ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
135

E tekintetben az említett tagállam arra hivatkozott, hogy a Tanács megsértette a 2012/678 felhatalmazáson alapuló határozat 14. cikkének (2) bekezdését, amelynek értelmében a bírságot azon referenciaösszeg alapján kell kiszámítani, amely megfelel azon nagyobb hatás 5%‑ának, amelyet „a valótlan bemutatás a túlzott hiány esetén követendő eljárás […] szerinti adatszolgáltatás releváns évei tekintetében [a] hiány[ra] gyakorol”. E kifejezést ugyanis úgy kell értelmezni, hogy a Tanácsnak először is fel kell mérnie, hogy e valótlan adatszolgáltatások milyen hatást gyakorolnak a hiány szintjére az értesítésben szereplő és ezen adatszolgáltatásokkal érintett évek mindegyike vonatkozásában, ezt követően meg kell határoznia azt az évet, amelynek esetében e hatás a legjelentősebb, és végül kizárólag e hatás alapján kell a referenciaösszeget meghatároznia. A jelen ügyben ezen értelmezésnek arra kellett volna vezetnie a Tanácsot, hogy a referenciaösszeget a Spanyol Királyság által kizárólag a 2011. év vonatkozásában be nem jelentett kiadások (azaz 862 millió euró) alapján határozza meg. Márpedig ezen intézmény az említett referenciaösszeget a 2012. március 30‑i értesítésben szereplő és a valótlan adatszolgáltatásokkal érintett valamennyi év, azaz a 2008–2011. évek vonatkozásában be nem jelentett kiadások (azaz hozzávetőleg 1,9 milliárd euró) alapján határozta meg. Következésképpen igazolt, ha a Bíróság e tévedést úgy orvosolja, hogy a referenciaösszeget (94,65 millió euróról) 43,1 millió euróra, és ennek következtében a bírságot (18,93 millió euróról) 8,62 millió euróra csökkenti.
21

A Banco Santander kezdeményezésére 2011. március 24‑én közjegyző előtt megindították a jelzálog‑biztosíték bírósági úton kívüli érvényesítésére irányuló végrehajtási eljárást, amely 2011. december 15‑én fejeződött be, mikor is a jelzáloggal terhelt lakást a jelzálog‑biztosíték érvényesítése esetére felbecsült értékének 59,7%‑áért odaítélték a hitelezőnek. C. Sánchez López fennmaradó tartozása 13482,97 euró maradt.
C‑144/16. sz. ügy

Município de Palmela

kontra

Autoridade de Segurança Alimentar e Económica (ASAE) – Divisão de Gestão de Contraordenações

(a Tribunal Judicial da Comarca de Setúbal [Spanyolország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„Előzetes döntéshozatal – A műszaki szabványok és szabályok, valamint az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályok terén alkalmazott információszolgáltatási eljárások – 83/189/EGK és 98/34/EK irányelv – Műszakiszabály‑tervezet – Az Európai Bizottságnak való bejelentés – A tagállamok kötelezettségei – Megsértés – Következmények”

Összefoglaló – a Bíróság ítélete (hatodik tanács), 2017. február 1‑je

Jogszabályok közelítése – Információszolgáltatási eljárás a műszaki szabványok és szabályok terén – 83/189 irányelv – Az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó műszaki szabványok és szabályok terén alkalmazott információszolgáltatási eljárás – 98/34 irányelv – Műszaki szabály – Az összes műszakiszabály‑tervezetnek a Bizottsággal való közlésére vonatkozó tagállami kötelezettség – A kötelezettség megsértése – Következmény – A nem közölt szabály magánszemélyekkel szembeni érvényesíthetetlensége – Terjedelem

(A 98/48 irányelvvel módosított 98/34 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 8. cikk, (1) bekezdés; 83/189 tanácsi irányelv, 8. cikk, (1) bekezdés)

Az Osztrák Köztársaság, a Finn Köztársaság és a Svéd Királyság csatlakozásának feltételeiről, valamint az Európai Unió alapját képező szerződések kiigazításáról szóló okmánnyal módosított, a műszaki szabványok és szabályok terén történő információszolgáltatási eljárás megállapításáról szóló, 1983. március 28‑i 83/189/EGK tanácsi irányelv 8. cikkének (1) bekezdését és az 1998. július 20‑i 98/48/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a műszaki szabványok és szabályok terén történő információszolgáltatási eljárás és az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályok megállapításáról [helyesen: a műszaki szabványok és szabályok, valamint az információs társadalom szolgáltatásaira vonatkozó szabályok terén alkalmazott információszolgáltatási eljárás megállapításáról] szóló, 1998. június 22‑i 98/34/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv 8. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy az olyan, be nem jelentett műszaki szabály alkalmazhatatlanságára irányuló szankció, mint amilyen a 2009. május 19‑i Decreto‑Lei no 119/2009 (119/2009. sz. törvényrendelet) által módosított, az 1997. december 27‑i Decreto‑Lei no 379/97 (379/97. sz. törvényrendelet) mellékletét képező Regulamento que estabelece as condições de segurança a observar na localização, implantação, conceção e organização funcional dos espaços de jogo e recreio, respetivamente, equipamento e superfícies de impacto (a játszóterek, a szabadidőparkok, valamint a játszótéri eszközök és az ütközési felületek elhelyezése, kiépítése, tervezése és funkcionális elrendezése során irányadó biztonsági követelmények megállapításáról szóló rendelet) 16. cikkének (1) és (2) bekezdésében szerepel, csak az említett műszaki szabályra vonatkozik, és nem az azt tartalmazó jogszabály egészére.

(vö. 38. pont és a rendelkező rész)
C‑126/16. sz. ügy

Federatie Nederlandse Vakvereniging és társai

kontra

Smallsteps BV

(a Rechtbank Midden‑Nederland [Hollandia] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„Előzetes döntéshozatal – 2001/23/EK irányelv – 3–5. cikk – Vállalkozások átruházása – A munkavállalók jogainak védelme – Kivételek – Fizetésképtelenségi eljárás – »pre‑pack« – A vállalkozás fennmaradása”

Összefoglaló – A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2017. június 22.

Szociálpolitika – Jogszabályok közelítése – Vállalkozások átruházása – A munkavállalók jogainak védelme – 2001/23 irányelv – Hatály – Vállalkozás átruházása, amelyre a fizetésképtelenné nyilvánítást követően, egy azt megelőzően előkészített és közvetlenül a csődeljárás megindítása után meg is valósuló „pre‑pack”‑kel összefüggésben kerül sor – Bennfoglaltság

(2001/23 tanácsi irányelv, 3., 4. cikk, és 5. cikk, (1) bekezdés)

A munkavállalók jogainak a vállalkozások, üzletek vagy ezek részeinek átruházása esetén történő védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 2001. március 12‑i 2001/23/EK tanácsi irányelvet és különösen az 5. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a munkavállalók ezen irányelv 3. és 4. cikkében előírt védelmét továbbra is biztosítani kell olyan helyzetben, mint amilyenről az alapügyben szó van, amelyben a vállalkozás átruházására a fizetésképtelenné nyilvánítást követően, egy azt megelőzően előkészített és közvetlenül a csődeljárás megindítása után meg is valósuló „pre‑pack”‑kel összefüggésben kerül sor, amelynek keretében többek között bíróság által kinevezett, „kirendelni tervezett csődgondnok” vizsgálja az e vállalkozás tevékenységének harmadik személy általi esetleges folytatására vonatkozó lehetőségeket, és előkészíti a közvetlenül a csődeljárás megindítását követően a tevékenység ilyen módon történő folytatásának megvalósítása érdekében megteendő lépéseket, valamint e tekintetben egyébként nem releváns, hogy az ezen „pre‑pack” ügylet célja az eszközök átruházásából származó bevételnek a szóban forgó vállalkozás összes hitelezője számára történő maximalizálására is irányul.

E körülményekre tekintettel – a kérdést előterjesztő bíróság által elvégzendő vizsgálat szükségességét fenntartva – azt kell megállapítani, hogy mivel az ilyen ügylet végső soron nem a vállalkozás felszámolására irányul, az általa követett gazdasági és szociális célkitűzés nem alkalmas sem megmagyarázni, sem igazolni azt, hogy az érintett vállalkozás teljes mértékű vagy részleges átruházása esetén a munkavállalóit megfosztják a 2001/23 irányelv által biztosított jogoktól (lásd analógia útján: 1995. december 7‑iSpano és társai ítélet, C‑472/93, EU:C:1995:421, 28. és 30. pont).

(vö. 50., 59. pont és a rendelkező rész)
C‑436/16. sz. ügy

Georgios Leventis

és

Nikolaos Vafeias

kontra

Malcon Navigation Co. ltd.

és

Brave Bulk Transport ltd.

(a/az l’Areios Pagos [Görögország] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„Előzetes döntéshozatal – Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Joghatóság és a határozatok végrehajtása a polgári és kereskedelmi ügyekben – 44/2001/EK rendelet – 23. cikk – Joghatósági kikötés – Két társaság között kötött szerződésben szereplő, joghatóságról szóló megállapodásra vonatkozó kikötés – Kártérítési kereset – Az egyik társaság képviselőinek jogellenes cselekményekért fennálló egyetemleges felelőssége – E kikötésnek az említett képviselők általi felhívhatósága”

Összefoglaló – A Bíróság ítélete (hetedik tanács), 2017. június 28.

Polgári ügyekben folytatott igazságügyi együttműködés – Joghatóság és a határozatok végrehajtása a polgári és kereskedelmi ügyekben – 44/2001 rendelet – Megállapodás a joghatóságról – Joghatóság kikötéséről szóló megállapodás – Két társaság között kötött szerződésben szereplő joghatósági kikötés – Kikötés, amelyre nem hivatkozhatnak e társaságok egyikének képviselői, hogy vitassák valamely bíróság azon kártérítési kereset elbírálására vonatkozó joghatóságát, amely a felelősségük megállapítására irányul

(44/2001 tanácsi rendelet, 23. cikk, (1) bekezdés)

A polgári és kereskedelmi ügyekben a joghatóságról, valamint a határozatok elismeréséről és végrehajtásáról szóló, 2000. december 22‑i 44/2001/EK tanácsi rendelet 23. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy két társaság között létrejött szerződésben szereplő joghatósági kikötésre nem hivatkozhatnak e társaságok valamelyikének képviselői, hogy vitassák a bíróság azon kártérítési kereset elbírálására vonatkozó joghatóságát, amely a feladataik ellátása során elkövetett, állítólagosan jogellenes cselekményekért fennálló egyetemleges felelősségük megállapítására irányul.

Márpedig a „Brüsszel I” rendelet 23. cikke világosan meghatározza, hogy a hatálya azokra az esetekre korlátozódik, amikor a felek „megállapodtak” egy bíróságban. A Bíróság így megállapította, hogy az eljáró bíróság elsősorban annak in limine litis vizsgálatára köteles, hogy a joghatósági kikötés ténylegesen a felek közötti egyetértés alapján jött‑e létre, aminek egyértelműen és pontosan meg kell nyilvánulnia, és a „Brüsszel I” rendelet 23. cikkének (1) bekezdése által megkövetelt formák feladata e tekintetben annak biztosítása, hogy az egyetértés ténylegesen létrejött (2016. július 7‑iHőszig ítélet, C‑222/15, EU:C:2016:525, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Így a valamely szerződésben foglalt joghatósági kikötés főszabály szerint csak a szerződéskötésbe beleegyezett felek közötti viszonyban fejtheti ki hatását (2015. május 21‑iCDC Hydrogen Peroxide ítélet, C‑352/13, EU:C:2015:335, 64. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

(vö. 33–35., 43. pont és a rendelkező rész)
A Bíróság azt is megállapította, hogy a 95/46 irányelv 3. cikke (2) bekezdésének első francia bekezdésében példálózó jelleggel említett tevékenységek az említett rendelkezésben előírt kivétel hatályát hivatottak meghatározni úgy, hogy e kivétel csak az ott így kifejezetten említett vagy ugyanezen kategóriába tartozónak tekinthető tevékenységekre alkalmazható (lásd: 2003. november 6‑iLindqvist ítélet, C‑101/01 , EU:C:2003:596 , 44. pont).

Az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az, hogy valamely nemzeti bíróság elutasítja a személyes adatoknak a 95/46 irányelvvel biztosított védelmének megsértésére vonatkozó bizonyítékként a vitatotthoz hasonló olyan nyilvántartást, amelyet az érintett személy mutatott be, és amely az utóbbira vonatkozó személyes adatokat tartalmaz, amennyiben e személy ezt a nyilvántartást az ezen adatok kezeléséért felelős jogszerűen megkövetelt hozzájárulása nélkül szerezte meg, kivéve ha az ilyen elutasítást nemzeti jogszabályok írják elő, és az tiszteletben tartja a hatékony jogorvoslathoz való jog lényeges tartalmát, valamint az arányosság elvét.

Így a kérdést előterjesztő bíróságnak ahhoz, hogy a vitatott nyilvántartás bizonyítékként való elutasításának arányosságát értékelje, meg kell vizsgálnia azt, hogy nemzeti jogszabályai az e nyilvántartásban szereplő adatok tekintetében korlátozzák‑e, vagy sem, a 95/46 irányelv 10–12. cikkében kifejtett, a tájékoztatáshoz való jogot és a hozzáférési jogot, valamint azt, hogy az ilyen korlátozás adott esetben indokolt‑e. Továbbá, még akkor is, ha ez az eset áll fenn, és támpontok is állnak is fenn arra nézve, hogy jogos érdek fűződik a szóban forgó nyilvántartás esetleges bizalmas kezeléséhez, a nemzeti bíróságoknak esetről esetre meg kell vizsgálniuk, hogy e támpontok nagyobb súllyal esnek‑e latba mint az egyén jogainak védelméhez fűződő érdek, és hogy az ezen bíróság előtt folyamatban lévő eljárás keretében léteznek‑e az ezen bizalmas kezelés biztosítására szolgáló más eszközök, különösen az ezen nyilvántartásban szereplő más természetes személyek személyes adatait illetően.

(lásd 97., 98. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
Ami az egy több szerződő állam területén teljesített munkaszerződést illeti, amikor nincs a munkavállaló szakmai tevékenységeinek tényleges központja, ahonnan a munkavállaló a munkáltatója felé fennálló kötelezettségeinek lényegét teljesíti, a Bíróság úgy ítélte meg, hogy a Brüsszeli Egyezmény 5. cikkének 1. pontját úgy kell értelmezni, mint amely arra a helyre vonatkozik, ahol, vagy ahonnan a munkavállaló a munkáltatója felé fennálló kötelezettségeinek lényegét teljesíti, tekintettel arra, hogy szükség van mind annak a helynek a meghatározására, amellyel a jogvita a legszorosabb kapcsolatot mutatja annak érdekében, hogy a döntésre legmegfelelőbb bíróság kerüljön kijelölésre, mind a munkavállaló mint a gyengébb szerződő fél megfelelő védelmének biztosítására, és annak az elkerülésére, hogy több bíróság rendelkezzen joghatósággal. Ekképpen hasonló körülmények között a Brüsszel I. rendelet 19. cikke 2. pontjának a) alpontjában szereplő a „munkavállaló szokásos munkavégzési helye” fogalmat úgy kell értelmezni, mint amely arra a helyre vonatkozik, ahol vagy ahonnan a munkavállaló a munkáltatója felé fennálló kötelezettségeinek lényegét teljesíti.

A jelen ügyben, az alapeljárások olyan munkavállalókat érintenek, akiket egy légitársaság a saját vagy a rendelkezésére bocsátott légiutas‑kísérő személyzet tagjaként alkalmazott. Ekképpen azon tagállami bíróság, amelyhez ilyen jogvitákkal fordultak, amennyiben nem tudja kétséget kizáróan meghatározni a „munkavállaló szokásos munkavégzési helyét”, a saját joghatóságának a megvizsgálása végett be kell, hogy azonosítsa azt „a helyet, ahonnan” e munkavállaló a munkáltatója felé fennálló kötelezettségeit elsősorban teljesítette. Amint arra a főtanácsnok indítványának 95. pontjában emlékeztetett, szintén a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy e hely pontos meghatározása céljából a nemzeti bíróságnak valószínűsítő körülmények együttesére kell hivatkoznia.

Amint azt a főtanácsnok indítványának 85. pontjában hangsúlyozta, a közlekedési ágazatbeli munkaviszonyok különleges természetét illetően, a Bíróság a 2011. március 15‑iKoelzsch ítéletben (C‑29/10, EU:C:2011:151, 49. pont), valamint a 2011. december 15‑iVoogsgeerd ítéletben (C‑384/10, EU:C:2011:842, 38–41. pont) számos olyan támpontot határozott meg, amelyeket a nemzeti bíróságok a fent figyelembe vehetnek. E bíróságoknak többek között meg kell állapítaniuk, hogy melyik tagállamban található az a hely, ahonnan a munkavállaló a fuvarozási feladatait végzi, az a hely, ahová a munkavállaló feladatai elvégzését követően visszatér, ahol a feladataival kapcsolatos utasításokat kapja, és a munkáját szervezi, valamint azt a helyet is meg kell határoznia, ahol a munkaeszközök találhatók. E tekintetben az alapeljárásokhoz hasonló körülmények között, és amint azt a főtanácsnok is hangsúlyozta indítványának 102. pontjában, azt is figyelembe kell venni, hogy hol állomásoztak azok a repülőgépek, amelyek fedélzetén a munkát szokásosan végezték.

(vö. 58–61., 63., 64. pont)
Márpedig sem az említett térítésiátalány‑rendszer céljai, sem azon szövegösszefüggés, amelybe a héairányelv 296. cikkének (2) bekezdése illeszkedik, nem támasztja alá azt az álláspontot, hogy a jogalkotó más kizárási okokat is meg kívánt volna engedni.

A 2006/112 irányelv 296. cikkének (2) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy nem képezhetik a mezőgazdasági termelők e rendelkezés értelmében vett csoportját azok a mezőgazdasági termelők, amelyek tekintetében megállapítást nyert, hogy a mezőgazdasági termelőkre vonatkozó közös térítésiátalány‑rendszer tagjaként jelentősen nagyobb összeghez jutnak ahhoz az összeghez képest, amelyet az általános vagy az egyszerűsített hozzáadottértékadó–szabályozás hatálya alá tartozó adóalanyként visszaigényelnének.

E tekintetben a héairányelv 296. cikkének (2) bekezdése nevesíti a mezőgazdasági termelők térítésiátalány‑rendszerből való kizárásának lehetőségeit, kimondva azt, hogy az ilyen kizárás többek között a mezőgazdasági termelők csoportjaira vonatkozhat, anélkül azonban, hogy meghatározná a „mezőgazdasági termelők [csoportjai]” kifejezés fogalmát.

Nem vitatott, hogy e fogalom az érintett mezőgazdasági termelők által végzett tevékenységre utal, amely termelőknek ahhoz, hogy csoportot alkossanak, egy vagy több közös jellemzővel kell bírniuk.

Ugyanakkor a jogbiztonság elvére tekintettel a mezőgazdasági termelők e 296. cikk (2) bekezdésében említett csoportjait a nemzeti jognak vagy adott esetben a nemzeti jogalkotó által e célból felhatalmazott végrehajtó hatóságnak objektív, világos és pontos kritériumok alapján kell meghatároznia. Továbbá, amint azt a főtanácsnok az indítványa 36. pontjában is említette, e kritériumokat előzetesen kell rögzíteni abban az értelemben, hogy azt a csoportot, amelyre a kizárás vonatkozik, a priori és in abstracto kell meghatározni annak érdekében, hogy a mezőgazdasági termelő a rendszerhez való csatlakozásról való esetleges döntésekor képes legyen megítélni, hogy a kizárás körébe tartozó csoporthoz tartozik‑e, és hogy ezt követően továbbra is e csoporthoz fog‑e tartozni.

Ennélfogva a mezőgazdasági termelőnek ex ante kell tudnia elvégezni saját helyzetének egyedi elemzését annak megállapítása céljából, hogy az ezen jogszabályban rögzített objektív kritériumok alapján a termelők olyan csoportjához tartozik‑e, amely ki van zárva a térítésiátalány‑rendszerből. Viszont a mezőgazdasági termelőknek a héairányelv 296. cikkének (2) bekezdésében említett csoportjait nem lehet olyan kritériumra hivatkozással meghatározni, amely nem teszi lehetővé az érintett személyeknek, hogy ilyen egyedi elemzést végezzenek, különben sérülnek a jogi helyzetek egyértelműségére és bizonyosságára vonatkozó követelmények.

(lásd 46–49., 51. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
Amint azonban a héairányelv 18. cikke c) pontjának szövegéből és az e rendelkezés által követett célból is következik, ez az elemzés csak abban az esetben érvényes, ha az érintett személy adóköteles gazdasági tevékenysége megszűnt, és e személy már nem végez adóköteles tevékenységeket.

A Bíróság hangsúlyozta, hogy e 18. cikk c) pontja általában vonatkozik az adóköteles gazdasági tevékenység megszűnésének esetére, anélkül hogy megkülönböztetné e megszűnés okait vagy körülményeit, kivéve a következő pontban említett kivételt, következésképpen magában foglalja az adóköteles gazdasági tevékenységnek az adóalany héanyilvántartásból való törlése miatti megszűnését is (2013. május 8‑iMarinov ítélet, C‑142/12 , EU:C:2013:292 , 26. és 28. pont).

A társaság adóköteles gazdasági tevékenységének megszüntetése esetén, kivéve azt az esetet, ha a héairányelv 19. cikkében foglalt egész vagyont vagy annak egy részét ruházzák át egy társaságra, ezen irányelv a 18. cikkének c) pontjában kifejezetten előírja, hogy ellenérték fejében történő termékértékesítésnek minősíthető a termékek valamely adóalany vagy jogutódja által történő megtartása, ha e termékek korábban adólevonásra jogosítottak.

A közös hozzáadottértékadó‑rendszerről szóló, 2006. november 28‑i 2006/112/EK tanácsi irányelvet úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az olyan nemzeti jogszabály, amelynek értelmében a hozzáadottértékadó (héa)‑nyilvántartásból való kötelező törlés egy olyan társaság esetében, amelynek megszüntetését bírósági határozat rendelte el, azt a kötelezettséget vonja maga után, hogy meg kell állapítani az e társaság megszüntetése időpontjában rendelkezésre álló eszközök után fizetendő vagy előzetesen megfizetett héát, és azt az állam részére be kell fizetni, feltéve hogy e társaság a megszüntetésétől kezdve már nem végez gazdasági tevékenységet.

A 2006/112 irányelvet, különösen pedig annak 168. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti jogszabály, mint amely az alapeljárásban szerepel, és amelynek értelmében a héanyilvántartásból való kötelező törlés egy olyan társaság esetében, amelynek megszüntetését bírósági határozat rendelte el, még akkor is, ha e társaság továbbra is gazdasági tevékenységet folytat a felszámolása alatt, azt a kötelezettséget vonja maga után, hogy meg kell állapítani az e megszüntetés időpontjában rendelkezésre álló eszközök után fizetendő vagy előzetesen megfizetett héát, és azt az állam részére be kell fizetni, és amely jogszabály ezáltal az adólevonási jogot e kötelezettség teljesítésétől teszi függővé.

(lásd: 48. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
Az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló, 2001. május 22‑i 2001/29/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvet, különösen annak 5. cikke (2) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti jogszabály, amely lehetővé teszi valamely vállalkozás számára, hogy szerzői jogi oltalom alatt álló művek magáncélú másolatairól informatikai rendszeren keresztül, felhőmegoldások formájában e vállalkozás aktív beavatkozását igénylő távrögzítő‑szolgáltatást nyújtson magánszemélyek részére a jogosult engedélye nélkül.

A 2001/29 irányelv 3. cikkéből ugyanis az következik, hogy bármiféle nyilvánossághoz történő közvetítést, ideértve az oltalom alatt álló mű vagy teljesítmény rendelkezésre bocsátását is, a jogosult engedélyéhez kell kötni, feltéve hogy – amint ezen irányelv (23) preambulumbekezdéséből kitűnik – a művek nyilvánossághoz való közvetítésének jogát tágan kell értelmezni, hogy az magában foglalja a művek bármilyen vezetékes vagy vezeték nélküli közvetítését, illetve továbbközvetítését, ideértve a sugárzást is. A jelen esetben az alapügyben szereplő szolgáltatások nyújtója rögzíti a sugárzott műsorokat, és az interneten keresztül az ügyfelei rendelkezésére bocsátja azokat. Először is nyilvánvaló, hogy az e szolgáltató által célzott személyek összessége a jelen ítélet 45. pontjában felidézett ítélkezési gyakorlat értelmében vett „nyilvánosságnak” minősül. Másodsorban a műsorszolgáltató szervezet által végzett eredeti közvetítésre, valamint az alapügyben szereplő szolgáltatások nyújtója által megvalósított eredeti közvetítésre különleges műszaki feltételek mellett kerül sor, a védett művek közvetítésének eltérő módját követve, és mindegyiket a nyilvánosságnak szánják (lásd ebben az értelemben: 2013. március 7‑iITV Broadcasting és társai ítélet, C‑607/11, EU:C:2013:147, 39. pont). A hivatkozott közvetítések tehát különböző nyilvánossághoz való közvetítéseknek minősülnek, és ezért mindegyiknek meg kell kapnia az érintett jogok jogosultjainak engedélyét.

(lásd: 40., 46–49., 54. pont és a rendelkező rész)