Ebből következik, hogy a belső piaccal összeegyeztethetőnek nyilvánított jogellenes támogatás kedvezményezettjének jogos és fennálló érdeke fűződhet egy azon alapuló kereset benyújtásához, hogy az érintett intézkedéseket az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében állami támogatásnak minősítették, illetve hogy azokat az EK‑Szerződés 93. cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló 659/1999 rendelet 1. cikkének c) pontja értelmében új támogatásnak minősítették, amennyiben valamely versenytárs arra irányuló keresetet indított a nemzeti bíróság előtt – amely eljárást a Törvényszék ítéletének kihirdetéséig felfüggesztették –, hogy a kedvezményezettet kötelezzék a jogellenesség időszaka után járó kamatok megfizetésére és a támogatás jogellenes jellege miatt okozott károk megtérítésére.

A tagállamokban történő közcélú műsorszolgáltatás rendszeréről szóló 29. jegyzőkönyv (amszterdami jegyzőkönyv) szövegéből kitűnik, hogy e jogi aktus az EUMSZ 106. cikk (2) bekezdésében foglalt eltérés értelmezésére irányul. E jegyzőkönyv tehát nem releváns az Altmark‑kritériumok alkalmazhatóságának értékelésekor, amelyek célja az, hogy megállapítsák állami támogatás fennállását, nem pedig az, hogy megállapítsák annak a belső piaccal való összeegyeztethetőségét. Ezenkívül nem fogadható el azon érv, hogy az amszterdami jegyzőkönyv kizárja a versenyszabályok alkalmazását, és megtiltja a Bizottságnak, hogy a Bíróság által az Altmark‑ítéletben meghatározott szempontok alapján megvizsgálja, hogy valamely állami finanszírozás gazdasági előnyt jelent‑e a közszolgálati műsorszolgáltatók számára. Egyébiránt, még ha el is kellene ismerni az amszterdami jegyzőkönyvnek az állami támogatás fennállásának értékelésekor való relevanciáját, az csak az első, a közszolgáltatási kötelezettségek meghatározására vonatkozó Altmark‑feltételre korlátozódna.

Az állami támogatás fennállásának meghatározása keretében, ami adott esetben az Altmark‑feltételek kevésbé szigorú alkalmazását indokolhatja, az azon ágazat versengő és kereskedelmi dimenziójának hiánya, amelyben az ellentételezés kedvezményezettje tevékenykedik. Márpedig a közszolgálati műsorszolgáltatási feladat sajátosságára figyelemmel, amelyet a tagállamokban történő közcélú műsorszolgáltatás rendszeréről szóló 29. jegyzőkönyv is hangsúlyoz, nem fogadható el azon érv, hogy a műsorszolgáltatás ágazata nem rendelkezik versengő és kereskedelmi dimenzióval. E dimenzió fennállása különösen abban nyilvánul meg, hogy a részben a reklámbevételeiből finanszírozott közszolgálati műsorszolgáltató a televíziós reklám piacán tevékenykedik.

Valamely be nem jelentett intézkedés kedvezményezettjére háruló pénzügyi következmények nem minősülnek olyan körülménynek, amely a jogbiztonság általános elvére tekintettel indokolná azon ítélet időbeli hatályának korlátozását, amelyben a Bíróság az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdését akképpen értelmezi, hogy az érintett intézkedés állami támogatásnak bizonyul. Ebből következik, hogy az ilyen intézkedés kedvezményezettje nem hivatkozhat olyan negatív pénzügyi körülményekre, amelyek számára az Altmark‑feltételek ezen intézkedésre való alkalmazásából, valamint ezen intézkedésnek az Altmark‑ítéletben értelmezett EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak való minősítéséből erednek, annak érdekében, hogy a jogbiztonság elvére hivatkozva azt kérje, hogy e feltételeket ne alkalmazzák.

A második feltétel olyan értelmezése ugyanis, amely szerint az ellentételezés számítási paramétereinek nem csupán objektíveknek és átlátható eljárásban előre meghatározottaknak kell lenniük, hanem ezenkívül biztosítaniuk kell a közszolgáltatás ellátásának hatékonyságát is, összeegyeztethetetlen a második Altmark‑feltétel szövegével, és az említett ítéletben foglalt negyedik, e hatékonysági követelményre vonatkozó feltétellel való összetéveszthetőséghez vezet.

Így az állami források olyan források is lehetnek, amelyek harmadik személyektől származnak, de amelyeket tulajdonosaik vagy önként az állam rendelkezésére bocsátották, vagy pedig azokról a tulajdonosaik lemondtak, és az állam vállalta azok kezelését szuverén jogköreinek gyakorlása során. Nem lehet azonban megállapítani azt, hogy amennyiben bizonyos források állami ellenőrzés alatt állnak, a fenti értelemben vett állami forrásoknak minősülnek pusztán azon oknál fogva, hogy az állam jogalkotási intézkedéssel előírja valamely harmadik személy számára saját forrásainak sajátos felhasználását.

Ami az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami források fogalmának terjedelmét illeti, az minden olyan pénzügyi eszközt magában foglal, amelyet a hatóságok ténylegesen felhasználhatnak vállalkozások támogatására, anélkül hogy jelentősége lenne annak, hogy ezen eszközök állandó jelleggel az állam vagyonába tartoznak‑e, vagy sem. Következésképpen, még ha a szóban forgó intézkedésnek megfelelő összegek nincsenek is állandó jelleggel az államkincstár birtokában, azon tény, hogy folyamatosan állami ellenőrzés alatt maradnak, és így az illetékes nemzeti hatóságok rendelkezésére állnak, elegendő azok állami forrásoknak való minősítéséhez.

E negatív hatás a legegyszerűbb formában akkor mutatkozik meg, amikor állami forrásokat ruháznak át arra, akinek az előnyt nyújtják. Nem szükséges azonban minden esetben bizonyítani, hogy állami források átruházása történt, ahhoz, hogy az egy vagy több vállalkozásnak biztosított előnyt állami támogatásnak lehessen tekinteni. Ebben az értelemben lehetséges az állami forrásokra negatív hatásokkal járó előnyt nyújtani úgy is, hogy az nem jár állami források átruházásával. Erről van szó különösen olyan intézkedés esetén, amellyel a hatóságok adómentességet biztosítanak egyes vállalkozásoknak, amely ugyan nem jár együtt állami források átruházásával, de pénzügyileg kedvezőbb helyzetbe hozza a kedvezményezetteket, mint a többi adóalanyt.

A versenyjoggal összefüggésben, ideértve az EUMSZ 107. cikk (1) bekezdésének alkalmazását is, a vállalkozás fogalma minden gazdasági tevékenységet folytató jogalanyra kiterjed, függetlenül azok jogállásától és finanszírozási módjától.

Így egy létező támogatás kedvezményezettjének azonosítása érdekében azon gazdasági egységet kell figyelembe venni, amely e támogatás kedvezményezettje, a jogállásában bekövetkezett bármilyen esetleges változástól függetlenül. Következésképpen még egy egyedi támogatás is létező támogatásnak tekinthető – még ha azt a támogatás bevezetését és az érintett tagállam Unióhoz való csatlakozását követően létrehozott jogalanynak nyújtották is –, amennyiben bebizonyosodik, hogy a szóban forgó jogalany, még ha a támogatás bevezetésének időpontjában mint olyan nem is létezett, ebben az időpontban azon vállalkozás, azaz azon gazdasági egység részét képezte, amelynek a létező támogatást nyújtották.

(vö. 243., 244. pont)