A fizetés nélküli szabadság egy további évvel történő meghosszabbításának megtagadásával összefüggésben az Európai Unió egyéb alkalmazottaira vonatkozó alkalmazási feltételek 52. cikkének negyedik bekezdése olyan mechanizmust hoz létre, amely egyszerre részesíti védelemben az alkalmazott ahhoz fűződő jogát, hogy újra megtalálja helyét azon ügynökségen belül, amellyel határozatlan idejű munkaszerződést kötött, valamint az ügynökség ahhoz fűződő érdekét, hogy részesülhessen azon alkalmazottak szolgálataiban, akiknek ilyen szerződést ajánlott, illetve ha az alkalmazott elutasítja az ügynökséghez való visszahelyezést, akkor másik alkalmazottat vegyen fel a helyére. Az ügynökséget terhelő azon kötelezettség, hogy az érintett alkalmazott számára észszerű határidőn belül a besorolási fokozatának és a feladatainak megfelelő álláshelyet ajánljon fel, magában foglalja az alkalmazott arra irányuló párhuzamos kötelezettségét, hogy az álláshely elfogadásával újra elhelyezkedjen az ügynökségnél, vagy vállalja az esetleges elutasítás következményeit.

Következésképpen még ha az alkalmazott bizonyítani is tudja olyan, személyes jellegű kényszerítő okok fennállását, amelyek igazolhatják – éppúgy, mint az első fizetés nélküli szabadság megadását – a fizetés nélküli szabadság meghosszabbítását, a meghosszabbítás csak akkor engedélyezhető, ha a szabadságkérelem összhangban áll a szolgálati érdekkel. Ha ez nincsen így, akkor az ügynökség köteles elutasítani a fizetés nélküli szabadság megadása, illetve meghosszabbítása iránti kérelmet, amely szabadság az említett alkalmazási feltételek 17. cikkének első bekezdése szerint csak kivételes esetben és a tisztviselőknek járó, személyes okokkal indokolt szabadság megadására és meghosszabbítására előírtakkal ellentétben csak személyes jellegű kényszerítő okok fennállása esetén adható meg. Ilyen feltételek mellett az ügynökségnek ahhoz, hogy a meghosszabbítást elutasíthassa, egyáltalán nem kell bizonyítania a kizárólag a szabadságon lévő alkalmazott visszahelyezésével betölthető állás formájában megjelenő sürgős szükségletet.

Ugyanígy a fizetés nélküli szabadság időszakának egy évre történő korlátozása is bizonyítja, hogy az ügynökségnek minden egyes meghosszabbítási kérelem elbírálásakor értékelnie kell a szolgálati érdeket, és az – még akkor is, ha az első fizetés nélküli szabadság engedélyezését igazoló okok továbbra is pontosan ugyanúgy fennállnak – az érintett alkalmazott fizetés nélküli szabadságának fenntartása szempontjából időközben kedvezően vagy kedvezőtlenül alakulhatott.

Végül alkalmazni kell a fizetés nélküli szabadság iránti kérelmekre azt az ítélkezési gyakorlatot, amely szerint az intézmények, amelyekhez személyes okokkal indokolt szabadság iránti kérelmet nyújtanak be, mind az ilyen szabadságban részesülni kívánó tisztviselő által előadott indokok jogszerűségét, mind a szabadság engedélyezésének a szolgálati érdekkel való összeegyeztethetőségét illetően széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek.

Ebből következően egy ügynökségnek teljes mértékben jogában áll, hogy a határozatát belső szervezeti követelményekkel indokolva ne hosszabbítsa meg a fizetés nélküli szabadságot, és ennek során nem köteles bizonyítani a tényleges és sürgős szükséglet fennállását.

(lásd az 51–55. pontot)

Hivatkozás:

Bíróság: 1976. december 16‑iMascetti kontra Bizottság ítélet, 2/76, EU:C:1976:187, 5. pont.