tube ügyre vonatkozó indítványa, C‑891/19 P, EU:C:2021:533, 24. pont, amelyet a Bíróság követett ebben az ügyben). Így semmi nem gátolja a Törvényszéket abban, hogy az alaprendelet azon rendelkezéseinek értelmezésekor, amelyek a TKI‑megállapodás rendelkezéseihez kapcsolódnak, ezen értelmezésekre hivatkozzék (2019. április 10‑i Jindal Saw és Jindal Saw Italia kontra Bizottság ítélet, T‑300/16, EU:T:2019:235, 103. pont).

48 Mindenesetre a Bizottság először is helyesen emelte ki a megtámadott rendelet (251) és (252) preambulumbekezdésében az uniós gazdasági ágazat szerkezetének megváltozását, amely ezentúl szintén gyárt PME‑t. A piaci helyzet így megváltozott a vizsgálóbizottság EU‑Biodízel (Indonézia) jelentésében szereplő, a fenti 45. pontban ismertetett elemzés alapjául szolgáló helyzethez képest.

49 Továbbá a felperesek állításaival ellentétben a megtámadott rendelet (246) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság az összehasonlítás elvégzése érdekében ténylegesen figyelembe vette a fizikai tulajdonságok közötti különbségek piaci értékét, amikor a FAME0 unióbeli értékesítési árát kiigazította. Ezenkívül a felperesek nem kérdőjelezik meg a FAME0 árának a Bizottság általi kiigazítását. Épp ellenkezőleg, ezt a kiigazítást kiindulópontként arra használják, hogy javaslatot tegyenek az Unión belüli összes biodízel‑értékesítés tekintetében fennálló áralákínálással kapcsolatos saját számításuk alátámasztására.

50 Végül a Bizottság a megtámadott rendelet (254) preambulumbekezdésében azt is megállapította, hogy az importált indonéz PME‑t „alapanyagként” használták, és más biodízelekkel keverték, például FAME0 előállításához, és hozzátette, hogy a „PME‑import mennyiségét azonban e behozatalok ára, valamint fizikai tulajdonságai határozzák meg, ezért az importált PME ára árnyomást gyakorol a keverékekre is”. A Bizottság ehhez hozzátette, hogy „[a] PME az egyik legolcsóbb olyan biodízeltípus, amely az egész év során felhasználható az olyan keverékekben, mint a FAME0 és a FAME+5, amelyek az uniós piac jelentős részében felhasználhatók”, valamint hogy „[a] PME‑behozatal így közvetlenül versenghet az EU‑ban előállított más biodízeltípusokkal, amelyeket egyébként ugyanazon keverési eredmény elérése érdekében nagyobb mennyiségben kevernének össze”. Ezenkívül az ideiglenes rendelet (297) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette, hogy az FAME0 gyakran akár 20% PME‑t is tartalmaz

51 Úgy tűnik tehát, hogy a Bizottság elemzésében megfelelően figyelembe vette mind a termékek felhasználását, mind pedig azok versenyviszonyait.

52 Ennélfogva a felperesek nem bizonyítják, hogy a második módszerből következő áralákínálás nyilvánvalóan téves.

– A harmadik számítási módszerről

53 A megtámadott rendelet (256) preambulumbekezdése értelmében az áralákínálás kiszámításának harmadik módszere „összehasonlította az Indonéziából származó biodízel [országos szintű behozatalát] a mintában szereplő uniós gyártók által értékesített biodízel teljes mennyiségé[vel]”, és „[a]z e módszer szerint megállapított országos alákínálási különbözet 17,1%‑ot tett ki”.

54 A Bizottság a megtámadott rendelet (270) preambulumbekezdésében pontosította, hogy ez a számítás az indonéz CFPP13 hőmérsékletű PME‑nek az uniós gazdasági ágazat saját termelésének valamennyi uniós értékesítésével való összehasonlításán alapul, ami magában foglalja a PME‑t is, valamint hogy nem nyújtottak be megalapozott és számszerűsített igényt a kiigazításra vonatkozóan.

55 A felperesek előadják, hogy ez a számítási módszer teljes mértékben figyelmen kívül hagyja a CFPP‑szintek közötti különbséget az indonéz biodízel és az uniós gyártók által értékesített biodízel között, és hangsúlyozzák, hogy a WTO fellebbezési testülete és vizsgálóbizottsága számára fontos, hogy elvégezzék az árak megfelelő összehasonlításának biztosításához szükséges kiigazításokat.

56 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a fenti 46. és 47. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően a TKI‑megállapodás e szervek által elfogadott értelmezése nem köti a Törvényszéket a megtámadott rendelet érvényességének értékelése során, ugyanakkor azt az uniós bíróságnak figyelembe kell vennie.

57 Végeredményben a WTO vizsgálóbizottsága jelezte, hogy „az összehasonlított áraknak meg kell felelniük az összehasonlítható termékeknek és ügyleteknek, ha azt akarjuk, hogy azok megbízhatóan jelezzék az áralákínálás fennállását és mértékét a dömpingelt vagy támogatott behozatalokban a hasonló nemzeti termék árához képest, amelyre ezt követően a behozatal és a nemzeti ágazatnak okozott kár között az okozati összefüggés értékelése érdekében támaszkodni lehet”. Hozzátette, hogy „[a] hatóság mérlegelési jogkörét tovább korlátozza az az általános követelmény […], hogy a kár megállapításának »pozitív bizonyítékokon kell alapulnia, és objektív vizsgálatot kell tartalmaznia«”, és hogy „[a] nem összehasonlítható árak összehasonlítása véleményünk szerint nem felelne meg annak a követelménynek, hogy a vizsgáló hatóság »pozitív bizonyítékokat« »objektív vizsgálatnak« vessen alá”. A vizsgálóbizottság hangsúlyozza, hogy több tényező határozza meg az adott ügylet eladási árát, következésképpen biztosítani kell az árak összehasonlíthatóságát az összehasonlított termékek és ügyletek különböző jellemzői tekintetében. Így az árat meghatározó alapvető tényező a termék fizikai jellemzőiben rejlik, és abban az esetben, ha a vizsgálattal megbízott hatóság „a termékek vagy értékesítési ügyletek »kosara« alapján végzi el az árak összehasonlítását”, a hatóságnak meg kell győződnie arról, hogy az összehasonlított termékcsoportok vagy az összehasonlított ügyletek kellőképpen hasonlóak ahhoz, hogy észszerűen azt lehessen mondani, hogy az árak bármely eltérése »áralákínálás«, nem pedig pusztán a két összehasonlított kosár összetétele különbségeinek eredménye”, azzal, hogy „eltérés esetén a hatóságnak kiigazításokat kell tennie a termék fizikai vagy egyéb jellemzőiben megjelenő releváns különbségek figyelembevétele és korrekciója érdekében” (a WTO vizsgálóbizottságának a „Kína – Az Egyesült Államokból származó brojlertermékekkel szembeni dömpingellenes és kiegyenlítő intézkedések” című, 2013. augusztus 2‑án elfogadott jelentése, WT/DS427/RW, 7.475., 7.476., 7.480. és 7.483. pont).

58 Nem vitatott, hogy a Bizottság az áralákínálás harmadik számítási módszere során nem végzett kiigazításokat. Ennélfogva meg kell vizsgálni, hogy a kérdéses termék ára és az uniós gazdasági ágazat hasonló termékének ára közötti összehasonlítás a fenti 29. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében tisztességes‑e, és hogy a Bizottság nem lépte‑e túl az áralákínálás elemzése során fennálló mérlegelési jogkörét, amely a fenti 31. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében összetett gazdasági helyzetek értékelését vonja maga után.

59 E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Bizottság az ellenkérelmében kifejtette, hogy az uniós gazdasági ágazat hasonló, ezen összehasonlításhoz figyelembe vett terméke 20 °C és 10 °C között ingadozó CFPP‑szinttel rendelkezik. Úgy véli, hogy az ár és a CFPP között nem áll fenn olyan korreláció, amely alapján az arányok eltérése az ár tonnánkénti módosítását eredményezi. Jóllehet a Bizottság meg tudta becsülni a fizikai tulajdonság különbségeinek piaci értékét a FAME0 Unión belüli értékesítése és az Indonéziából származó PME‑behozatal között, és következésképpen ki tudta igazítani a FAME0 eladási árait, azt állítja, hogy nem talált észszerű megközelítést a más típusú biodízelek, például a PME‑alapú biodízel és az 14 C°‑os CFPP‑vel rendelkező biodízel közötti eltéréseket érintő kiigazítások tekintetében.

60 Nem vitatott a felek között, hogy a nyári hónapokban és a melegebb régiókban magasabb CFPP‑szintű biodízeleket lehet értékesíteni, míg a téli hónapokban és a hidegebb régiókban alacsonyabb CFPP‑szintű biodízelekre van szükség. A keverékben felhasznált PME mennyisége tehát az évszaktól és az európai földrajzi helytől függ.

61 A Bizottság ily módon megállapította, hogy a biodízelpiac rendkívül összetett. Nem ért egyet a felperesek azon elemzésével, amely szerint a CFPP szintje minden esetben hatással van az árakra. A CFPP szintje ugyanis akkor van hatással az árakra, ha az évszaktól és a földrajzi elhelyezkedéstől függően különböző CFPP‑szintek versenyezhetnek e piacon. Például a 13 °C‑os CFPP‑vel rendelkező biodízel Európa több régiójában egész évben versenyben áll azzal a biodízellel, amely 10 °C‑os CFPP‑vel rendelkezik. Ugyanakkor az ilyen verseny nem eredményez automatikusan árkülönbséget. Így a Bizottság rámutat arra, hogy a 10 °C‑os CFPP‑vel rendelkező PME uniós értékesítését össze lehetne hasonlítani a 13 °C‑os CFPP‑vel rendelkező indonéz PME behozatalával anélkül, hogy a CFPP szintjei közötti esetleges különbségek figyelembevétele érdekében bármilyen kiigazításra lenne szükség. Ezzel szemben bizonyos éghajlati viszonyok között, például télen, Európa északi részén, a 13 °C‑os CFPP‑vel rendelkező biodízel nem áll versenyben a 10 °C‑os CFPP‑vel rendelkező biodízellel, függetlenül bármilyen árkülönbségtől, mivel a 13 °C‑os CFPP‑vel rendelkező biodízelt e téli körülmények között nem lehet használni. A Bizottság ebből azt a következtetést vonja le, hogy bár a FAME0 – azaz az uniós gyártók által leginkább értékesített termék – esetében szükségesnek ítélték a piaci érték alapján való árkiigazítást, ez nem áll fenn az alacsony CFFP‑szinttel rendelkező más biodízel‑típusok esetében, amelyek az árak szempontjából nem feltétlenül állnak közvetlen versenyben a magasabb CFFP‑szinttel rendelkező biodízelekkel.

62 A Bizottság által szolgáltatott magyarázatokból kitűnik, hogy a harmadik számítási módszerben az árak kiigazításának mellőzéséről szóló döntés objektív körülményeken, nevezetesen az eltérő CFFP‑szinttel rendelkező biodízelek közötti versenyviszonyok összetettségén, az eltérő CFFP‑szinttel rendelkező biodízeleket érintő piaci feltételek közötti különbségen, valamint a CFFP‑szint és az ár közötti közvetlen összefüggés hiányán alapult. E tényezők alkalmasak arra, hogy elfogadható módon megalapozzák a Bizottság következtetéseit, amely a jelen ügyben nem lépte túl az áralákínálás elemzése pontos módszerének meghatározására vonatkozó széles mérlegelési mozgásterét.

63 Ebben az összefüggésben a felperesek nem bizonyították, hogy a kért kiigazítás szükséges volt ahhoz, hogy összehasonlíthatóvá tegye a kérdéses termék árát és az uniós gazdasági ágazat hasonló termékének árát, amint azt az ítélkezési gyakorlat megköveteli (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2012. február 16‑i Tanács és Bizottság kontra Interpipe Niko Tube és Interpipe NTRP ítélet, C‑191/09 P és C‑200/09 P, EU:C:2012:78, 58. pont).

64 E következtetést nem kérdőjelezheti meg az alternatív árak alákínálásának a felperesek által a válaszban javasolt kiszámítása. A felperesek a Bizottság által az ellenkérelemben szolgáltatott információkra támaszkodva az áralákínálás olyan kiszámítását javasolják, amely annak érdekében, hogy figyelembe vegyék a CFFP eltéréseinek minden egyes szintjét, tonnánkénti 10 vagy 13 eurós arányt alkalmaz (vagyis ugyanazon egységenkénti különbséget, mint amelyet a Bizottság állapított meg a 0 °C‑os CFFP‑vel és a 10 °C‑os CFFP‑vel rendelkező biodízel ára között) , és amely mindössze –0,27%‑os átlagos áralákínálást eredményez.

65 Meg kell állapítani, amint azt a felperesek is elismerték a tárgyaláson, hogy e számítási módszer azon a feltételezésen alapul, hogy a 0 °C‑os CFFP‑vel rendelkező termék és a Bizottság által a második számítási módszer keretében elfogadott 10 °C‑os CFFP‑vel rendelkező termék árainak kiigazítása alapul szolgálhat a CFPP‑eltérés egyes szintjeire vonatkozó kiigazítások elvégzéséhez. Márpedig, amint azt a Bizottság a viszonválaszban helyesen hangsúlyozza, a felperesek nem fejtik ki, hogy a 0 °C‑os CFFP és a 10 °C‑os CFFP közötti különbség milyen alapon lenne jellemző valamennyi szintenkénti árkülönbségre. E feltételezés ugyanis nem fogadható el olyan CFPP‑szinteken, amelyek a felperesek által javasolt számításban szereplő 20 °C és 10 °C között váltakoznak, anélkül hogy a felperesek magyarázatot adnának megközelítésük relevanciáját illetően.

66 A felperesek előadják továbbá, hogy először is indokolással ellátott kiigazítás iránti kérelmeket terjesztettek a Bizottság elé, másodszor pedig, hogy noha nem nyújtottak be más számításokat, ez abból ered, hogy a Bizottság nem közölte velük az e célból szükséges információkat. A felperesek azonban beadványaikban nem hivatkoznak a védelemhez való joguk e tájékoztatás hiányából eredő megsértésére.

67 E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a felperesek által felvetett első pont tekintetében az általuk hivatkozott dokumentumokból egyértelműen az következik, hogy a kiigazításra irányuló javaslatuk, valamint az indonéz kormányzat javaslata az áralákínálás első számítási módszerére, valamint a 13 °C‑os CFPP‑vel és a 10 °C‑os CFPP‑vel rendelkező PME közötti összehasonlításra vonatkozott. Ezek a javaslatok tehát nem a harmadik számítási módszerre vonatkoztak, és a felperesek nem magyarázzák meg, hogy miért lennének relevánsak ebben az összefüggésben.

68 A felperesek által felhozott második pontot illetően nem vitatott a felek között, hogy a Bizottság a vizsgálat során a felperesek kérése ellenére nem tette CPP‑szintenként hozzáférhetővé az uniós gazdasági ágazat értékesítési tartományait.

69 E tekintetben meg kell állapítani, hogy az ideiglenes rendelet az uniós gazdasági ágazat eladásairól már szolgáltatott CFPP szerinti bontásban információkat. Így az ideiglenes rendelet (295) és (296) preambulumbekezdése, valamint a vitatott rendelet (247) preambulumbekezdése szerint az uniós értékesítések 20%‑ának CFPP‑je 10 °C, az uniós értékesítések 35%‑ának pedig 0 °C (a második módszer alapján megállapított végösszeg, azaz 55%, csökkentve a 10 °C‑os CFPP‑vel rendelkező PME‑nek megfelelő százalékos értékkel, azaz 20%‑kal). Ebből az információból már megállapítható volt, hogy a 10 °C‑os CFPP‑re és a 0 °C‑os CFPP‑re vonatkozó értékesítéseken kívüli uniós értékesítések körülbelül 45%‑ot tettek ki. Egyébiránt a megtámadott rendelet (247) preambulumbekezdésében és az ideiglenes rendelet (295) preambulumbekezdésében szolgáltatott magyarázatok arra engednek következtetni, hogy e 45% nagy része negatív CFPP‑re vonatkozik, amint arra egyébként a felperesek is rámutatnak a keresetlevélben. A felperesek így birtokában voltak azoknak az információknak, amelyek lehetővé tették számukra, hogy megértsék a Bizottság számításait, és ennek alapján alternatíváikat nyújtsanak be e számításokhoz. Ezen érvüket tehát el kell utasítani.

70 Még ha feltételezzük is, hogy a felperesek harmadik módszerre vonatkozó kifogása elfogadható arra tekintettel, hogy a Bizottság tévesen nem végezte el a termékek közötti különbségekből eredő kiigazításokat, az áralákínálás fennállásának Bizottság általi megállapítása, amint azt az első és a második módszer nyilvánvalóvá tette, amelyek eredményeit nem kérdőjelezték meg, továbbra is megalapozott marad. A fenti megfontolásokra tekintettel mindenesetre a felperesek érveit és ennélfogva az első jogalap első részének egészét el kell utasítani.

Az első jogalap arra alapított második részéről, hogy nem az uniós gazdasági ágazat összességében vett termékét illetően határozták meg az áralákínálást, valamint hogy tévesen állapították meg az árnyomás fennállását

71 A két kifogást tartalmazó második rész keretében a felperesek az első kifogásukban azt állítják, hogy a Bizottság nem bizonyította az uniós gazdasági ágazat összességében vett termékére vonatkozó áralákínálást. Második kifogásukban arra hivatkoznak, hogy az Indonéziából származó biodízel behozatala nem gyakorol nyomást az uniós piaci árakra.

– Az összességében vett termékre vonatkozó áralákínálás meghatározásáról

72 Meg kell állapítani, hogy az alaprendelet „Alapelvek” című 1. cikkéből, amelynek (1) bekezdése „bármely olyan [termékre vonatkozik], amelynek az Unióban történő szabad forgalomba bocsátása kárt okoz”, az következik, hogy a szubvencióellenes vizsgálat egy adott termékre vonatkozik. Ezt a „kérdéses terméket” az uniós intézmények e vizsgálat megindításakor határozzák meg. Így az említett rendelet 2. cikkének c) pontja úgy határozza meg a „hasonló terméket”, hogy az azonos, azaz minden szempontból a kérdéses termékkel megegyező termék, vagy ilyen termék hiányában egy másik olyan termékkel megegyező termék, amelynek jellemző tulajdonságai, annak ellenére, hogy nem egyeznek meg minden szempontból a kérdéses termék jellemző tulajdonságaival, nagy hasonlóságot mutatnak a kérdéses termékkel.

73 A támogatott behozatal uniós piacon lévő hasonló termékek árára gyakorolt hatását, amely az alaprendelet 8. cikke (1) bekezdésének a) pontja értelmében a kár meghatározásához szükséges, a „kérdéses termék” alapján kell meghatározni. E hatás meghatározása érdekében e rendelet 8. cikkének (2) bekezdése értelmében többek között azt kell megvizsgálni, hogy „a támogatott behozatal az érintett uniós gazdasági ágazatokra [helyesen: ágazatok] hasonló termékének az áraihoz képest előidézett‑e jelentős mértékű árcsökkentést [helyesen: áralákínálást]”.

74 A „kérdéses terméknek” az uniós intézmények által a vizsgálat megindításakor javasolt meghatározása – amelyre a „hasonló termék” fogalma utal – alapján kerül kiszámításra az áralákínálás (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2017. április 5‑i Changshu City Standard Parts Factory és Ningbo Jinding Fastener kontra tanács ítélet, C‑376/15 P és C‑377/15 P, EU:C:2017:269, 57. pont).

75 Az ítélkezési gyakorlat szerint az alaprendelet önmagában nem írja elő, hogy a „kérdéses termék” fogalma szükségszerűen egy teljesen homogénnek minősülő és hasonló termékekből álló termékre vonatkozzon (lásd analógia útján: 2016. március 17‑i Portmeirion Group ítélet, C‑232/14, EU:C:2016:180, 42. pont). A „kérdéses terméknek” a vizsgálat megindításakor történő meghatározása nem tiltja meg az uniós intézmények számára, hogy e terméket különböző terméktípusokra vagy ‑modellekre bontsa, és hogy a termékek uniós piaci ára és az importár modellenkénti vagy típusonkénti összehasonlítására alapítson, modellenként vagy típusonként (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2017. április 5‑i Changshu City Standard Parts Factory és Ningbo Jinding Fastener kontra Tanács ítélet, C‑376/15 P és C‑377/15 P, EU:C:2017:269, 59. pont).

76 A felperesek azt állítják, hogy a Bizottságnak az összességében vett „kérdéses termékre” vonatkozó áralákínálás megállapítására irányuló kötelezettsége alapulhat a 2017. április 5‑i Changshu City Standard Parts Factory és Ningbo Jinding Fastener kontra Tanács ítéletből (C‑376/15 P és C‑377/15 P, EU:C:2017:269, 60. pont) levont következtetések analógia útján történő alkalmazásán.

77 Ugyanakkor a 2017. április 5‑i Changshu City Standard Parts Factory és Ningbo Jinding Fastener kontra Tanács ítéletből (C‑376/15 P és C‑377/15 P, EU:C:2017:269, 60. pont) levont, az Európai Unióban tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről szóló, 2016. június 8‑i (EU) 2016/1036 európai parlamenti és tanácsi rendeletre (HL 2016. L 176., 21. o.) vonatkozó következtetések nem ültethetők át a dömpingelt behozatal által az uniós ágazat áraira gyakorolt hatások elemzésére, amelyet e rendelet 3. cikkének (2) és (3) bekezdése ír elő, amelyeknek az alaprendeletben szubvencióellenes szempontból a 8. cikk (1) és (2) bekezdése felel meg. Rá kell ugyanis mutatni arra, hogy a dömpingkülönbözet meghatározása és a dömpingelt behozatal uniós gazdasági ágazat áraira gyakorolt hatásának a kár meghatározása céljából történő elemzése között alapvető különbség áll fenn, amely abból következik, hogy ez az elemzés nem ugyanazon vállalkozás eladásainak összehasonlítását foglalja magában, mint a dömpingkülönbözet meghatározása során, amelyet az érintett exportáló gyártó adatai alapján számolnak ki, hanem több vállalkozásét, azaz a mintába bevont exportáló gyártókét és az uniós gazdasági ágazatba tartozó, a mintába bevont vállalkozásokét (2022. január 20‑i Bizottság kontra Hubei Xinyegang Special Tube ítélet, C‑891/19 P, EU:C:2022:38, 150–159. pont; Pitruzzella főtanácsnok Bizottság kontra Hubei Xinyegang Special Tube ügyre vonatkozó indítványa, C‑891/19 P, EU:C:2021:533, 136–139. pont, amelyet a Bíróság követett ebben az ügyben). Ugyanez a következtetés értelemszerűen érvényes akkor is, ha a szubvencióellenes alaprendelet alapján áralákínálás megállapításáról van szó. A 2017. április 5‑i Changshu City Standard Parts Factory és Ningbo Jinding Fastener kontra Tanács ítéletből (C‑376/15 P és C‑377/15 P, EU:C:2017:269) levont következtetések tehát nem ültethetők át a jelen jogvitára.

78 A jelen ügyben a megtámadott rendelet (27) preambulumbekezdése a kérdéses termék meghatározása céljából az ideiglenes rendelet (31)–(37) preambulumbekezdésére utal (lásd a fenti 9–11. pontot).

79 A felperesek arra hivatkoznak, hogy az első számítási módszer keretében a Bizottság az áralákínálást csak a mintában szereplő uniós gyártók összértékesítésének 20%‑ában határozta meg. Egyébiránt a második számítási módszer keretében az áralákínálás elemzése hiányos, mivel nem veszi figyelembe az e termékek közötti versenyhelyzet nagy fokú összetettségét, és a mintában szereplő uniós gyártók összértékesítésének csak 55%‑át fedi le, míg a harmadik módszer értelmetlen. Az ilyen megközelítés lehetővé tesz olyan helyzeteket, amelyekben az uniós gazdasági ágazat értékesítéseinek kis százalékát érintő áralákínálás fennállását kivetítik az uniós gazdasági ágazat értékesítéseinek többi részére.

80 Meg kell állapítani, hogy a felperesek ezen érvelésének kiindulópontja az a feltevés, hogy az áralákínálás kiszámításának harmadik módszere, amely összehasonlítja az Indonéziából származó biodízel behozatalát a mintában szereplő uniós gyártók teljes biodízel‑értékesítésével, téves, és hogy a második számítási módszerben, amely hiányosságokat mutat, az áralákínálás elemzése a mintában szereplő uniós gyártók összértékesítésének csak 55%‑át fedi le. Márpedig a fellebbezők erre vonatkozó érveit a Törvényszék által elsődlegesen az első jogalap első részének vizsgálata során kifejtett érvelés elutasította. Meg kell ugyanis állapítani, hogy a Bizottság az áralákínálást először az uniós gyártók értékesítéseinek 20%‑ában, majd 55%‑ában, végül pedig összesített eladásai tekintetében számította ki. Ily módon, amint azt a Bizottság helyesen hangsúlyozza, az uniós értékesítések 20%‑a alapján tett megállapításokra alapozva semmilyen extrapolációra nem került sor.

81 Ennélfogva ezt a kifogást el kell utasítani. Még ha feltételezzük is, hogy a Bizottság tévesen támaszkodott az áralákínálás számításának harmadik módszerére, a felperesek érvelésének akkor sem lehet helyt adni. A két másik módszer alkalmazása ugyanis lehetővé tette a Bizottság számára, hogy az áralákínálás jelentőségét az uniós gyártók eladásainak 55%‑ára, vagyis az értékesítéseknek az egész piac helyzetére jellemző többségére nézve értékelje. A felperesek, akik nem tudták bizonyítani, hogy ez az elemzés nyilvánvalóan hibás, nem hivatkozhatnak tehát érvényesen arra, hogy az áralákínálás számítása nyilvánvalóan téves, mivel az túlzottan részleges, vagy az értékesítések kis százalékát képviselő adatok visszaélésszerű extrapolációjából ered.

– Az árnyomásról

82 A felperesek azt állítják, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy az Indonéziából származó biodízel behozatala nyomást gyakorolhatott az árakra, mivel a PME a 0 °C‑os CFPP‑vel rendelkező biodízelnek csak 20%‑át teszi ki, és az uniós piacon értékesített biodízel 35–45%‑a nullánál alacsonyabb CFPP‑vel rendelkezik. Egyébiránt a megtámadott rendelet 2. táblázata alapján megállapítható, hogy a vizsgálati időszakot követő időszakban a költségcsökkenésnek csak 13%‑át hárították át a vevőkre, bizonyítva ezzel, hogy az Indonéziából származó behozatal semmilyen nyomást nem gyakorol az uniós eladási árakra. A megtámadott rendelet 2. táblázatában és az ideiglenes rendelet 11. táblázatában szereplő elemek elemzése azt mutatja, hogy az uniós gyártók haszonkulcsa –1,8%‑ról 0,4%‑ra nőtt.

83 Előzetesen meg kell állapítani, hogy az alaprendelet 8. cikke (1) bekezdésének a) pontja nem önmagában az áralákínálás uniós árakra gyakorolt hatásának értékelését követeli meg (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2014. december 12‑i Crown Equipment [Suzhou] és Crown Gabelstapler kontra Tanács ítélet, T‑643/11, EU:T:2014:1076, 174. pont [nem tették közzé]), hanem a támogatott behozatal hasonló termékek uniós piaci árára gyakorolt általánosabb hatásának értékelését.

84 Mindenesetre a Bizottság az ideiglenes rendelet 11. táblázatában szereplő, a rendelet (325) preambulumbekezdésében megismételt elemekre támaszkodva az ideiglenes rendelet (328) preambulumbekezdésében megjegyezte, hogy a 10% körüli áralákínálás jelentős leszorító hatást gyakorol az árakra, ami azzal a következménnyel járt, hogy az uniós gazdasági ágazat a vizsgálati időszak alatt nem tudta kihasználni a csökkenő gyártási költségek előnyeit, mivel ezt a költségcsökkenést teljes mértékben tovább kellett hárítania a fogyasztóira, hogy elkerülje még nagyobb piaci részesedés elvesztését.

85 E tekintetben figyelembe kell venni a megtámadott rendelet (325) preambulumbekezdésében szereplő 2. táblázat és az ideiglenes rendelet (325) preambulumbekezdésében szereplő 11. táblázat adatait:

Uniós ágazat (a vizsgálati időszak előtt, alatt és azt követően)

2015 2016 2017 Vizsgálati időszak 2018. október – 2019. június Átlagos értékesítési egységárak az Unióban a teljes piacon (EUR/tonna) 715 765 832 794 790 Termelési egységköltség (EUR/tonna) 728 767 827 791 760





86 Ezekből az adatokból kitűnik, hogy a vizsgálati időszak alatt és után az uniós eladási ár magasabb, mint a termelési költségek. Ez azonban nem zárja ki, hogy az indonéz behozatal nyomást gyakorol az árakra. Ezekből az adatokból ugyanis az is kitűnik, hogy bár a termelési költségek (2017 és a vizsgálati időszak között 4,35%‑os) csökkenése lehetővé tette a költségekhez viszonyított veszteség elkerülését, az uniós gazdasági ágazat árai tovább csökkentek (2017 és a vizsgálati időszak között 4,56%‑kal), ami megerősíti a Bizottságnak a megtámadott rendelet (399) preambulumbekezdésében foglalt azon következtetését, hogy az uniós gazdasági ágazat nem tudta kihasználni a csökkenő költségek előnyeit. Ezenkívül meg kell állapítani, hogy a fenti 85. pontban említett táblázatokban szereplő adatok az uniós értékesítések összességére vonatkoznak, és nem csupán az eladásainak egy bizonyos százalékára, amint azt a felperesek állítják.

87 Mivel ezek az adatok megalapozhatják a Bizottság következtetéseit, meg kell állapítani, hogy a jelen ügyben a Bizottság nem követett el a fenti 25. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében vett nyilvánvaló mérlegelési hibát.

88 A fenti megfontolásokra tekintettel e kifogást, következésképpen pedig az első jogalap egészét el kell utasítani.

A második, arra alapított jogalapról, hogy a megtámadott rendelet az okozati összefüggés elemzése során megsérti az alaprendelet 8. cikkének (5) bekezdését

89 A második jogalap keretében a felperesek azt állítják, hogy a Bizottság az állítólagosan támogatott behozatal és az uniós gazdasági ágazatnak okozott kár közötti okozati összefüggésre vonatkozó elemzését az áralákínálással kapcsolatos téves következtetésre alapította. Ily módon az alaprendelet 8. cikke (1) és (2) bekezdésének a Bizottság által az áralákínálás meghatározása során elkövetett megsértése az említett rendelet 8. cikke (5) bekezdésének megsértését vonja maga után.

90 E tekintetben elegendő megjegyezni, hogy a második jogalap azon a feltételezésen alapul, hogy az áralákínálás számítása során az alaprendelet 8. cikke (1) és (2) bekezdésének megsértésére alapított első jogalapnak helyt adnak. Mivel e jogalapot a Törvényszék teljes egészében elutasította, nem róható fel a Bizottságnak, hogy a megtámadott rendeletben megállapított áralákínálást az uniós gazdasági ágazatra gyakorolt hatásainak értékelése céljából figyelembe vette.

91 Ennélfogva a második jogalapot el kell utasítani.

A harmadik, a Bizottság által vétett nyilvánvaló mérlegelési hibán alapuló jogalapról, amikor arra a következtetésre jutott, hogy a CPO megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében történő szállítása formájában támogatás állt fenn

92 A harmadik jogalap három részre oszlik, amelyeket az EBB által támogatott Bizottság vitat.

A harmadik jogalap első, az alaprendelet 3. cikke 1.a. pontja iv. alpontjának megsértésén és nyilvánvaló mérlegelési hibán alapuló részéről, amennyiben a Bizottság megállapította, hogy az indonéz kormányzat a CPO beszállítóit azzal bízta meg, illetve arra utasította, hogy termékeiket a megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében szállítsák

93 Az első elem keretében a felperesek előadják, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy az indonéz kormányzat a CPO‑beszállítókat azzal bízta meg vagy arra utasította, hogy termékeiket egyrészt exportkorlátozások, másrészt a PTPN, az indonéz kormányzat 100%‑os tulajdonában álló CPO‑gyártó által alkalmazott átlátható „árrögzítés” révén a megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összegért szállítsák.

94 Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az alaprendelet 3. cikke úgy rendelkezik, hogy támogatás akkor áll fenn, ha az annak 1. és 2. pontjában meghatározott feltételek teljesülnek, vagyis ha a származási ország vagy az exportáló ország kormányzata „pénzügyi támogatást” nyújt, és így „előnyt” nyújtanak.

95 Az uniós intézményeket a kereskedelempolitikai védintézkedések területén megillető széles mérlegelési jogkör a ítélkezési gyakorlat alapján (lásd a fenti 24. pontot) annak meghatározására is kiterjed, hogy fennáll‑e az alaprendelet 3. cikkének 1. pontja értelmében vett pénzügyi támogatás (lásd ebben az értelemben: 2012. október 11‑i Novatex kontra Tanács ítélet, T‑556/10, nem tették közzé, EU:T:2012:537, 34. és 35. pont).

96 Az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontjának iv. alpontja értelmében „pénzügyi támogatás” akkor áll fenn, ha a kormányzat „egy magánszervezetet bíz meg az i., ii. és iii. pontban felsorolt olyan feladatok ellátásával”, vagy „utasítja azt ezen feladatok ellátására, amelyek szokásos esetekben a kormányzat feladatai lennének, és ez a gyakorlat valójában nem különbözik a kormányzat által követett szokásos gyakorlattól”.

97 A „megbízás” vagy „utasítás” fogalmakat az alaprendelet nem határozza meg.

98 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint azon kifejezések jelentését és tartalmát, amelyekre az uniós jog semmilyen meghatározást nem ad, az általános nyelvhasználatban elfogadott szokásos jelentés alapján kell meghatározni, figyelembe véve azon szövegkörnyezetet, amelyben e kifejezést használják, és azon szabályozás célkitűzéseit, amelynek e kifejezés részét képezi (lásd ebben az értelemben: 2014. szeptember 3‑i Deckmyn és Vrijheidsfonds ítélet, C‑201/13, EU:C:2014:2132, 19. pont; 2017. április 5‑i Changshu City Standard Parts Factory és Ningbo Jinding Fastener kontra Tanács ítélet, C‑376/15 P és C‑377/15 P, EU:C:2017:269, 52. pont).

99 E tekintetben meg kell állapítani, hogy az alaprendelet 3. cikkének célja a kiegyenlítő vámmal sújtható „támogatás” fogalmának meghatározása.

100 Közelebbről, az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontjának célja a „pénzügyi támogatás” fogalmának oly módon történő meghatározása, hogy kizárja abból azokat a kormányzati intézkedéseket, amelyek nem tartoznak az e rendelkezésben felsorolt kategóriák valamelyikébe. Ebből a szempontból az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontjának i–iii. alpontja felsorolja azokat a konkrét helyzeteket, amelyeket úgy kell tekinteni, mint amelyek egy kormányzat pénzügyi támogatását foglalják magukban, azaz pénzeszközök közvetlen vagy közvetett átadását, az állami bevételek elengedését, valamint áruk vagy szolgáltatások rendelkezésre bocsátását vagy áruk vásárlását, míg az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontja iv. alpontjának második franciabekezdése úgy rendelkezik, hogy egy magánjogi szervezet megbízása vagy utasítása a kormányzat részéről az i., ii. és iii. alpontban felsorolt egy vagy több típusú feladat ellátására egyenértékű az alaprendelet 3. cikkének 1.a) pontja értelmében vett pénzügyi támogatás e kormányzat által való nyújtásával (2019. április 10‑i Jindal Saw és Jindal Saw Italia kontra Bizottság ítélet, T‑300/16, EU:T:2019:235, 106. pont).

101 Ebben az összefüggésben, az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontja iv. alpontjának második franciabekezdése lényegében olyan kijátszás elleni rendelkezésnek minősül, amelynek célja annak biztosítása, hogy a harmadik országok kormányai ne bújhassanak ki a támogatásokra vonatkozó szabályok alól olyan intézkedések elfogadásával, amelyek látszólag stricto sensu nem tartoznak az e rendelet 3. cikke 1.a) pontja i–iii. alpontjának hatálya alá, ugyanakkor gyakorlatilag egyenértékű következményekkel járnak (2019. április 10‑i Jindal Saw és Jindal Saw Italia kontra Bizottság ítélet, T‑300/16, EU:T:2019:235, 106. pont). Ez a WTO fellebbezési testületének a TKI‑megállapodás 1.1.a. cikke 1. pontjának iv. alpontjára vonatkozó értelmezése is, amelynek tartalma hasonló az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontja iv. alpontjának tartalmához (lásd a WTO fellebbezési testületének az „Egyesült Államok – A Koreából származó dinamikus véletlen hozzáférésű félvezető memóriákra (DRAM‑okra) kivetett kiegyenlítő vám vizsgálata” című, 2005. június 27‑én elfogadott jelentését [WT/DS 296/AB/R, 113. pont]).

102 Az általános nyelvhasználatban elfogadott szokásos jelentése szerint a „megbízni” kifejezés jelentése „feladatot vagy hivatalt átadni, meghatalmazni, felhatalmazni, rendelni”. Ily módon az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontja iv. alpontja második franciabekezdésének hatékony érvényesülésének biztosítása érdekében az ítélkezési gyakorlat ezt a kifejezést úgy értelmezte, hogy az alatt „a kormányzat bármely olyan cselekményét kell érteni, amelynek révén közvetlenül vagy közvetve valamely magánjogi szervezetre ruházza az említett rendelet 3. cikke 1.a) pontjának i–iii. alpontja szerinti típusú feladatok végrehajtásával járó felelősséget” (2019. április 10‑i Jindal Saw és Jindal Saw Italia kontra Bizottság ítélet, T‑300/16, EU:T:2019:235, 108. pont). Ebből következik, hogy az „utasítani” kifejezés, amely az általános nyelvhasználatban elfogadott szokásos jelentése szerint „kérni, parancsolni, utasítani, kötelezni, előírni, felszólítani” jelentést hordoz, magában foglalja a kormányzat bármely olyan cselekményét, amely közvetlenül vagy közvetve arra irányul, hogy valamely magánjogi szervezet felett gyakorolja a jogkörét annak érdekében, hogy az az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontjának i–iii. alpontja szerinti típusú feladatot lásson el.

103 Ezenkívül a „megbízás” és az „utasítás” között álló, alternatívát jelölő „vagy” kötőszóból egyértelműen kitűnik, hogy e két cselekményre egymástól függetlenül, de együttesen is sor kerülhet. Ráadásul az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontja iv. alpontjának második franciabekezdése – amely nem korlátozza a „megbízásra” vagy „utasításra” irányuló tevékenység jellegét vagy célját –, valamint a fenti 117. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat – amely a „kormányzat bármely […] cselekményét” figyelembe veszi – értelmezése alapján úgy tűnik, hogy e cselekmény nem feltétlenül egy elszigetelten figyelembe vett aktus vagy intézkedés következménye, hanem azt egyidejűleg több intézkedés együttesen is eredményezheti.

104 E megfontolások fényében kell elemezni a Bizottság azon következtetését, miszerint a kormányzat olyan intézkedésekkel, mint az exportadó és exportilleték, valamint a PTPN‑en keresztül a CPO belföldi árainak tényleges ellenőrzése, arra törekedett, hogy a CPO‑gyártók a megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében szállítsák a CPO‑t az indonéz piacra.

– Az exportadóról és az exportilletékről

105 Az első kifogás keretében a felperesek azt állítják, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy a vizsgálati időszak alatt nullában rögzített exportadó és az exportilleték, amelyet 2018 decemberétől felfüggesztettek, azzal a hatással járt, hogy a CPO‑szállítókat „megbízta” azzal vagy arra utasította, hogy termékeiket a megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében szállítsák. Ezen túlmenően ezen intézkedések célja nem az, hogy a biodízel‑ágazat támogatása érdekében a CPO árait alacsony szinten tartsák. Ezen eredmény csupán másodlagos hatása azon intézkedéseknek, amelyek elsődleges célja a sütőolaj ára stabilitásának biztosítása és az olajpálma‑telepítési alap finanszírozása.

106 Az ideiglenes rendelet (113)–(117) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a jelen esetben az indonéz kormányzat exportadót és exportilletéket vetett ki a CPO‑ra.

107 Az ideiglenes rendelet (87) és (88) preambulumbekezdése szerint az exportadót 1994‑ben vezették be, és a 2016‑os változatában a CPO‑ra, valamint más termékekre, többek között a biodízelre (amelynek adómértéke rendszeresen alacsonyabb volt, mint a CPO‑ra alkalmazott adómérték) vonatkozó progresszív tarifarendszerből állt. Az indonéz exportőrök a kormányzat referenciaárához kapcsolódó adót fizettek a CPO‑export után. Ily módon, amikor az indonéz kormányzat által meghatározott exportár megemelkedett, ugyanez történt a kiviteli vámok esetében is. Amikor a referenciaár tonnánként 750 amerikai dollárnál (USD) alacsonyabb volt, az alkalmazandó exportadó 0% volt. A vizsgálati időszak alatt a CPO ára a 750 USD/tonna küszöbérték alatt maradt, ezért nem kellett exportadót fizetni.

108 Az ideiglenes rendelet (89) preambulumbekezdése szerint az indonéz kormányzat 2015‑ben exportilletéket is kivetett a CPO‑ra és a továbbfeldolgozott termékekre. A vizsgálati időszak alatt ezt az illetéket a CPO esetében tonnánként 50 USD‑ben, a biodízel esetében pedig tonnánként 20 USD‑ben állapították meg.

109 A pénzügyi támogatás fennállásának az ideiglenes rendeletben való megállapítása érdekében, amelynek megállapításait a megtámadott rendelet (a (102)–(161) preambulumbekezdésében) megerősíti, a Bizottság a WTO vonatkozó ítélkezési gyakorlatára alapított elemzést végzett.

110 Ezen elemzés alapján a Bizottság az ideiglenes rendelet (111)–(157) preambulumbekezdésében megállapította, hogy az indonéz kormányzat CPO‑gyártókra irányuló intézkedése olyan intézkedés volt, amellyel „megbízta” vagy „utasította” őket, hogy termékeiket a megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében szállítsák a belföldi felhasználóknak, azért, hogy mesterségesen alacsony árakkal rendelkező belföldi piacot hozzanak létre Indonéziában. A Bizottság ezután a rendelet (160) preambulumbekezdésében megjegyezte, hogy valamennyi indonéziai CPO‑gyártót magánjogi szervezetnek kell tekinteni, és ugyanezen rendelet (162) és (169) preambulumbekezdésében megállapította, hogy ezek a vállalatok a megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében szállítottak CPO‑t a belföldi piacra. Végül ugyanezen rendelet (170) preambulumbekezdésében a Bizottság úgy vélte, hogy az indonéz területen található CPO indonéz biodízel‑ágazat részére történő rendelkezésre bocsátása olyan feladat, amely szokásos esetekben a kormányzatra hárul. A Bizottság ugyanis ugyanebben a preambulumbekezdésben úgy ítélte meg, hogy e feladat körébe tartozik az ország nyersanyagainak az ezen ország vállalkozásai részére történő szállítására vonatkozó jogszabályi feltételek meghatározása azon állam kormánya részéről, amely szuverenitással rendelkezik természeti erőforrásai felett.

111 A szóban forgó elemzéssel a Bizottság megállapította, amint az a megtámadott rendelet (134) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az exportadó és exportilleték révén, a megtámadott rendelet (103), (146) és (157) preambulumbekezdésében foglaltak szerint, más intézkedésekkel együttesen az indonéz kormányzat arra törekedett, hogy elérje, hogy a CPO‑gyártók a megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében szállítsanak CPO‑t az indonéz piacra. Az említett kormányzat ugyanis olyan exportkorlátozási rendszert vezetett be, amely a CPO kivitelét kereskedelmi szempontból nem tette vonzóvá.

112 Azt a tényt, hogy az indonéz kormányzat ilyen rendszert alakított ki és vezetett be, a Bizottság által a megtámadott rendeletben és az ideiglenes rendeletben említett olyan különböző tényezők is alátámasztják, amelyeket a felperesek nem kérdőjeleztek meg.

113 Az ideiglenes rendelet (116) preambulumbekezdésében például megjegyezték, hogy az indonéz kormányzat az exportrendszert közvetlenül a nemzetközi CPO‑árakhoz kötötte, és nem más adatokhoz (mint a termelési szint vagy a környezeti hatás), annak érdekében, hogy befolyásolja az exportáló gyártók által fizetett árakat. Az e preambulumbekezdésben szereplő 1. táblázatból kitűnik, hogy az indonéz kormányzat nyomon követte az árak nemzetközi szintű alakulását, és ezen árak függvényében kiigazította az exportvám mértékét, ami az export jövedelmezőségének csökkenését eredményezte.

114 A Bizottság az ideiglenes rendelet (119) preambulumbekezdésében azt is megjegyezte, hogy az indonéz vám‑ és jövedéki főigazgatóság 2015‑ben nyilvánosan kifejtette, hogy a kiviteli vámok célja az, hogy biztosítsák a nyersanyagok elérhetőségét, és ösztönözzék a belföldi downstream pálmaolaj‑ágazat növekedését, amely ágazatoknak a biodízelgyártás is szerves részét képezi.

115 Az exportilletéket illetően a Bizottság az ideiglenes rendelet (117) preambulumbekezdésében rámutatott, hogy annak 2015‑ös bevezetése egy olyan időszakkal esett egybe, amikor az indonéz árak közel azonosak voltak a világpiaci árakkal, és lehetővé tette a biodízelgyártók számára, hogy alacsonyabb árakon vásároljanak CPO‑t, mint amely egyébként elérhető lett volna. Ezenkívül a megtámadott rendelet (114) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette, hogy ez az illeték finanszírozta az olajpálma‑telepítési alapot, és ténylegesen kizárólag a biodízel‑ágazatot támogatja a támogatások révén.

116 A megtámadott rendelet a (128) és (129) preambulumbekezdésben a vizsgálati időszakot követő két olyan újságcikket is említ, amelyek megerősítik a Bizottság ezen időszakra vonatkozó megállapításait. Így egy 2018. december 19‑i cikkben az indonéz pálmaolaj‑szövetség főtitkára azt vetítette előre, hogy a CPO exportja az exportilleték nullára csökkentését követően megugorhat. Egy független elemző 2018. december 6‑i cikkében úgy ítéli meg, hogy az exportilleték megszüntetése növelni fogja az indonéz pálmaolaj‑termékek exportőreinek versenyképességét, olyan megtakarítások révén, amelyek nagy része valószínűleg a magasabb belföldi CPO‑árakon keresztül áramlik vissza az indonéz mezőgazdasági termelőkhöz.

117 E megfontolások alapján a Bizottság a megtámadott rendelet (118) preambulumbekezdésében jogosan juthatott arra a következtetésre, hogy „az indonéz kormány által bevezetett általános exportkorlátozási rendszer a biodízel‑ágazat javát szolgálja azáltal, hogy mesterségesen alacsonyan tartja a belföldi CPO‑árakat”.

118 E tekintetben a felperesek elsősorban a WTO ítélkezési gyakorlata alapján azt állítják, hogy ezek az exportkorlátozások nem tartoznak az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontjának hatálya alá, mert ezek célja az volt, hogy biztosítsák a sütőolaj helyi keresletét és árstabilitását (az exportadó esetében), illetve az olaj‑pálmatelepítési alap finanszírozását (az exportilleték esetében), és mivel a CPO‑árakra gyakorolt esetleges hatásuk csupán a szabályozás mellékhatása volt. Az indonéz kormányzat az állami források beszedésére irányuló tevékenysége puszta gyakorlásával csupán ösztönző szerepet játszott.

119 Először is, ami a felperesek azon érvelését illeti, hogy az indonéz kormányzat nem játszott aktívabb szerepet a puszta ösztönzésnél, meg kell állapítani, hogy a szóban forgó exportkorlátozások olyan sajátos körülmények között történő elfogadásával, ahol először is az exportadót a CPO nemzetközi áraihoz igazították, és emelték, amikor ezek az árak emelkedtek, másodszor pedig az exportilletéket egy olyan időszakban vezették be, amikor az indonéziai árak szinte azonosak voltak a világpiaci árakkal, az említett kormányzat korlátozta e vállalkozások cselekvési szabadságát azzal, hogy a gyakorlatban leszűkítette üzleti döntéseiket arra vonatkozóan, hogy mely piacon értékesítsék termékeiket (lásd ebben az értelemben: 2019. április 10‑i Jindal Saw és Jindal Saw Italia kontra Bizottság ítélet, T‑300/16, EU:T:2019:235, 124. pont).

120 Másodszor, a felperesek azon érvének, hogy az indonéz kormányzat csupán az állami források beszedésére irányuló tevékenységét végezte, és e tevékenységnek a CPO árára gyakorolt hatása csupán másodlagos hatás volt, nem lehet helyt adni. Amint ugyanis a fenti 111–116. pontból kitűnik, a szóban forgó exportkorlátozásokat más intézkedésekkel együtt azzal a céllal vezették be, hogy biztosítsák az indonéz piacon a CPO‑nak a megfelelőnél alacsonyabb áron történő értékesítését, sőt ezen eredmény elérése érdekében a nemzetközi árakhoz igazították őket. Az a tény, hogy a szóban forgó jogszabály nem említi kifejezetten ezt a célt, nem elegendő e megállapítás érvénytelenítéséhez.

121 Végül a felperesek által e tekintetben a WTO Vitarendezési Testületének ítélkezési gyakorlatára és különösen a WTO Vitarendezési Testülete vizsgálóbizottságának az „Az Egyesült Államok – Az exportkorlátozásokat támogatásként kezelő intézkedések” című, 2001. augusztus 23‑én elfogadott jelentésére (WT/DS 194/R) alapított érveket el kell utasítani. A fenti 46. és 47. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat sérelme nélkül ugyanis ez az ügy annak megállapítására irányult, hogy az Egyesült Államok kiegyenlítő vámok területén fennálló jogszabályai – amelyek Kanada álláspontja szerint valamely termék kivitelét a TKI‑megállapodás, 1.1. cikke a. pontja 1. alpontja értelmében vett „pénzügyi támogatásra” korlátozó, azaz exportkorlátozást képező állami szabályozási fellépésnek minősülnek – összeegyeztethetők‑e ez utóbbi megállapodással. Ennélfogva ez a jogvita nem olyan sajátos exportkorlátozásokra vonatkozott, amelyek ugyanazon céllal hozott intézkedések sorozatának részét képezik, és amelyeket az indonéz vám‑ és jövedéki főigazgatóságnak az alapanyagok rendelkezésre állásának biztosítására és egy meghatározott gazdasági ágazat növekedésének ösztönzésére irányuló célkitűzésre vonatkozó nyilatkozataira tekintettel kell megvizsgálni, amint az a fenti 114. pontban megállapításra került (lásd ebben az értelemben: 2019. április 10‑i Jindal Saw és Jindal Saw Italia kontra Bizottság ítélet, T‑300/16, EU:T:2019:235, 134. pont).

122 Másodsorban, a felperesek azzal érvelnek, hogy az exportkorlátozások nem fosztották meg a CPO‑beszállítókat attól a lehetőségtől, hogy racionális döntést hozzanak, és nem sértették exportképességüket, mivel az indonéziai CPO több mint 70%‑át exportálták.

123 Ennek az érvnek nem lehet helyt adni. Az a tény ugyanis, hogy az indonéz CPO 70%‑át exportálták, nem jelenti azt, hogy a CPO‑gyártók szabadon dönthettek arról, hogy termékeiket exportálják, és ebből megfelelő díjazásra tehettek szert. Ellenkezőleg, amint azt a Bizottság helyesen hangsúlyozza, a CPO‑gyártók először is kielégítették a belső keresletet, amely a megtámadott rendelet (153) preambulumbekezdésében hivatkozott nyilvános források szerint a termelés 30%‑ának felelt meg, és csak ezt követően exportáltak. Ebből következik, hogy e gyártók nem törekedtek arra, hogy termelésük nagyobb részét ott exportálják, ahol az árak magasabbak voltak, mivel az indonéz kormányzat által bevezetett exportkorlátozások szűkítették a lehetséges további exportnyereséget.

124 Harmadsorban, a felperesek előadják, hogy a vizsgálati időszak alatt nullában rögzített exportadó és a 2018. december óta felfüggesztett exportilleték nem tehette lehetővé, hogy a CPO beszállítóit a megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében bízzák meg vagy utasítsák termékeik szállítására.

125 Mindazonáltal, amint azt a fenti 106. és 113. pontban a Törvényszék megállapította, az indonéz kormányzat közvetlenül összekapcsolta az exportvámok rendszerét a CPO nemzetközi áraival. Ebből következik, hogy – amint azt a megtámadott rendelet (113) preambulumbekezdése hangsúlyozza – a piac konkrét körülményeinek tudható be az a tény, hogy a kiviteli vám a vizsgálati időszak alatt nulla volt. A nemzetközi árak alacsony szintje önmagában is elegendő volt ahhoz, hogy a CPO‑gyártókat a belföldi kereslet kielégítésére ösztönözze. Amint azt a Bizottság helyesen hangsúlyozza, ha az indonéz kormányzat szándéka az lett volna, hogy ezt az adót többé ne szedje be, akkor azt hatályon kívül helyezték volna.

126 Az exportilletéket illetően nem vitatott, hogy azt a vizsgálati időszak alatt beszedték, és hogy azt a CPO esetében tonnánként 50 USD‑ben, a biodízel esetében pedig tonnánként 20 USD‑ben állapították meg. Az, hogy ezt az illetéket a felperesek állításának megfelelően a vizsgálati időszakot követően, azaz 2018 decemberében felfüggesztették, nincs hatással a Bizottság által ezen időszakra vonatkozóan a megtámadott rendeletben levont következtetések érvényességére.

127 Negyedsorban, a felperesek arra hivatkoznak, hogy a Bizottság azzal is megsértette az alaprendelet 15. cikke (1) bekezdésének második albekezdését, hogy kiegyenlítő intézkedéseket vezetett be annak ellenére, hogy az exportadót és az exportilletéket „visszavonták”, vagy hogy a szubvencióellenes intézkedések elfogadásának időpontjában azok immár az e cikk értelmében vett semmilyen előnnyel nem jártak az érintett exportőrök számára.

128 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az alaprendelet 15. cikke az (1) bekezdésének második albekezdésében előírja, hogy a kiegyenlítő intézkedést nem kell megtenni, amennyiben bizonyítást nyer, hogy a támogatást visszavonták, vagy az nem juttatja előnyhöz az érintett exportőröket.

129 Az említett cikk szövege alapján kitűnik, hogy a felperesek érvelése annak téves értelmezésén alapul. Valójában, még ha feltételeznénk is, hogy az exportadót és az exportilletéket „visszavonták”, amint azt a felperesek állítják, ez csak azt jelentené, hogy megszűnt az indonéz kormányzat rendelkezésére álló egyik olyan eszköz, amelynek célja a PTPN általi árrögzítéssel és a CPO‑gyártóknak nyújtott támogatásokkal együtt a CPO megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében történő szállítása. E megszűnés tehát nem vonja maga után a támogatás megszüntetését, amely a CPO megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében történő szállításán kívül (a megtámadott rendelet (102)–(187) preambulumbekezdése) a pénzeszközöknek olajpálma‑telepítési alap közvetítésével történő közvetlen átutalását (a megtámadott rendelet (28)–(101) preambulumbekezdése), valamint a vámszabad területre behozott gépek behozatali vám alóli mentesítését (a megtámadott rendelet (188)–(193) preambulumbekezdése) jelentette. Az sem állapítható meg, hogy e támogatások már nem biztosítottak előnyt az érintett exportőröknek, mivel ez az előny nem az exportvámok mértékétől, hanem azok elrettentő hatásától, valamint attól a ténytől függ, hogy a CPO‑gyártókat egy sor intézkedés, köztük az exportkorlátozások révén „megbízták” azzal vagy utasították arra, hogy a megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében szállítsák a CPO‑t.

130 Ennélfogva az első kifogást el kell utasítani.

– Az árak PTPN általi ellenőrzéséről

131 Második kifogásukban a felperesek azt állítják, hogy a Bizottság megsértette az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontjának iv. alpontját, és nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, amikor megállapította, hogy az indonéz kormányzat a PTPN átlátható „ármegállapítása” révén a CPO‑beszállítókkal szemben „megbízást” vagy „utasítást” adott.

132 Előzetesen emlékeztetni kell arra – amint az az ideiglenes rendelet (91)–(99) és (126) preambulumbekezdéséből, valamint a megtámadott rendelet (120) és (123) preambulumbekezdéséből kitűnik –, hogy a Bizottság a CPO‑beszállítók és a PTPN együttműködésének hiányára tekintettel az alaprendelet 28. cikke (1) bekezdésének rendelkezéseit alkalmazta, és a rendelkezésre álló adatokra támaszkodott következtetései alátámasztása érdekében.

133 Az ítélkezési gyakorlat szerint az alaprendelet 28. cikke lehetővé teszi az intézmények számára a rendelkezésre álló adatok felhasználását, hogy ne veszélyeztessék az uniós kereskedelmi védintézkedések hatékonyságát, valahányszor az uniós intézmények az együttműködés megtagadásával szembesülnek kijátszás megállapítására irányuló vizsgálat keretében (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2017. január 26‑i Maxcom kontra City Cycle Industries ítélet, C‑248/15 P, C‑254/15 P és C‑260/15 P, EU:C:2017:62, 67. pont), anélkül azonban, hogy a rendelkezésre álló legmegfelelőbb adatok felhasználására kötelezné őket (2014. szeptember 11‑i Gold East Paper és Gold Huasheng Paper kontra Tanács ítélet, T‑444/11, EU:T:2014:773, 94. pont). Ebből következik, hogy a Bizottságnak a kereskedelempolitikai védintézkedések területén fennálló széles mérlegelési jogköre a fenti 24. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően akkor is gyakorolható, amikor az alaprendelet 28. cikkének alkalmazásáról van szó.

134 A felperesek elsősorban azt állítják, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, amikor arra a következtetésre jutott, hogy a PTPN mesterségesen alacsony szinten rögzítette a CPO árait. Azt állítják, hogy a PTPN nem rögzítette árait, mivel először is ezeket az árakat napi árverések útján határozták meg, másodszor pedig a belső piacot a CPO vásárlóinak jelentős vásárlóereje jellemezte.

135 E tekintetben az ideiglenes rendelet (128)–(131) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a PTPN 100%‑os kormányzati tulajdonban álló vállalatcsoport, amely különböző árukat termel, köztük CPO‑t.

136 Az ideiglenes rendelet (132) és (133) preambulumbekezdése kifejti, és a felek nem vitatják, hogy a PTPN a CPO‑ja értékesítése érdekében napi árveréseket szervezett. A napi ajánlattételi eljárás megindítása előtt a PTPN meghatározott egy, az adott napra vonatkozó „árelképzelést”, de nem volt köteles elutasítani az „árelképzelés” alatti ajánlatokat.

137 A Bizottság több rendelkezésre álló adat alapján arra a következtetésre jutott, hogy a PTPN mesterségesen alacsony szinten állapította meg a CPO árait. Először is, a megtámadott rendelet (151) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az indonéz kormányzat befolyásolta a PTPN árpolitikájával kapcsolatos döntéseit. Ha a CPO megvásárlásáért kínált ár alacsonyabb volt, mint az aznapra meghatározott „árelképzelés”, a PTPN igazgatósága, amelyben csak az indonéz kormányzat képviseltette magát, dönthetett az ajánlat elfogadásáról, ami rendszeresen megtörtént. Másodszor, a megtámadott rendelet (125) preambulumbekezdéséből és az ideiglenes rendelet (135) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a rendelkezésre álló információkból kiderül, hogy az indonéz kormányzat irányelveit követve a PTPN az utóbbi években veszteséget szenvedett el. Harmadszor, amint az a megtámadott rendelet (122)–(124) preambulumbekezdéséből kitűnik, a Bizottságnak nem sikerült olyan információt beszereznie, amely bizonyította volna, hogy az „árelképzelés” versenyalapú ajánlattételi eljárásból eredő piaci árat tükröz. Épp ellenkezőleg, a CPO belföldi ára valamennyi nemzetközi referenciaértéknél alacsonyabb volt.

138 A fentiek alapján meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát, amikor a rendelkezésre álló tények alapján arra a következtetésre jutott, hogy a PTPN nem racionális piaci szereplőként járt el, és a CPO árát a referenciaérték alatt határozta meg.

139 Ami a felperesek piaci egyensúly hiányára vonatkozó érvét illeti, rá kell mutatni arra, hogy a piacot olyan egyensúlyhiány jellemzi, amely a CPO vásárlói – amelyek „kompenzációs vásárlóerővel” rendelkező nagyvállalkozások – számára kedvező. A Bizottság ezt az ideiglenes rendelet (146) preambulumbekezdésében elismerte. E körülmény azonban nem kérdőjelezheti meg azt a következtetést, amely szerint az indonéz kormányzat a PTPN közvetítésével árrögzítő mechanizmust alkalmazhatott. Amint azt a Bizottság ugyanezen preambulumbekezdésben megjegyezte, anélkül, hogy ezt cáfolták volna, a CPO‑piac másik jellemzője – ezúttal a kínálati oldalon – a nagyszámú kisvállalkozás, többek között az egyéni gazdálkodók közötti széttagoltság volt. Ebben az összefüggésben, miután a PTPN napi árat határozott meg, azon CPO‑beszállítók számára, amelyek egyenként kis piaci részesedéssel rendelkeztek, nagyon nehéz volt magasabb eladási árakat megállapítani a jelentős vásárlóerővel rendelkező vásárlókkal szemben. Ennélfogva el kell utasítani a felperesek azon állításait, amelyek szerint a piac szerkezete megakadályozta a PTPN‑t az árak rögzítésében. Éppen ellenkezőleg, úgy tűnik, hogy ez a piaci struktúra olyan tényező volt, amely lehetővé tette a PTPN számára a CPO árainak rögzítését.

140 Egyébiránt el kell utasítani a felperesek azon állítását, amely szerint a Bizottság megsértette az indokolási kötelezettségét.

141 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis az indokolás hiánya vagy nem megfelelő volta a lényeges eljárási szabályok megsértésére vonatkozó jogalapot képez, amely eltér a határozat indokolásának pontatlanságára vonatkozó jogalaptól, mivel ez utóbbit az uniós bíróság a határozat megalapozottságának vizsgálata keretében vizsgálja meg (2009. június 19‑i Qualcomm kontra Bizottság ítélet, T‑48/04, EU:T:2009:212, 175. pont; 2016. október 18‑i Crown Equipment [Suzhou] és Crown Gabelstapler kontra Tanács ítélet, T‑351/13, nem tették közzé, EU:T:2016:616, 110. pont). Az EUMSZ 296. cikk második bekezdésében előírt indokolásból világosan és egyértelműen ki kell tűnnie a jogi aktust kibocsátó intézmény érvelésének oly módon, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, a hatáskörrel rendelkező bíróság pedig gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét (lásd analógia útján: 2003. szeptember 30‑i Eurocoton és társai kontra Tanács ítélet, C‑76/01 P, EU:C:2003:511, 88. pont; 2014. december 12‑i Crown Equipment [Suzhou] és Crown Gabelstapler kontra Tanács ítélet, T‑643/11, EU:T:2014:1076, 129. pont [nem tették közzé]).

142 Márpedig a jelen ügyben a megtámadott rendelet és az ideiglenes rendelet fenti 135–139. pontban elemzett preambulumbekezdései egyértelműen kifejtik azokat az indokokat, amelyek alapján a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a PTPN nem racionális piaci szereplőként járt el, és a CPO árát a referenciaárak alatti szinten rögzítette. E magyarázatok lehetővé tették a felperesek számára, hogy jogaik védelme érdekében megismerjék a meghozott intézkedés indokait, az uniós bíróság számára pedig azt, hogy gyakorolja felülvizsgálati jogkörét, amint az a fenti 134. és azt követő pontokból kitűnik.

143 Másodsorban, a felperesek előadják, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy az indonéz kormányzat azáltal, hogy teljes átláthatósággal közölte a PTPN napi CPO‑árait, „megbízta” a többi CPO‑szállítót, vagy „utasította” őket arra, hogy a belső piacon a megfelelő nagyságú díjazásnál alacsonyabb összeg ellenében szállítsák termékeiket. A CPO független beszállítóinak árait a jelen ügy ténybeli körülményei, a piac szerkezete és a piaci szereplők döntési szabadságának gyakorlásából kiindulva határozzák meg. A CPO beszállítóinak magatartása a PTPN átláthatóságának „pusztán nem várt következménye”.

144 A megtámadott rendelet (160) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a jelen ügyben a „megbízás” vagy az „utasítás” abban állt, hogy az indonéz kormányzat a PTPN közvetítésével ármeghatározóként járt el az indonéz belföldi piacon, és hogy az összes független CPO‑beszállító követte ezeket az árakat. A Bizottság ugyanis mindenekelőtt megállapította – és a felperesek nem vitatják érvényesen e megállapításokat, amint az a fenti 135–137. pontból kitűnik –, hogy a PTPN mesterségesen alacsony szinten határozta meg a CPO árait. Ezt követően a Bizottság az ideiglenes rendelet (140)–(141) preambulumbekezdésében megjegyezte, hogy a PTPN online platformján továbbra is közzétette a napi ajánlati felhívások eredményét az ajánlati felhívás napján 15 óra 30 perckor, megjelölve a CPO‑ra vonatkozó pontos odaítélési egységárat, valamint hogy a PTPN‑től eltérő CPO‑beszállítók és a CPO vásárlói közötti napi tárgyalásokra, amelyek során a kiindulási ár megegyezett a PTPN által megállapított napi árral, rendszerint azt követően került sor, hogy a PTPN ajánlati felhívásainak eredményei rendelkezésre állnak. A CPO napi ára a belső piacon szorosan tükrözte a PTPN által szervezett napi árverések odaítélési árát, ezenkívül az exportáló gyártók által a nem állami tulajdonban álló CPO‑gyártók részére fizetett egységár a vizsgálati időszak alatt mindig azonos volt az aznapi PTPN‑árral, vagy alacsonyabb volt annál. Végül, amint az a megtámadott rendelet (138) preambulumbekezdéséből kitűnik, e tények olyan összefüggésben következtek be, amelyben az indonéz kormányzat olyan intézkedéseket fogadott el, amelyek korlátozták a beszállítók arra vonatkozó lehetőségét, hogy CPO‑t exportáljanak.

145 Ebben az összefüggésben a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hiba elkövetése nélkül állapította meg, hogy az indonéz kormányzat a fenti 101–103. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében a PTPN által végzett átlátható „árrögzítés” révén a CPO‑beszállítók felé megbízást vagy utasítást adott.

146 Ezen okokból a felperesek érveinek nem lehet helyt adni, következésképpen pedig a harmadik jogalap első részének egészét el kell utasítani.

A harmadik jogalap második, az alaprendelet 3. cikke 1.b) alpontjának megsértésére és nyilvánvaló mérlegelési hibára alapított részéről, amennyiben a Bizottság megállapította, hogy az indonéz kormányzat támogatta a jövedelmeket vagy az árakat

147 A Bizottság úgy véli, hogy a harmadik jogalap második részét el kell utasítani, mivel a felperesek a keresetlevélben a „CPO‑beszállítók” részére biztosított jövedelempótló‑ vagy ártámogató intézkedésre hivatkoznak, míg a Bizottság megállapításai a biodízelgyártóknak nyújtott támogatásra vonatkoznak. A Bizottság azt állítja továbbá, hogy a felperesek által a válasz szakaszában e tekintetben tett pontosítások a Törvényszék eljárási szabályzata 84. cikkének (1) bekezdése értelmében elfogadhatatlanok.

148 E tekintetben meg kell jegyezni, hogy az eljárási szabályzat 76. cikkének d) pontja szerint a keresetlevélnek tartalmaznia kell a jogvita tárgyát és a jogalapok rövid ismertetését, amely információknak egyértelműnek és pontosnak kell lenniük ahhoz, hogy az alperes előkészíthesse érvelését, az uniós bíróság pedig gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét (2018. május 3‑i Sigma Orionis kontra Bizottság ítélet, T‑48/16, EU:T:2018:245, 54. pont). A Bizottság – az általa az ellenkérelemben és a viszonválaszban előadott érvelésre tekintettel – nyilvánvalóan olyan helyzetben volt, hogy megérthette a felperesek által a megtámadott rendelettel szemben megfogalmazott kifogásokat. Ezenkívül azok az alapvető ténybeli és jogi elemek, amelyeken e rész alapul, egységes és érthető módon kitűnnek magából a keresetlevél szövegéből, annak ellenére, hogy e rész címében az szerepel, hogy „a CPO‑beszállítók” részére nyújtanak jövedelempótló‑ vagy ártámogató intézkedést, valamint annak ellenére, hogy tévesen hivatkoznak az ideiglenes rendelet (172) preambulumbekezdésére, amely valójában az alaprendelet 3. cikke 1.a) pontjának iv. alpontja szerinti pénzügyi támogatás fennállására vonatkozik (lásd ebben az értelemben: 2018. július 3‑i Transtec kontra Bizottság ítélet, T‑616/15, EU:T:2018:399, 46. pont). A keresetlevél tehát megfelel az eljárási szabályzat 76. cikke d) pontjában foglalt követelményeknek.

149 Ezenfelül az eljárási szabályzat 84. cikke úgy rendelkezik, hogy az eljárás további részében semmilyen új jogalapot nem lehet felhozni, kivéve, ha az olyan jogi vagy ténybeli helyzetből származik, amely az eljárás során merült fel. Az ítélkezési gyakorlat szerint elfogadhatónak kell azonban nyilvánítani azt a jogalapot, amely a keresetlevélben közvetlen vagy hallgatólagos módon már hivatkozott jogalap kiterjesztésének tekintendő, és ahhoz szorosan kapcsolódik. Valamely jogalap alátámasztása érdekében emelt kifogás esetében hasonló megoldást kell alkalmazni (2013. március 19‑i In’t Veld kontra Bizottság ítélet, T‑301/10, EU:T:2013:135, 97. pont).

150 Márpedig a harmadik jogalap második részére, amely a Bizottságnak a jövedelempótló‑ vagy ártámogató intézkedéssel kapcsolatos megállapításaira vonatkozik, már a keresetlevélben is hivatkoztak. A felperesek által a válaszban az ellenkérelemben tett állításokra adott pontosítások az említett rész egyszerű kiterjesztésének minősülnek, amelyet tehát elfogadhatónak kell tekinteni.

151 A felperesek azt állítják, hogy a Bizottság túlságosan tágan értelmezte az alaprendelet 3. cikke 1.b) pontjának értelmében vett „jövedelempótló‑ vagy ártámogató intézkedés” fogalmát, figyelmen kívül hagyva a WTO ítélkezési gyakorlatát. Ez a fogalom csak a kormányzat közvetlen piaci beavatkozását foglalja magában annak érdekében, hogy valamely termék árát egy adott szinten rögzítsék. A piacra csak közvetett hatást gyakorló intézkedések, mint jelen esetben a PTPN exportkorlátozásai és árközlései, nem tartoznak ebbe a kategóriába. A Bizottság által figyelembe vett egyéb intézkedések sem eredményeztek jövedelempótló‑ vagy ártámogató intézkedést.

152 E tekintetben meg kell állapítani, hogy a felperesek e rész keretében nem az indonéz kormányzat által elfogadott, a Bizottság által az ideiglenes rendelet (188)–(190) preambulumbekezdésében ismertetett intézkedéssorozat fennállását vitatják, amelynek következtetéseit a megtámadott rendelet (169) preambulumbekezdése megerősítette, hanem azoknak az alaprendelet 3. cikke 1.b) pontjának értelmében vett „jövedelempótló támogatásként vagy ártámogatásként” való minősítését.

153 Mivel az alaprendelet nem határozza meg e kifejezést, azt a fenti 98. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően az általános nyelvhasználatban elfogadott szokásos jelentésének megfelelően kell értelmezni, figyelembe véve azon szövegkörnyezetet, amelyben e kifejezést használják, és azon szabályozás célkitűzéseit, amelynek az a részét képezi.

154 Az alaprendelet 3. cikkének célja, hogy meghatározza a „támogatás” fogalmát, amely igazolja a kiegyenlítő vám kivetését. A rendelet 3. cikkének 1.a) pontja kimondja, hogy támogatásnak minősül, ha „pénzügyi hozzájárulás” áll fenn, vagy ha „az 1994. évi GATT XVI. cikke értelmében bármiféle jövedelempótló‑ vagy ártámogató intézkedés alkalmazására kerül sor”. Ebből következik, hogy az alaprendelet 3. cikke 1.b) pontjának az a célja, hogy az a) pontban említett támogatáshoz képest alternatív támogatási formát írjon elő, amint azt az alternatívát jelölő „vagy” kötőszónak az e rendelkezés hatálya kiterjesztése érdekében való használata egyértelműen jelzi.

155 E rendelkezést a támogatás fennállásának meghatározásával összefüggésben használják, és értelmezése céljából kifejezetten visszautal a GATT XVI. cikkére, amelyből kitűnik az uniós jogalkotó azon szándéka, hogy a GATT és a WTO szabályainak alkalmazása terén maga korlátozza a cselekvési szabadságát (lásd ebben az értelemben: 2015. július 16‑i Bizottság kontra Rusal Armenal ítélet, C‑21/14 P, EU:C:2015:494, 40. és 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). E cikk „a jövedelem‑ vagy ártámogatás bármelyik [formájára utal], amely közvetve vagy közvetlenül növeli bármely termék területéről történő kivitelét vagy csökkenti bármely termék területére történő behozatalát”. Ebből következik, hogy e rendelkezés értelmében a „jövedelem‑ vagy ártámogatás” a támogatás egyik formája, és e rendelkezés e támogatás exportra és importra gyakorolt hatásaira összpontosít.

156 Az általános nyelvhasználatban elfogadott szokásos jelentése szerint a „támogatás” kifejezés „segélyt”, „támaszt”, „védelmet”, „alátámasztást” jelent, míg a „támogatási” cselekmény jelentése „fenntartani, hordozni, alátámasztani”, illetve „segíteni, megalapozni, ösztönözni, megtámasztani”. Az alaprendelet 3. cikke 1.b) pontjának, valamint a GATT XVI. cikkének szövegéből kitűnik, hogy ez az eljárás „bármiféle” lehet vagy „bármelyik formát” öltheti, amely megfogalmazás nyitva hagyja a „megjelenést”, a „vetületet”, illetve a „fellépés vagy eljárás módját”. Így a „jövedelempótló‑ vagy ártámogató intézkedés” kifejezést úgy kell értelmezni, hogy az magában foglalja a kormányzat minden olyan tevékenységét, amely közvetlenül vagy közvetve a jövedelmek vagy az árak stabilitásának fenntartására vagy azok emelésére irányul. Az alaprendelet 3. cikke 1.b) pontjában a GATT XVI. cikkére tett utalás magában foglalja e fellépés exportra és importra gyakorolt hatásainak a figyelembevételét is.

157 A jelen ügyben a Bizottság a jövedelempótló‑ vagy ártámogató intézkedés fennállásának megállapítása érdekében az ideiglenes rendeletben – amelynek következtetéseit a megtámadott rendelet (169) preambulumbekezdése megerősíti – megállapította, hogy egy sor intézkedéssel, amelyeket a biodízel‑ágazat fejlesztésének – többek között kötelező keverési követelményeken, valamint az olajpálma‑telepítési alap biodízelgyártók érdekében való létrehozásán keresztül történő – ösztönzése jelentette tágabb összefüggésben vizsgált, nevezetesen a CPO‑ra vonatkozó exportkorlátozások rendszerével, a CPO belföldi piaci árának mesterségesen alacsony szinten történő de facto rögzítésével és a CPO‑gyártók részére nyújtott közvetlen támogatásokkal, amelyekkel a kormányzat célkitűzéseinek való megfelelésre ösztönzik őket, az indonéz kormányzat szándéka az volt, hogy meghatározott eredmény biztosítása érdekében, nevezetesen annak biztosítása céljából, hogy a biodízelgyártók gazdasági előnyre tegyenek szert a mesterségesen alacsony CPO‑árakból, amelyek termelési költségeik körülbelül 90%‑át teszik ki, beavatkozzon a piacba.

158 A Bizottság az ideiglenes rendelet (191) preambulumbekezdésében arra a következtetésre jutott, hogy az indonéz kormányzat ezen intézkedései hozzájárultak a biodízelgyártók által elért jövedelemhez, lehetővé téve számukra, hogy a világpiaci árnál alacsonyabb áron jussanak hozzá a fő nyersanyagukhoz és költségelemükhöz, ami ezt követően mesterségesen magasabb szintű, főként harmadik piacokra történő kivitelből eredő nyereséghez vezetett. A Bizottság azt is megállapította, hogy 2018‑ban jelentősen nőtt a biodízel exportja, amint az az ideiglenes rendelet (192) preambulumbekezdésében szereplő 2. táblázatból is kitűnik. Ezt az elemzést a megtámadott rendelet teljes egészében megerősítette (lásd a megtámadott rendelet (169) preambulumbekezdését).

159 A fenti 154–156. pontban szereplő okfejtésekre tekintettel e megállapításokból az következik, hogy a Bizottság nem sértette meg az alaprendelet 3. cikkének 1.b) pontját, és nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát, amikor megállapította, hogy az indonéz kormányzat által végrehajtott intézkedések a biodízelgyártók javára jövedelempótló támogatásnak vagy ártámogatásnak minősíthetők.

160 A fenti 46. és 47. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatot nem sértve, e megállapítást nem kérdőjelezhetik meg a WTO Vitarendezési Testületének vizsgálóbizottsága által a „Kína – Az Amerikai Egyesült Államokból származó, elektromos acélból készült szemcseorientált síkhengerelt termékek behozatalára alkalmazandó kiegyenlítő és dömpingellenes vámok” című, 2012. november 16‑án elfogadott jelentésében (WT/DS414/R) szereplő, a felperesek által hivatkozott megfontolások. Ebben az ügyben a vizsgálóbizottság úgy ítélte meg, hogy a TKI‑megállapodás 1. cikke 1.1. bekezdése a) pontjának 2. alpontjában szereplő „bár