ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
39

Ezenkívül a Bíróság ezen ítélet 76. pontjában azt is kimondta, hogy ezen irányelvből nem következik, hogy valamely kölcsönszerződés késedelmikamat‑mértéket rögzítő feltételének tisztességtelen jellegéből következő mellőzése vagy megsemmisítése szükségképpen magával vonná e szerződés ügyletikamat‑mértéket kikötő feltételének mellőzését vagy megsemmisítését is, annál is inkább, mert e különböző feltételeket világosan el kell határolni egymástól. A Bíróság e pontban megállapította, hogy a késedelmi kamatok célja az, hogy szankcionálják azt, ha az adós nem teljesíti a kölcsön szerződésben kikötött esedékesség szerinti visszafizetésére vonatkozó kötelezettségét, hogy visszatartsák az adóst a kötelezettségei késedelmes teljesítésétől, és adott esetben ellentételezzék a hitelezőt a fizetési késedelem okán bekövetkező veszteségért. Az említett pontban a Bíróság kifejtette, hogy ezzel szemben az ügyleti kamatok funkciója valamely pénzösszeg hitelező általi rendelkezésre bocsátásának ezen összeg visszafizetéséig terjedő díjazása.
2

E kérelmet a BE, fizetésképtelenségi eljárás alatt álló vállalkozás és DT, e vállalkozás tagja és ügyvezetője, valamint az Administraţia Judeţeană a Finanţelor Publice Suceava (Szucsáva megyei közpénzügyi hatóság, Románia) és a Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Iaşi (jászvásári tartományi pénzügyi főigazgatóság, Románia) (a továbbiakban együttesen: adóhatóságok) és az Accer Ipurl Suceava, a BE felszámolójaként eljárva és az EP között, az adóhatóságok BE fizetésképtelenné nyilvánítását követően elfogadott, a BE által a fizetésképtelenné nyilvánítását megelőző elvégzett, a hozzáadottérték‑adó (héa) bizonyos levonásainak korrekciójára irányuló határozata tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
19

A KN‑nek a „[b]evezető rendelkezéseket” tartalmazó első részében található az „[á]ltalános szabályokat” magában foglaló I. szakasz, amelynek „A Kombinált Nómenklatúra értelmezésére vonatkozó általános szabályok” című A. pontja a következőképpen rendelkezik: „Az áruknak a Kombinált Nómenklatúrába történő besorolására a következő elvek az irányadók. 1. Az áruosztályok, árucsoportok és árualcsoportok címe csak a hivatkozások megkönnyítésére szolgál; jogi szempontból az áruk besorolását a vámtarifaszámokban szereplő árumegnevezések és az azokhoz kapcsolódó, az áruosztályokhoz, illetve az árucsoportokhoz tartozó Megjegyzések alapján, valamint – ha az adott vámtarifaszám vagy Megjegyzés eltérően nem rendelkezik – a következő rendelkezések alapján kell meghatározni. 2. […] b) A vámtarifaszámok szövegében valamely alapanyagra vagy anyagra történő minden hivatkozást úgy kell érteni, hogy az alapanyagnak vagy anyagnak más alapanyaggal vagy anyaggal való keverékére vagy összetételére is vonatkozik. Az egy adott alapanyagból vagy anyagból előállított árura történő minden hivatkozást úgy kell érteni, hogy az a teljes egészében vagy részben ilyen alapanyagból vagy anyagból készült árura is vonatkozik. Az egynél több alapanyagból vagy anyagból álló áruk besorolásánál a 3. szabályban foglalt elvek szerint kell eljárni. 3. Ha a 2. b) szabály alkalmazásából vagy bármely más okból kifolyólag az árut első látásra két vagy több vámtarifaszám alá lehetne besorolni, a besorolást az alábbiak szerint kell elvégezni. a) Azt a vámtarifaszámot, amely az árut legpontosabban határozza meg, előnyben kell részesíteni azokkal a vámtarifaszámokkal szemben, amelyek általánosabb meghatározást tartalmaznak. Ha azonban a két vagy több vámtarifaszám mindegyike csak a kevert vagy összetett árukat alkotó alapanyagok vagy anyagok valamelyikére, illetve a kiskereskedelmi forgalom számára készletben kiszerelt áruk egyes darabjaira vonatkozik, akkor ezeket a vámtarifaszámokat a kérdéses árukra vonatkozóan egyformán pontosnak kell tekinteni még akkor is, ha valamelyik vámtarifaszám teljesebb és pontosabb leírást ad, mint a szóba jöhető többi. b) Az áruk keverékét és azokat a különböző alapanyagokból álló, illetve különböző alkotórészekből előállított összetett árukat, valamint azokat a kiskereskedelmi forgalom számára készletben kiszerelt árukat, amelyek a 3. a) szabály alkalmazásával nem sorolhatók be, aszerint az alapanyag, illetve alkotórész szerint kell besorolni, amelyik az ilyen áru lényeges jellemzőjét meghatározza, ha ez az anyag vagy alkotórész megállapítható. […]”
43

Kétségtelen, hogy e megállapodás 1. cikke értelmében a „Dublin III” rendeletet nemcsak a tagállamok hajtják végre, hanem az Izlandi Köztársaság és a Norvég Királyság is. Így az alapügyben szereplőhöz hasonló helyzetben, amikor az érintett e két harmadik állam egyikében menekült jogállás iránti kérelmet nyújtott be, az a tagállam, amelyhez ez az érintett nemzetközi védelem iránti új kérelmet nyújtott be, az e rendelet 18. cikke (1) bekezdésének c) vagy d) pontjában említett feltételek teljesülése esetén kérheti az Izlandi Köztársaságot vagy a Norvég Királyságot, hogy vegye vissza az említett érintettet.
19

Az Administrativen sad – Plovdiv (plovdivi közigazgatási bíróság) úgy ítélte meg, hogy hogy az eljárás során szerzett információkból az tűnik ki, hogy az ALTI‑nak tudnia kellett volna, hogy a FOTOMAG nem fogja teljesíteni héafizetési kötelezettségét. E tekintetben e bíróság többek között azt állapította meg, hogy az ALTI és a FOTOMAG közötti kapcsolatok valójában meghaladták a szokásos üzleti kapcsolatok keretét, a FOTOMAG soha nem folytatott tevékenységet mezőgazdasági eszközök értékesítésével kapcsolatban, és e területen semmilyen tapasztalattal nem rendelkezett, a FOTOMAG‑nak mezőgazdasági gépek vásárlása céljából pénzt kölcsönző harmadik társaság ügyvezető igazgatója és részvényese az ALTI, illetve a FOTOMAG ügyvezetője volt, az ALTI, a FOTOMAG és az e harmadik társaság közötti banki átutalásokat egy és ugyanazon személy végezte, e harmadik társaság foglalkozott az ALTI, a FOTOMAG valamint azon társaság könyvelésével, amely megszervezte a mezőgazdasági gépeknek az Egyesült Királyságból történő szállítását, és e társaság nyújtotta be az ALTI és a FOTOMAG adóbevallásait. Az említett bíróság mindebből arra a következtetésre jutott, hogy az ALTI és a FOTOMAG célja a törvény kijátszása volt, és a héatörvény 177. cikke (3) bekezdése 2. pontjának, valamint az adózás és a társadalombiztosítás rendjéről szóló törvény 16. cikke (3) bekezdésének együttes rendelkezése értelmében az ALTI nem csak arra volt köteles, hogy maga fizesse meg az adót, hanem arra is, hogy megfizesse azokat a késedelmi kamatokat is, amelyek azért váltak esedékessé, mert a fizetésre kötelezett személy nem fizette meg ezt az adót.
2

E kérelmet a Renesola UK Ltd (a továbbiakban: Renesola) és a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (adó‑ és vámhatóság, Egyesült Királyság) között annak tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő, hogy dömpingellenes és kiegyenlítő vámoknak vetettek ki az Egyesült Királyságba behozott napelemmodulokra.
„(6)

Ez az irányelv […] közelíti a tagállamoknak a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokra vonatkozó jogszabályait, ideértve a fogyasztók gazdasági érdekeit közvetlenül sértő tisztességtelen reklámokat, amelyek ezáltal közvetett módon sértik a jogszerűen eljáró versenytársak gazdasági érdekeit is. Az arányosság elvével összhangban ez az irányelv védi a fogyasztókat az ilyen tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok következményeitől, amennyiben ezek jelentősek, de elismeri, hogy egyes esetekben a fogyasztókra gyakorolt hatás elhanyagolható. Ez az irányelv nem vonatkozik a kizárólag a versenytársak gazdasági érdekeit sértő vagy a kereskedők közötti ügyletekhez kapcsolódó tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatokról szóló nemzeti jogszabályokra, és nem is érinti azokat; a tagállamok – amennyiben úgy kívánják – a szubszidiaritás elvének teljes körű figyelembevételével és [az uniós] joggal összhangban továbbra is maguk szabályozhatják ezeket a gyakorlatokat. […]
3

A 2014/41 irányelv (34) preambulumbekezdése a következőképpen szól: „Hatályánál fogva ez az irányelv kizárólag a bizonyítékgyűjtés célját szolgáló ideiglenes intézkedésekkel foglalkozik. Ennek kapcsán ki kell emelni, hogy a büntetőeljárás során bármely bizonyítékra, többek között a pénzügyi eszközökre is kiterjedhetnek ideiglenes intézkedések, és nem csak bizonyítékgyűjtés, hanem elkobzás céljával is. Az ideiglenes intézkedések két céljának egymástól való megkülönböztetése nem mindig egyértelmű, és hogy az ideiglenes intézkedés célja a büntetőeljárás során is változhat. Ezért alapvető, hogy továbbra is zavartalan legyen a kapcsolat az e téren alkalmazott különféle eszközök között. Továbbá ugyanezen okból annak megítélését, hogy egy elem felhasználható‑e bizonyítékként – így az ENYH céljának megállapítását is – a kibocsátó hatóságra kell bízni.”
12

Miután a Landgericht Frankfurt am Main (Frankfurt am Main‑i regionális bíróság) elutasította a keresetet, az észak‑rajnai gyógyszerészkamara e határozat ellen fellebbezést terjesztett a Oberlandesgericht Frankfurt am Main (Frankfurt am Main‑i regionális felsőbíróság, Németország), amely helyt adott e keresetnek. A DocMorris ekkor felülvizsgálati kérelmet terjesztett a kérdést előterjesztő bíróság, a Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország) elé, amely kérelemben e társaság az első fokon hozott ítélet hatályának visszaállítását kéri.
–

a The Department for Communities in Northern Ireland képviseletében C. Cooley, meghatalmazotti minőségben, segítői: T. McGleenan QC és L. McMahon BL,
6

A 2012/34 irányelv II. melléklete, amely „[a] vállalkozó vasúti társaságok számára nyújtandó szolgáltatások (lásd a 13. cikket)” felsorolását tartalmazza, a 2. pontjában a következőket írja elő: „2. Hozzáférést – ezen belül vasúti összeköttetést – kell biztosítani a következő kiszolgáló létesítményekhez – ha vannak ilyenek –, és az ezen létesítményekben nyújtott szolgáltatásokhoz: a) személypályaudvarok, épületeik és egyéb infrastruktúra, ideértve az utastájékoztató kijelzőket és a megfelelő menetjegykiadó épületeket is; b) áruterminálok; c) rendező pályaudvarok és vonat‑összeállító állomás, ideértve a rendező létesítményeket is; d) tároló vágánycsoport; e) karbantartó létesítmények, kivéve a nagysebességű vonatok és a gördülőállomány egyes további, egyedi létesítményeket kívánó típusai számára kialakított, jelentős karbantartási munkák elvégzésére alkalmas létesítmények; f) egyéb műszaki berendezések, ideértve a tisztító‑ és mosóberendezéseket is; g) vasúti tevékenységekhez kapcsolódó tengeri és belvízi kikötői berendezések; h) segélynyújtó berendezések; i) üzemanyagtöltő berendezések és az ezekben a létesítményekben vételezett üzemanyag, amelynek díja a számlákon elkülönítve szerepel.”
180

E szabályzat 138. cikkének (1) bekezdése, amelyet annak 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, akként rendelkezik, hogy a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Az említett eljárási szabályzat 138. cikkének (3) bekezdése, amelyet ugyanezen szabályzat 184. cikkének (1) bekezdése értelmében a fellebbezési eljárásban is alkalmazni kell, ezenkívül előírja, hogy részleges pernyertesség esetén mindegyik fél maga viseli saját költségeit. Azonban, ha az ügy körülményei alapján indokoltnak látszik, a Bíróság határozhat úgy, hogy a fél saját költségein felül viseli a másik fél költségeinek egy részét is.
32

A Profit Europe behozatali nyilatkozatait illetően a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy kezdetben, 2012. november 19‑ig a szóban forgó gömbgrafitos öntöttvas csőszerelvények és ‑illesztések mindegyikét minden alkalommal temperöntvényből előállítottként jelentették be (KN 73071910 vámtarifaalszám). Ezt követően a 2012. december 19. és 2014. október 27. közötti időszakban az ilyen csőszerelvényeket és ‑illesztéseket 71 alkalommal a KN temperöntvény csőszerelvényekre vonatkozó 73071910 vámtarifaalszáma alatt, nyolcszor pedig a nyomás alatt álló rendszerekben használt csövekre vonatkozó KN 73071110 vámtarifaalszám alatt jelentették be. Végül 2014. október 28‑től a Profit Europe és a Gosselin minden alkalommal úgy jelentette be a szóban forgó csőszerelvényeket és ‑illesztéseket, hogy azok kizárólag a 73071110 vámtarifaalszám alá tartoznak.
8

Ezen irányelv 71. cikke értelmében: „(1) A gyógyszer vényköteles, ha: – közvetlenül vagy közvetve veszélyt jelenthet még akkor is, ha helyesen, de orvosi felügyelet nélkül alkalmazzák, vagy – gyakran és igen széles körben használják helytelenül, amelynek következtében az emberi egészség közvetlenül vagy közvetve veszélybe kerülhet, vagy – olyan anyagokat, illetve azok olyan készítményeit tartalmazza, amelyek hatásmechanizmusa és/vagy mellékhatása még további vizsgálatokat igényel, vagy – általában az orvos rendeli parenterális alkalmazásra. (2) Amennyiben a tagállamok különleges orvosi rendelvényre kiadható gyógyszerek alkategóriáját írják elő, különösen a következő tényezőket veszik figyelembe: – a gyógyszer a hatályos nemzetközi egyezmények értelmében, mint például az Egyesült Nemzetek 1961‑es és 1971‑es egyezménye, kábítószerként vagy pszichotróp anyagként besorolt anyagokat vényköteles mennyiségben tartalmaz, vagy – a gyógyszer helytelen használata esetén a gyógyszerrel való visszaélés veszélye merülhet fel, és gyógyszerfüggőséghez vagy illegális célok érdekében visszaéléshez vezethet, vagy – a gyógyszer olyan anyagot tartalmaz, amely újszerűsége vagy jellemzői miatt óvintézkedésként a második francia bekezdésben említett csoporthoz tartozónak tekinthető. (3) Amennyiben a tagállamok a korlátozott orvosi rendelvényre kiadható gyógyszerek alkategóriáját írják elő, különösen a következő tényezőket veszik figyelembe: – a gyógyszer gyógyszerészeti jellemzői, újszerűsége vagy közegészségügyi jelentősége miatt csak olyan kezelés során alkalmazható, amelyet csak kórházi környezetben lehet elvégezni, vagy – a gyógyszert olyan betegségek kezelésére használják, amelyeket kórházi környezetben vagy intézményekben kell diagnosztizálni, ahol megfelelő diagnosztikai eszközök állnak rendelkezésre, bár az alkalmazást és megfigyelést máshol is el lehet végezni, vagy – a gyógyszer ambuláns betegek számára készült, de használata olyan súlyos mellékhatásokkal járhat, amely adott esetben szükségessé teszi, hogy a készítményt szakorvos rendelje meg, a kezelés során pedig különleges ellenőrzésnek vessék alá a beteget. (4) Az illetékes hatóság eltekinthet az (1), (2) és a (3) bekezdés alkalmazásától, tekintettel a következőkre: a) a legnagyobb egyszeri adagra, a legnagyobb napi adagra, a gyógyszer hatáserősségére, a gyógyszerformára, bizonyos csomagolási formákra; és/vagy b) a felhasználás egyéb meghatározott körülményeire. (5) Amennyiben az illetékes hatóság nem sorolja be a gyógyszereket a 70. cikk (2) bekezdésben említett alcsoportokba, akkor annak meghatározása során, hogy egy gyógyszer vényköteles‑e, mégis figyelembe kell vennie az e cikk (2) és (3) bekezdésében említett szempontokat.”
19

E körülmények között határozott úgy az Oberster Gerichtshof (legfelsőbb bíróság), hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Úgy kell‑e értelmezni [a 650/2012 rendelet] 70. cikkének (3) bekezdését, hogy a bizonyítvány e rendelkezés ellenére lejárati idő nélkül, határozatlan időre kiállított másolata – határozatlan időre érvényes és hatályos, vagy – csak a hiteles másolat kiállításának napjától számított hat hónapig érvényes, vagy – csak egy másik időponttól számított hat hónapig érvényes, vagy – érvénytelen, és a 650/2012 rendelet 63. cikke értelmében vett felhasználásra alkalmatlan? 2) Úgy kell‑e értelmezni [a 650/2012 rendelet] 69. cikkének (3) bekezdésével összhangban értelmezett 65. cikkének (1) bekezdését, hogy a bizonyítvány joghatásai mindazon személyek javára állnak be, akik a bizonyítványban örökösként, hagyományosként, végrendeleti végrehajtóként, illetve hagyatéki gondnokként név szerint szerepelnek, így az a személy is felhasználhatja a 650/2012 rendelet 63. cikke szerinti bizonyítványt, aki annak kiállítását nem maga kérelmezte? 3) Úgy kell‑e értelmezni a 650/2012 rendelet 70. cikkének (3) bekezdésével összhangban értelmezett 69. cikkét, hogy az öröklési bizonyítvány hiteles másolatának joghatását el kell ismerni, ha e másolat az első bemutatásakor még érvényes volt, de a hatóság kérelmezett határozatát megelőzően lejárt, vagy azzal nem ellentétes a nemzeti jog, ha az a bizonyítvány érvényességét a határozat meghozatalának időpontjában is megköveteli?”
15

Annak megvizsgálása érdekében, hogy teljesültek‑e a héalevonásra jogosító feltételek, az adóhatóság jelentős bizonyításfelvételi intézkedéseket alkalmazott az ARGUS Plus és az alapeljárás felperese közötti kapcsolatok fennállásának ellenőrzése érdekében. E tekintetben az adóhatóság két alkalommal is felfüggesztette az utóbbira vonatkozó adóellenőrzést az általa a 904/2010 rendeletben előírt eljárásnak megfelelően két tagállam illetékes hatóságaihoz intézett információ iránti megkeresések miatt annak meghatározása céljából, hogy az ARGUS Plus által a részére kiszámlázott árukat ténylegesen értékesítették‑e.
29

Mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy a héairányelv 392. cikkének nyelvi változatai eltérnek egymástól. E rendelkezés francia nyelvi változata ily módon kizárólag a „levonási jog” hiányára utal, anélkül hogy pontosítaná, hogy e levonási jog hiánya pusztán annak a körülménynek tudható‑e be, hogy az eredeti ügylet nem volt héaköteles, vagy hogy az héaköteles volt, de az ezt követően nem keletkeztetett adólevonási jogot. Ezzel szemben az említett rendelkezés angol változata a „vásárlást terhelő héára” utal, kiemelve, hogy az „nem volt levonható” („the VAT on the purchase was not deductible”), ami arra enged következtetni, hogy az ilyen földterületek átruházása főszabály szerint héaköteles.
50

E tekintetben, először is, a héairányelv 168. cikkéből az következik, hogy a levonási jog érvényesítéséhez az szükséges, hogy egyrészt az érdekelt az ezen irányelv értelmében vett „adóalany” legyen, másrészt pedig hogy az ezen jog keletkezését megalapozó hivatkozott termékeket és szolgáltatásokat az adóalany utóbb adóköteles tevékenységéhez használja fel, és hogy e termékeket és szolgáltatásokat előbb más adóalany értékesítse, illetve nyújtsa (2018. július 5‑iMarle Participations ítélet, C‑320/17, EU:C:2018:537, 26. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2019. július 3‑iThe Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge ítélet, C‑316/18, EU:C:2019:559, 23. pont).
33

2015. január 3‑án RT 11257,14 euró összegre vonatkozó hitelszerződést kötött a Volkswagen Bankkal. 2015. május 23‑án SV ugyanilyen típusú szerződést kötött ugyanezen bankkal 16400 euró összegre vonatkozóan. 2014. július 24‑én BC 7332,34 euró összegre vonatkozó hitelszerződést kötött a Skoda Bankkal (a továbbiakban: a C‑155/20. sz. ügyben szóban forgó szerződések). E hitelszerződések célja magáncélú használatra szánt, RT és CV esetében Volkswagen márkájú, BC esetében Skoda márkájú gépjárművek vásárlásának finanszírozása volt. A gépjárművel eladója egyrészt az Autohaus Kilgus GmbH & Co. KG (a továbbiakban: B eladó), másrészt az Autohaus Humm GmbH (a továbbiakban: C eladó), harmadrészt a Held & Ströhle GmbH & Co. KG (a továbbiakban: D eladó) volt. Az RT által vásárolt gépjármű vételára 15750 eurót, az SV által vásárolt gépjármű vételára 23900 eurót, a BC által vásárolt gépjármű vételára pedig 15940 eurót tett ki. E fogyasztók külön‑külön 5000 euró, 7500 euró, illetve 8900 euró előleget fizettek B, C és D eladónak, és a C‑155/20. sz. ügyben szóban forgó szerződések révén finanszírozták a külön‑külön 10750 euró, 16400 euró és 7040 euró összeget, továbbá RT és BC esetében a fennmaradó tartozásra vonatkozó biztosítás külön‑külön 507,14 euró és 292,34 euró összegű egyszeri díját, vagyis összesen 1257,14 és 7332,34 eurót.
24

E körülmények között az Oberlandesgericht Köln (kölni tartományi felsőbíróság, Németország) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Ahhoz, hogy a korábban eljáró bíróság az [öröklési] rendelet 7. cikkének a) pontja alapján megállapítsa joghatóságának hiányát, szükséges‑e, hogy e bíróság kifejezetten megállapítsa joghatóságának hiányát, vagy megelégedhet‑e a nem kifejezett nyilatkozattal, ha abból értelmezés útján az derül ki, hogy e bíróság megállapította joghatóságának hiányát? 2) Annak a tagállamnak a bírósága, amelynek joghatósága abból ered, hogy a másik tagállam korábban eljáró bírósága megállapította joghatóságának hiányát, jogosult‑e annak vizsgálatára, hogy az [öröklési] rendelet 6. cikkének a) pontja és 7. cikkének a) pontja alapján teljesültek‑e a korábban eljáró bíróság határozathozatalához szükséges feltételek? Mennyiben kötelező erejű a korábban eljáró bíróság határozata? Konkrétan: a) Annak a tagállamnak a bírósága, amelynek joghatósága abból ered, hogy a másik tagállam korábban eljáró bírósága megállapította joghatóságának hiányát, jogosult‑e annak vizsgálatára, hogy az örökhagyó érvényesen választotta‑e a tagállam jogát az [öröklési] rendelet 22. cikkének megfelelően? b) Annak a tagállamnak a bírósága, amelynek joghatósága abból ered, hogy a másik tagállam elsőként eljáró bírósága megállapította joghatóságának hiányát, jogosult‑e annak vizsgálatára, hogy az eljárásban részt vevő valamely fél nyújtott‑e be az [öröklési] rendelet 6. cikkének a) pontja alapján a joghatóság hiányának megállapítása iránti kérelmet a korábban eljáró bíróságnál? c) Annak a tagállamnak a bírósága, amelynek joghatósága abból ered, hogy a másik tagállam elsőként eljáró bírósága megállapította joghatóságának hiányát, jogosult‑e annak vizsgálatára, hogy a korábban eljáró bíróság helyesen állapította‑e meg, hogy a választott jog szerinti tagállam bíróságai alkalmasabbak az öröklés tárgyában történő határozathozatalra? 3) Az [öröklési] rendelet 6. cikkének a) pontja és 7. cikkének a) pontja, amelyek a „22. cikk szerinti” jogválasztást feltételeznek, abban az esetben is alkalmazandók‑e, ha egy 2015. augusztus 17. előtt tett végintézkedésben nem került sor az örökhagyó általi kifejezett vagy hallgatólagos jogválasztásra, hanem az öröklésre alkalmazandó jog csak az [öröklési] rendelet 83. cikkének (4) bekezdéséből következhet?”
24

A kérdést előterjesztő bíróság ebben a kontextusban teszi fel először is azt a kérdést, hogy az új körülményeknek vagy tényeknek a 2013/32 irányelv 40. cikkének (2) és (3) bekezdésében szereplő fogalmát úgy kell‑e értelmezni, hogy az csak újonnan bekövetkezett körülményekre vagy tényekre vonatkozik, vagy az magában foglalja a kérelmező olyan körülményekre vagy tényekre való hivatkozását is, amelyek már a korábbi eljárás jogerős befejezését megelőzően is fennálltak.