T‑191/06. sz. ügy

FMC Foret, SA

kontra

Európai Bizottság

„Verseny – Kartellek – Hidrogén‑peroxid és nátrium‑perborát – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat – A jogsértés időtartama – Az ártatlanság vélelme – Védelemhez való jog – Bírságok – Enyhítő körülmények”

Az ítélet összefoglalása

1. Verseny – Kartellek – Vállalkozások közötti megállapodások – Fogalom – A tanúsítandó piaci magatartásra vonatkozó szándékegység – Bennfoglaltság

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

2. Verseny – Kartellek – Összehangolt magatartás – Fogalom – Versenyellenes megállapodás előkészítése céljából történő információközlés – Megfelelő megállapítás

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

3. Verseny – Kartellek – Mind a megállapodás, mind az összehangolt magatartás alkotóelemeit tartalmazó összetett jogsértés – „Megállapodásként és/vagy összehangolt magatartásként” történő egységes minősítés – Megengedhetőség

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

4. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – Az engedékenységi közlemény keretében a jogsértésben részt vevő más vállalkozások által benyújtott nyilatkozatok bizonyítékként történő felhasználása – Megengedhetőség – Feltételek

(EK 81. cikk; 2002/C 45/03 bizottsági közlemény)

5. Verseny – Kartellek – Bizonyítás – Egyetlen bizonyíték – Megengedhetőség – Feltételek

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

6. Verseny – Kartellek – Bizonyítás – A Bizottság által előterjesztett bizonyítékok – Versenyellenes célú találkozókon való részvétel

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

7. Verseny – Kartellek – Bizonyítás – Eskü alatt tett nyilatkozatok és a meghallgatások során tett tanúvallomások

(EK 81. cikk)

8. Verseny – Közigazgatási eljárás – Az emberi jogok európai egyezménye 6. cikkének alkalmazhatatlansága – Az uniós jog általános elveinek alkalmazandósága

(1/2003 tanácsi rendelet, 19. cikk, (1) bekezdés)

9. Verseny – Kartellek – Versenytorzítás – Értékelési szempontok – Versenykorlátozó cél – Megfelelő megállapítás

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

10. Verseny – Közigazgatási eljárás – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – Iratbetekintés – Terjedelem – Valamely dokumentum közlésének hiánya – Következmények

(1/2003 tanácsi rendelet, 27. cikk, (2) bekezdés)

11. Verseny – Közigazgatási eljárás – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – A kifogásközlésre adott válaszok közlése – Feltételek – Korlátok

(1/2003 tanácsi rendelet, 27. cikk, (2) bekezdés)

12. Verseny – Közigazgatási eljárás – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – Iratbetekintés – A védekezés szempontjából hasznos dokumentumoknak kizárólag a Bizottság által való meghatározása – Megengedhetetlenség – A mentő dokumentumoknak a vizsgálati iratok közül való kizárása – A bizottsági határozat jogellenessége – Feltételek

(1/2003 tanácsi rendelet, 27. cikk, (2) bekezdés)

13. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Maximális összeg – Kiszámítás – Figyelembe veendő forgalom

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés, második albekezdés)

14. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények – A vállalkozás passzív vagy vezetőt követő szerepe

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont)

15. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények – A vállalkozás passzív vagy vezetőt követő szerepe

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont, első francia bekezdés)

16. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – Enyhítő körülmények – A kartellen belül meghatározottól eltérő magatartás – Értékelés

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont)

1. Az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett megállapodás létezéséhez elég az, hogy az érintett vállalkozások kifejezzék az arra irányuló közös akaratukat, hogy meghatározott piaci magatartást tanúsítanak.

Egy megállapodás az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében létrejöttnek tekinthető, ha akaratközösség áll fenn magának a verseny korlátozásának tekintetében, még akkor is, ha a tervezett versenykorlátozás különös elemei még tárgyalás tárgyát képezik.

(vö. 97–98. pont)

2. Az összehangolt magatartás fogalma egyfajta egyeztetést jelent a vállalkozások között, amelyek nem kötnek kifejezetten megállapodást, ám a kockázatokkal teli versenyt tudatosan helyettesítik az egymás közötti gyakorlati együttműködéssel.

E tekintetben az EK 81. cikk (1) bekezdésével ellentétes a gazdasági szereplők közötti bármely olyan közvetlen vagy közvetett kapcsolatfelvétel, amely jellegénél fogva vagy befolyásolja a tényleges, illetve potenciális versenytárs piaci magatartását, vagy feltárja az ilyen versenytárs előtt, hogy az adott vállalkozás saját maga milyen piaci magatartásról döntött, illetve milyen piaci magatartást fontolgat, amennyiben e kapcsolatfelvétel célja vagy hatása a verseny korlátozása.

Az a tény, hogy valamely vállalkozás versenyellenes megállapodás előkészítése céljából információkat közöl versenytársaival, elegendő az EK 81. cikk értelmében vett összehangolt magatartás fennállásának bizonyítására.

(vö. 99–101. pont)

3. A megállapodás és az összehangolt magatartás EK 81. cikk (1) bekezdésének értelmében vett fogalma az összejátszás azonos jellegű formáit jeleníti meg, és csak intenzitásuk, valamint megjelenési formájuk vonatkozásában különböztethetők meg egymástól.

Egy olyan összetett jogsértés keretében, amely több éven keresztül a piac közös szabályozásának célját követő számos gyártót foglalt magában, a Bizottságtól nem követelhető meg, hogy minden egyes vállalkozás esetében bármely adott időpont esetében pontosan minősítse a jogsértést megállapodásnak vagy összehangolt magatartásnak, mivel a jogsértés mindkét formája szerepel az EK 81. cikkben.

Az adott jogsértés megállapodásnak „és/vagy” összehangolt magatartásnak való minősítését úgy kell értelmezni, mint amely olyan tényelemeket magában foglaló összetett egészet jelöl, amelynek egyes elemei megállapodásnak, mások pedig összehangolt magatartásnak minősültek az EK 81. cikk (1) bekezdésének értelmében, amely nem tartalmaz külön minősítést az ilyenfajta összetett jogsértésekre.

(vö. 102–104. pont)

4. A kartellben való részvétellel vádolt vállalkozások által az engedékenység iránti kérelemben tett nyilatkozatokat óvatosan kell értékelni, és azokat főszabály szerint nem lehet megerősítés nélkül elfogadni. Ugyanis egyetlen, kartellben való részvétellel vádolt vállalkozás vallomása, amelynek pontosságát több más, hasonlóan megvádolt vállalkozás vitatja, nem tekinthető az utóbbiak által elkövetett jogsértés megfelelő bizonyítékának, ha más bizonyíték azt nem támasztja alá.

Az engedékenység iránti kérelmet benyújtó vállalkozások nyilatkozatai bizonyító erejének vizsgálata érdekében a Törvényszék többek között figyelembe veszi egyrészt a nyilatkozatokat alátámasztó, egybeeső bizonyítékok jelentőségét, másrészt pedig az arra utaló jelek hiányát, hogy hajlamosak kicsinyíteni a jogsértésben való közreműködésük jelentőségét, a többi vállalkozásét pedig nagyítani.

(vö. 119–121. pont)

5. Az uniós jog egyetlen elve sem zárja ki, hogy a Bizottság egyetlen okirati bizonyítékra támaszkodjon, ha annak bizonyító ereje nem kétséges, és amennyiben a szóban forgó bizonyíték önmagában világosan igazolja a versenyjogi jogsértés megtörténtét.

Igaz ugyan, hogy e feltevés főszabály szerint nem vonatkozik a kartellben való részvétellel vádolt vállalkozás puszta nyilatkozataira, amelyeket – amennyiben azokat más érintett vállalkozások vitatják – további független bizonyítékoknak kell megerősíteniük.

E megállapítás ugyanakkor enyhíthető, amennyiben az együttműködő vállalkozástól származó nyilatkozat különösen hiteles, mivel ilyen körülmények között a megerősítés elvárt mértéke a pontosságot és erősséget tekintve is alacsonyabb.

Abban az esetben ugyanis, ha az egybehangzó bizonyítékok csoportja lehetővé teszi az együttműködés keretében benyújtott nyilatkozatban hivatkozott összejátszás, illetve bizonyos tényezői megerősítését, e nyilatkozat önmagában elegendő lehet a megtámadott határozat többi tényezőjének igazolására. Ilyen körülmények között a Bizottság támaszkodhat kizárólag erre a nyilatkozatra, feltéve hogy az állítások valóságához nem fér kétség, illetve azok nem homályosak.

Ezen túlmenően a vállalkozás nyilatkozata – még ha a tanúsított konkrét tényeket illetően nem is kerül megerősítésre – a Bizottság által elfogadott egybehangzó bizonyítékok csoportjának keretében rendelkezhet bizonyos fokú bizonyító erővel a jogsértés fennállásának megerősítése tekintetében. Ha ugyanis egy dokumentum más dokumentumok által tartalmazottakkal megegyező konkrét információkat tartalmaz, úgy kell tekinteni, hogy e bizonyítékok egymást erősítik.

(vö. 122–126. pont)

6. Versenyjogi ügyekben a Bizottság azon időszakokból, amelyekben a bizonyítékok viszonylag bőségesen rendelkezésre állnak, azon más időszakokra vonatkozó következtetéseket vonhat le, amelyekben az egyes bizonyítékok közötti különbség nagyobb lehet. Ennélfogva valóban alapos magyarázatra van szükség a bíróság arról való meggyőzéséhez, hogy a találkozók sorozatának egy adott szakasza során teljesen eltérő dolgok történtek, mint a korábbi és későbbi találkozók folyamán, annak ellenére, hogy e találkozók résztvevői azonosak voltak, azokra azonos külső körülmények között került sor, és céljuk is vitathatatlanul azonos volt.

Egyébiránt amennyiben egy vállalkozás, még ha nem is játszott aktív szerepet, részt vett egy olyan találkozón, amelynek során jogellenes összejátszásról volt szó, azt úgy kell tekinteni, hogy részt vett az említett összejátszásban, kivéve ha bizonyítja, hogy nyíltan elhatárolódott attól, vagy tájékoztatta a többi résztvevőt, hogy a szóban forgó találkozón az övékétől eltérő szándékkal vesz részt.

Amennyiben a Bizottság bizonyítja az érintett vállalkozás részvételét ilyen jogellenes találkozókon, e vállalkozásnak kell olyan bizonyítékokat előterjesztenie, amelyek alátámasztják, hogy a találkozókon való részvétele teljesen híján volt mindenféle versenyellenes szándéknak.

(vö. 127., 159–160., 204., 236. pont)

7. Egy, a bíróság, vagy adott esetben a nyomozás során ügyész előtt eskü alatt tett tanúvallomás jelentős bizonyító erővel bírhat – figyelemmel azokra a hátrányos jogkövetkezményekre, amelyek büntetőjogi szempontból érhetik a hamis vallomást tevő személyt –, és ez a tény az ilyen vallomást hitelesebbé teszi egy egyszerű nyilatkozatnál. E megfontolások mindazonáltal nem alkalmazhatók valamely vállalkozás alkalmazottainak olyan írásbeli nyilatkozataira, amelyeket valamely versenyjogi ügyben indított közigazgatási eljárás során nyújtottak be a Bizottságnak, sem azon tanúvallomásaikra, amelyeket a Bizottság előtt tartott meghallgatás során tettek. Ennélfogva nem lehet azt állítani, hogy amennyiben ezeket nyilatkozatokat eskü alatt tették, azoknak jelentős bizonyító erejük van, és hogy ezért a Bizottságnak kellene bizonyítania, hogy tanúi „hamisan esküdtek”.

(vö. 132–133. pont)

8. A versenyjogi ügyben indított közigazgatási eljárás során a Bizottságnak nincs lehetősége arra, hogy bárkit kötelezzen arra, hogy eskü alatt tegyen vallomást a meghallgatáson.

Továbbá a Bizottság csak akkor köteles meghallgatni a megfelelő érdeküket igazoló természetes vagy jogi személyeket, ha azok ténylegesen kérik meghallgatásukat. Ésszerű mérlegelési mozgástérrel rendelkezik tehát annak eldöntése szempontjából, hogy milyen érdek fűződhet olyan személyek meghallgatásához, akiknek tanúvallomása a vizsgálat lefolytatása szempontjából jelentős lehet. A védelemhez való jog biztosítása ugyanis nem követeli meg, hogy a Bizottság meghallgassa az érdekeltek által javasolt tanúkat, amennyiben úgy véli, hogy az ügyben folytatott vizsgálat elegendő volt.

Igaz ugyan, hogy a Bizottság nem az emberi jogok európai egyezménye 6. cikkének értelmében vett bíróság, illetve az általa kiszabott bírságok nem büntető jellegűek, ezzel együtt a Bizottság köteles tiszteletben tartani az uniós jog általános elveit a közigazgatási eljárás során.

Ugyanakkor az a tény, hogy a versenyjog rendelkezései nem kötelezik a Bizottságot arra, hogy olyan mentő tanúkat idézzen meg, akiknek tanúként való meghallgatását kérték, nem ellentétes az említett elvekkel. Ugyanis, bár a Bizottság a természetes vagy jogi személyeket akkor hallgatja meg, ha azt szükségesnek ítéli, ahhoz sincs joga, hogy olyan terhelő tanúkat idézzen meg, akik ehhez nem járulnak hozzá. Mivel a Bizottság előtt folytatott eljárás kizárólag közigazgatási jellegű, nem köteles lehetőséget biztosítani az érintett vállalkozás számára, hogy a vizsgálati szakaszban kérdéseket tegyen fel konkrét tanúknak, és elemezze nyilatkozataikat. Elegendő, ha a Bizottság által felhasznált nyilatkozatok szerepelnek a felperesnek átadott iratokban, amely aztán az uniós bíróság előtt vitathatja azokat.

(vö. 135., 137–139. pont)

9. Nem szükséges vizsgálni a megállapodás vagy összehangolt magatartás hatásait, ha annak versenykorlátozó célja már megállapítást nyert. Az adott vállalkozás jogsértés miatti felelőssége akkor kerül helyesen megállapításra, ha bizonyított, hogy találkozókon vett részt vett e találkozókon, és ismeri azok versenyellenes tárgyát, még akkor is, ha ezt követően nem hajtotta végre az ott elfogadott intézkedések valamelyikét.

(vö. 252–253. pont)

10. A védelemhez való jog tiszteletben tartásából következő iratbetekintési jog a versenyszabályok alkalmazása tárgyában folyamatban lévő közigazgatási eljárásban magában foglalja, hogy a Bizottság lehetőséget biztosít az érintett vállalkozás számára a vizsgálati iratai között található valamennyi olyan dokumentum vizsgálatára, amelyek relevánsak lehetnek a védelme szempontjából.

Ezek magukban foglalják mind a terhelő, mind a mentő okiratokat, kivéve más vállalkozások üzleti titkait, a Bizottság belső iratait és egyéb bizalmas jellegű információkat.

A terhelő iratok kapcsán valamely dokumentum közlésének elmulasztása csak abban az esetben sérti a védelemhez való jogot, ha az érintett vállalkozás bizonyítja egyrészről, hogy a Bizottság e dokumentummal támasztotta alá a jogsértéssel kapcsolatos kifogását, másrészről pedig azt, hogy e kifogás csak az említett dokumentumra történő hivatkozással bizonyítható. Az érintett vállalkozás kötelezettsége tehát annak bizonyítása, hogy azon eredmény, amelyre a Bizottság a határozatában jutott, eltérő lett volna, ha bizonyítékként nem kellett volna figyelembe venni e nem közölt dokumentumot.

Ezzel szemben valamely mentő irat közlésének elmaradását illetően az érintett vállalkozásnak kizárólag azt kell bizonyítania, hogy hozzáférhetővé tételének hiánya a hátrányára befolyásolhatta az eljárás lefolyását és a Bizottság határozatának tartalmát. Elegendő tehát, ha a vállalkozás bebizonyítja, hogy az említett mentő dokumentumokat fel tudta volna használni a védelméhez, bizonyítva különösen, hogy olyan tényezőkre tudott volna hivatkozni, amelyek nem voltak összeegyeztethetők a Bizottságnak a kifogásközlés szakaszában levont következtetéseivel, tehát bármilyen módon befolyásolhatta volna a Bizottság által a határozatban elfogadott értékelést.

(vö. 262–265. pont)

11. Egy versenyjogi ügyben folyamatban lévő közigazgatási eljárás keretében a vállalkozások által a kifogásközlésre adott válaszok nem képezik magának a vizsgálati aktának a részét. Ennélfogva a kifogásközlés kézbesítésekor az akta részét nem képező dokumentumok tekintetében a Bizottság csak akkor köteles ismertetni a szóban forgó válaszokat a többi érintett vállalkozással, ha kiderül, hogy azok új terhelő vagy mentő bizonyítékokat tartalmaznak.

Különösen a mentő körülményeket tartalmazó dokumentumokat illetően a Bizottság nem köteles saját kezdeményezésére hozzáférhetővé tenni azon dokumentumokat, amelyek nem szerepelnek a vizsgálati aktájában, és amelyeket nem áll szándékában terhelő bizonyítékként felhasználni az érintett felek ellen a végleges határozatában. Mivel a Bizottság az általános szabály szerint nem köteles saját kezdeményezésére közölni e dokumentumokat, valamely vállalkozás főszabály szerint érvényesen nem hivatkozhat a kifogásközlésre adott válaszokban szereplő állítólagos mentő körülmények közlésének elmulasztására, mivel a közigazgatási eljárás folyamán nem kérelmezte, hogy betekinthessen ezen iratokba.

Amennyiben valamely felperes vállalkozás érvelése annak alátámasztását célozza, hogy a Bizottságnak meg kellett volna állapítania a mentő bizonyítékok felmerülését az érintett válaszokban, és ennélfogva saját kezdeményezésére közölnie kellett volna azokat, egy ilyen érvelés keretében e vállalkozás feladata először annak bizonyítása, hogy az érintett válaszok hasznosak lehetnek a védekezése szempontjából. Különösen azt kell feltüntetnie, hogy melyek a szóban forgó esetleges mentő tényezők, vagy olyan bizonyítékot kell nyújtania, amely valószínűsíti létezésüket, és ennélfogva a bírósági eljárásban való hasznosságukat.

Egyébiránt a Bizottság, míg köteles közölni az érintett vállalkozásokkal a kifogásközlésre adott válasz azon részeit, amelyek tartalma valamely terhelő bizonyíték tekintetében bármilyen módon releváns, nem köteles e közlést kiterjeszteni a szóban forgó válasznak a hivatkozott bizonyítékkal kapcsolatban nem álló egyéb részeire.

(vö. 266–267., 290., 292., 296–297. pont)

12. A védelemhez való jog tiszteletben tartása érdekében egy versenyjogi ügyben folyamatban lévő közigazgatási eljárás keretében a Bizottság által összeállított iratoknak tartalmazniuk kell a vizsgálat során beszerzett valamennyi releváns dokumentumot. Így különösen – bár kizárhatja a közigazgatási eljárásból azokat az elemeket, amelyek egyáltalán nem kapcsolódnak a kifogásközlésben szereplő ténybeli és jogi állításokhoz, és következésképpen nem relevánsak a vizsgálat szempontjából – nem lehet pusztán a Bizottság feladata azon dokumentumok meghatározása, amelyek hasznosak az érintett vállalkozás védekezése szempontjából.

A Bizottság nem teljesíti e követelményeket, amikor kizárja az iratok közül azt a dokumentumot, amely valamely vállalkozás egy jogsértő magatartással kapcsolatos szóbeli nyilatkozatának leiratát tartalmazza, annak ellenére, hogy az ugyanezen vállalkozás által e tény tekintetében tett írásbeli nyilatkozatra a vizsgálat releváns bizonyítékaként hivatkozott.

Ugyanakkor egy ilyen szabálytalanság csak akkor alkalmas arra, hogy megkérdőjelezze a bizottsági határozat jogszerűségét, ha az érintett vállalkozás hátrányára befolyásolhatta az eljárás lefolyását és e határozat tartalmát, és az utóbbi köteles bizonyítani, hogy a nem közölt mentő dokumentumot fel tudta volna használni a védelméhez, és különösen azt, hogy olyan tényezőkre tudott volna hivatkozni, amelyek nem voltak összeegyeztethetők a Bizottságnak a kifogásközlés szakaszában levont következtetéseivel, tehát bármilyen módon befolyásolhatta volna a bizottsági határozatban elfogadott értékelést.

(vö. 306–308. pont)

13. Az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének második albekezdésében előírt, a forgalom 10%‑ának megfelelő felső korlátot a jogsértésért felelős gazdasági egységet alkotó valamennyi vállalkozás összesített forgalma alapján kell kiszámítani. Ezzel szemben, ha e gazdasági egység időközben megszűnt, a határozat minden címzettje jogosult arra, hogy a szóban forgó felső határt egyedileg alkalmazzák vele szemben.

(vö. 324. pont)

14. Amennyiben valamely vállalkozás arra hivatkozik, hogy a versenyjogi jogsértésben játszott passzív szerepe miatt a Bizottságnak enyhítő körülményt kellett volna alkalmaznia vele szemben, az a tény, hogy e vállalkozás a közigazgatási eljárás során kifejezetten nem hivatkozott passzív szerepére, irreleváns a kifogás elfogadhatóságára nézve.

Egyrészt ugyanis a kifogásközlés címzettjeként szereplő vállalkozások nem kötelesek konkrétan kérni az enyhítő körülmények alkalmazását. Másrészt, amennyiben egy jogsértést több vállalkozás követett el, a Bizottságnak mindegyikük részvételének egymáshoz viszonyított súlyát is meg kell vizsgálnia annak meghatározása érdekében, hogy tekintetükben fennállnak‑e súlyosító vagy enyhítő körülmények, különösen ha a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 3. pontjában szereplő nem kimerítő felsorolásban kifejezetten említett enyhítő körülmény áll fenn.

(vö. 329–330. pont)

15. Valamely vállalkozásnak a versenyjogi jogsértés megvalósításában betöltött kizárólag passzív vagy követő szerepe – amennyiben az bizonyított – a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 3. pontjának első francia bekezdése értelmében minősülhet enyhítő körülménynek, hozzátéve, hogy a passzív szerep az érintett vállalkozás által visszafogottabb magatartás tanúsítását feltételezi, azaz a versenyellenes megállapodás vagy megállapodások kidolgozásában játszott aktív részvételtől való tartózkodást.

A vállalkozás kartellben játszott passzív szerepét alátámasztó kiindulópontként lehet figyelembe venni különösen azt, ha a kartell többi tagjához képest jelentősen ritkábban vett részt a megbeszéléseken, ha később lépett arra a piacra, ahol a jogsértés történt, függetlenül attól, hogy mennyi ideig vett részt a jogsértésben, vagy ha a jogsértésben részt vevő más vállalkozás képviselője erre vonatkozóan kifejezetten nyilatkozatot tesz. Mindenesetre figyelembe kell venni az adott eset valamennyi releváns körülményét.

A Bizottság az enyhítő körülmények alkalmazása tekintetében mérlegelési mozgástérrel rendelkezik.

E tekintetben, amennyiben a Bizottság a jogilag megkövetelt módon bizonyította, hogy egy vállalkozás a bizottsági határozatban szereplő összejátszásra irányuló találkozók többségén képviseltette magát, vagy tájékoztatták azokról, az a tény, hogy e vállalkozás fizikailag nem vett részt egyes találkozókon, de azokról telefonon tájékoztatták, megfelel e találkozók lebonyolítása titkos jellegének, és egyáltalán nem a vállalkozás kizárólag passzív vagy követő szerepéről tanúskodik.

(vö. 331–333., 337. pont)

16. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 3. pontjának második albekezdése értemében a jogsértő megállapodások nemteljesítése, illetve a jogsértő magatartásról való lemondás a gyakorlatban szintén enyhítő körülménynek minősülhet, amennyiben az érintett vállalkozás bizonyítja, hogy az alatt az idő alatt, amíg a felperes a jogsértő megállapodások részese volt, a piacon versenyző magatartást folytatva ténylegesen kivonta magát a végrehajtásuk alól, vagy legalább egyértelműen és nagymértékben megszegte a kartell végrehajtására irányuló kötelezettségeket olyannyira, hogy ezáltal megzavarta annak működését.

Egyébiránt azt a puszta tényt, hogy valamely vállalkozás – amelynek a versenytársaival való összejátszása bizonyított – piaci magatartása nem felel meg a versenytársakkal kötött megállapodásnak, mivel többé‑kevésbé független piaci politikát követ, nem kell feltétlenül enyhítő körülményként figyelembe venni. Nem zárható ki, hogy e vállalkozás egyszerűen saját előnyére próbálta felhasználni a kartellt.

(vö. 345–346. pont)

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (kibővített hatodik tanács)

2011. június 16.( )

„Verseny – Kartellek – Hidrogén-peroxid és nátrium-perborát – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat – A jogsértés időtartama – Az ártatlanság vélelme – Védelemhez való jog – Bírságok – Enyhítő körülmények”

A T‑191/06. sz. ügyben,

FMC Foret, SA (székhelye: Barcelona [Spanyolország], képviselik: M. Seimetz ügyvéd és C. Stanbrook QC)

felperesnek

az Európai Bizottság (képviselik: kezdetben F. Arbault, később V. Di Bucci és Bottka V., meghatalmazotti minőségben, segítőjük: M. Gray barrister)

alperes ellen

elsődlegesen a[z EK 81. cikk] és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban 2006. május 3‑án hozott C (2006) 1766 végleges bizottsági határozat (COMP/F/38.620 „hidrogén‑peroxid és perborát”‑ügy) részleges megsemmisítésére, másodlagosan a felperessel szemben kiszabott bírság csökkentésére irányuló keresete tárgyában,

A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített hatodik tanács),

tagjai: V. Vadapalas elnökként eljárva, (előadó), A. Dittrich és L. Truchot bírák,

hivatalvezető: K. Andová tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. március 4‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

A jogvita alapjául szolgáló tényállás

1 A felperes FMC Foret, SA egy spanyol jog szerint létrejött társaság, amely a tényállás megvalósulása idején többek között hidrogén‑peroxidot (a továbbiakban: HP) és nátrium‑perborátot (a továbbiakban: NP) forgalmazott.

2 Az FMC Foret SA az FMC Chemicals Netherlands BV 100%‑os tulajdonában lévő leányvállalata, és az amerikai FMC Corp. vállalkozás által irányított csoport része.

3 2002 novemberében a Degussa AG tájékoztatta az Európai Közösségek Bizottságát, hogy a HP és az NP piacán kartell áll fenn, és a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény (HL 2002. C 45., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. oldal, a továbbiakban: engedékenységi közlemény) alkalmazását kérte.

4 A Degussa tárgyi bizonyítékokat nyújtott a Bizottság részére, amelyek alapján az utóbbi 2003. március 25‑én és 26‑án helyszíni vizsgálatokat folytathatott három vállalkozás helyiségeiben.

5 A vizsgálatokat követően több vállalkozás – többek között különösen az EKA Chemicals AB, az Atofina SA (később Arkema SA), valamint a Solvay SA – kérte az engedékenységi közlemény alkalmazását, és átadta a Bizottságnak a szóban forgó kartellre vonatkozó bizonyítékokat.

6 2005. január 26‑án a Bizottság kifogásközlést küldött a felperesnek és az érintett vállalkozásoknak.

7 Az érintett vállalkozások 2005. június 28‑án és 29‑én megtartott meghallgatását követően a Bizottság a[z EK 81. cikk] és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/F/38.620 „hidrogén‑peroxid és perborát”‑ügy) 2006. május 3‑án meghozta a C (2006) 1766 végleges határozatot az Akzo Nobel NV‑vel, az Akzo Nobel Chemicals Holding AB‑val, az EKA Chemicalsszal, a Degussával, az Edisonnal, az FMC‑vel, a felperessel, a Kemira Oyj‑jal, az Air Liquide SA‑val, a Chemoxal SA‑val, a SNIA SpA‑val, a Caffaro Srl‑lel, a Solvay‑jel, a Solvay Solexis SpA‑val, a Total SA‑val, az Elf Aquitaine SA‑val és az Arkemával szemben (a továbbiakban: a megtámadott határozat), amelynek összefoglalóját az Európai Unió Hivatalos Lapjában 2006. december 13‑án tették közzé (HL L 353., 54. o.). A felperes a megtámadott határozatot a Bizottság 2006. május 8‑i levelével kapta kézhez.

A megtámadott határozat

8 A Bizottság a megtámadott határozatban megállapította, hogy annak címzettjei egységesen és folyamatosan megsértették a[z EK 81. cikket] és az EGT‑megállapodás 53. cikkét a HP és származéka, az NP tekintetében, az EGT teljes területére kiterjedően (a megtámadott határozat (2) preambulumbekezdése).

9 A jogsértés, amelynek időtartamát a Bizottság 1994. január 31. és 2000. december 31. közötti időszakra vonatkozóan állapította meg, abból állt, hogy a versenytársak kereskedelmileg fontos és titkos piaci és/vagy vállalati információkat cseréltek ki, korlátozták és/vagy ellenőrizték a termelést, valamint a potenciális és tényleges kapacitást, elosztották egymás között a piaci részesedést és az ügyfeleket, valamint rögzítették és ellenőrizték a (cél)árakat.

10 A Bizottság megállapította a felperes és az FMC „egyetemleges” felelősségét a jogsértésért (a megtámadott határozat (389)–(395) preambulumbekezdése).

11 A bírságok összegének kiszámítása során a Bizottság a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (HL 1998. C 9., 3. o., a továbbiakban: iránymutatás) meghatározott módszert alkalmazta.

12 A Bizottság a bírságok alapösszegét a jogsértés súlya és időtartama alapján határozta meg (a megtámadott határozat (452) preambulumbekezdése), és a jogsértést nagyon súlyosnak minősítette (a megtámadott határozat (457) preambulumbekezdése).

13 A Bizottság a felperest eltérően kezelte, azáltal hogy a felperest azon harmadik, utolsó előtti csoportba sorolta, amelynek tekintetében a bírság kiindulási összegét 20 millió euróban határozta meg (a megtámadott határozat (460)–(462) preambulumbekezdése).

14 Mivel a Bizottság szerint a felperes 1997. május 29‑től 1999. december 13‑ig, vagyis két éven és hét hónapon át vett részt a jogsértésben, a Bizottság a bírság kiindulási összegét 25%‑kal növelte (a megtámadott határozat (467) preambulumbekezdése).

15 A Bizottság a felperes tekintetében egyetlen enyhítő vagy súlyosító körülményt sem állapított meg.

16 A megtámadott határozat 1. cikkének g) pontja úgy rendelkezik, hogy a felperes megsértette az EK 81. cikkének (1) bekezdését és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét azzal, hogy 1997. május 29‑től 1999. december 13‑ig részt vett a jogsértésben.

17 A Bizottság a megtámadott határozat 2. cikkének d) pontjában a felperessel és az FMC‑vel szemben „egyetemlegesen” 25 millió euró bírságot szabott ki.

Az eljárás és a felek kérelmei

18 A Törvényszék Hivatalához 2006. július 18‑án benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.

19 Mivel módosult a Törvényszék tanácsainak összetétele, az előadó bírót a hatodik tanácsba osztották be, miután a feleket meghallgatta, következésképpen a jelen ügyet a hatodik kibővített tanács elé utalták.

20 A Törvényszék a pervezető intézkedések keretében 2010. január 6‑án írásbeli kérdéseket intézett a felekhez, amelyekre azok 2010. január 29‑i beadványaikban válaszoltak.

21 Az előadó bíró jelentése alapján a Törvényszék a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott. A Törvényszék a 2010. március 4‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a Törvényszék kérdéseire adott válaszaikat.

22 A Törvényszék eljárási szabályzata 32. cikkének megfelelően, mivel a tanács két tagja akadályoztatva volt a tanácskozáson való részvételben, a Törvényszék tanácskozását az a három bíró folytatta, akiknek az aláírása szerepel a jelen ítéleten.

23 A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:

– semmisítse meg a megtámadott határozatot annyiban, amennyiben a Bizottság vele szemben bírságot szabott ki;

– másodlagosan csökkentse a bírság összegét;

– kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.

24 A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

– utasítsa el a keresetet;

– kötelezze a felperest a költségek viselésére.

25 Válaszában, illetve a tárgyalás során a felperes kijelentette, hogy első kereseti kérelmét úgy kell értelmezni, hogy az a megtámadott határozat megsemmisítésére irányul, amennyiben az őt érinti, és amely a szóban forgó jogsértésben való részvételének megállapítását foglalja magában.

A jogkérdésről

26 A megtámadott határozat megsemmisítésére, illetve másodlagosan a bírság összegének csökkentésére irányuló keresete alátámasztására a felperes három jogalapra hivatkozik, amelyek közül az első a jogsértésben való részvétele bizonyítékainak téves értékelésén, a második az ügy irataiba való betekintés keretében a védelemhez való jog megsértésén, a harmadik pedig a bírság összegének túlzott jellegén alapul.

Az első, a felperes jogsértésben való részvételére vonatkozó bizonyítékok állítólagos téves értékelésén alapuló jogalapról

A felek érvei

27 A felperes azt állítja, hogy a Bizottság nem terjesztett elő kellően pontos és egybehangzó bizonyítékokat a kartellban való részvételének alátámasztására.

28 Egyrészt a Bizottság nagymértékben a sietve összeállított engedékenység iránti kérelmekben szereplő pontatlan és meg nem erősített állításokra támaszkodott, amelyeket érvekkel nem támasztottak alá, és amelyek bizonyító ereje ezért korlátozott. Másrészt nem vette figyelembe a felperes által előterjesztett, ennek ellenkezőjére vonatkozó bizonyítékokat, többek között a jogsértő magatartásokban állítólagosan részt vevő alkalmazottainak tanúvallomásait.

29 A Bizottság nem cáfolta a felperes által a kifogásközlésre adott válaszában és a Bizottság előtti meghallgatáson előterjesztett bizonyítékokat, így többek között alkalmazottainak tanúvallomásait. Továbbá nem vette figyelembe a felperestől származó, annak a piacon tanúsított versenymagatartására vonatkozó információkat.

30 A Bizottság előtti meghallgatás során a meghallgatási tisztviselő elismerte, hogy a felperessel szemben hivatkozott bizonyítékok nem elégségesek. Utóbbi javaslatot tett a felek közötti találkozóra, valamint a felperes által előterjesztett új, ellentétes bizonyíték kontradiktórius vizsgálatára. A Bizottság nem válaszolt e javaslatokra.

31 Kifogásközlésében a Bizottság azt állította, hogy a felperes 1994 januárjától 2001 júniusáig vett részt a jogsértésben, azonban a későbbiekben jelentősen mérsékelte e kifogás terjedelmét. A megtámadott határozatban az érintett időszakot az 1997. május 29. – az Európai Vegyipari Tanács (CEFIC) felperes által Sevillában félévente tartott gyűlésének időpontja – és 1999. december 13. – egy Freiburgban tartott találkozó (amelyen a felperes egyik alkalmazottja is jelen volt) időpontja – közötti időtartamra korlátozta.

32 A jogsértés tényállásának bizonyítása érdekében a Bizottság meg nem erősített információkra hivatkozott, amelyek egyetlen forrásból – a Degussától, a Solvay‑től vagy az Atofinától – származtak, megsértve ezzel azon ítélkezési gyakorlatot, miszerint az egy vállalkozás által előterjesztett tanúsítvány nem tekinthető valamely jogsértés megfelelő bizonyítékának (a Törvényszék T‑337/94. sz., Enso‑Gutzeit kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1571. o.] 91. pontja).

33 A Degussa információit illetően a Bizottság tévesen utalt arra, hogy azokat megerősítik a kartell többi tagjától beszerzett bizonyítékok. A megtámadott határozat (86) preambulumbekezdéséből következik, hogy a Bizottság valójában úgy vélte, hogy mivel egyes vállalkozások elismerték a Degussa velük szemben megfogalmazott állításait, a felperessel szemben megfogalmazott állítások nem igényeltek megerősítést. Ennek megfelelően a Bizottság nem próbálta meg megerősíteni a Degussa felperessel kapcsolatos információit.

34 Az egyetlen vállalkozástól származó többi információt illetően a Bizottság megjegyezte, hogy azokat a jogellenes kapcsolatfelvételek közvetlen tanúitól szerezte be, hogy azokat számára „alapos megfontolást követően” adták át, és hogy azok az egybehangzó bizonyítékok csoportja alapján hitelesek voltak (a megtámadott határozat (86) preambulumbekezdése).

35 Márpedig ezek az állítások nem mind pontosak. A Solvay információi pontatlanok, és például azt tartalmazzák, hogy a Solvay‑nél egy nem azonosított forrás azt állította, hogy a Solvay egyik meg nem nevezett alkalmazottja négy meg nem határozott alkalommal kapcsolatba lépett a felperes alkalmazottaival. Ugyanez a helyzet a Solvay azon állításával, miszerint a felperes fizetett az Atofinának, hogy bezárja az egyik gyárát. Továbbá a Bizottság elmulasztotta összevetni ezeket az információkat a felperes alkalmazottainak ellenkező tartalmú tanúvallomásaival.

36 Az Atofina egyik alkalmazottjától származó információkat, vagyis a kartelltalálkozókon készített jegyzeteket illetően a Bizottság elmulasztotta figyelembe venni azt, hogy ugyanezen jegyzeteket több találkozó bizonyítása érdekében is előterjesztették. Emellett a felperest illetően e jegyzetek gyakran kérdőjeleket tartalmaznak.

37 Ennélfogva a Bizottság tévesen hivatkozott a felperessel szemben olyan, egyetlen vállalkozástól származó meg nem erősített bizonyítékokra, amelyeket a felperes alkalmazottainak tanúvallomásai megcáfoltak.

38 Ezenkívül a felperes kifogásolja a Bizottság egyes találkozókkal kapcsolatos megállapításait.

– A felperes által fogadott telefonhívásokról

39 A felperes kifejti, hogy a Bizottság tévesen támaszkodott a Solvay és az Atofina információira annak megállapítása során, hogy telefonon tájékoztatták a kartell egyes megbeszéléseinek eredményéről.

40 A Solvay információi négy „magas szintű” találkozóra vonatkoztak, amelyek a Degussa, a Solvay és a Kemira között zajlottak (a megtámadott határozat (171)–(174), (211), (215)–(217) és (239)–(242) preambulumbekezdése). E megbeszélések tekintetében a Bizottság a Solvay azon nyilatkozatára támaszkodott, amely szerint „további piaci szereplőket tájékoztattak e megbeszélések eredményéről”, „a Solvay e megbeszélések konkrét eredményeiről tájékoztatta például a Foretet (Spanyolország) és az Ausimontot (Olaszország)”. A Bizottság szerint e nyilatkozatot megerősítette az Atofina (a megtámadott határozat (172) preambulumbekezdése).

41 A Solvay említett nyilatkozata nem alapozhatta meg azt a megállapítást, amely szerint a Solvay azt állította, hogy a felperest „kimerítően […] rendszerint telefonon” tájékoztatta (a megtámadott határozat (172) preambulumbekezdése). Ez az állítás nem tartalmazza sem azt, hogy „ki hívott kit”, sem az elmondottak tartalmát. Nem jelöli meg, hogy melyik megbeszélésekre utal, az 1997 augusztusi találkozó kivételével. Ez az információ magától a Bizottságtól származik. A Solvay nyilatkozatát nem erősíthette meg az Atofina, amely nem vett részt a megbeszéléseken. Az Atofina ugyanis a Solvay hívásaira eltérő megbeszélések kapcsán utal, mégpedig a „B‑csoport” találkozói kapcsán, amelyekre 1995 vége és 1997 eleje között került sor. A Solvay és az Atofina információi tehát nem erősítik meg egymást.

42 Továbbá a Solvay maga is vitatta, hogy részt vett volna a szóban forgó négy találkozó egyikén, mégpedig azon, amelyet Frankfurt am Mainban tartottak 1998 áprilisában (a megtámadott határozat (217) preambulumbekezdése). Az 1998 szeptemberében Brüsszelben tartott találkozót illetően a Solvay nem utal arra, hogy kapcsolatba lépett volna a felperessel.

43 A meghallgatás során a Bizottság hiába próbált pontosabb információkat szerezni a Solvay‑től. Pontosabb adatok hiányában a Solvay telefonhívásokra vonatkozó nyilatkozata nem rendelkezik bizonyító erővel. Azt mindenesetre cáfolják a felperes alkalmazottainak tanúvallomásai, akik tagadták, hogy a Solvay‑től telefonhívásokat fogadtak volna.

44 Az Atofina információit illetően a Bizottság tévesen támaszkodott az Atofina egyik alkalmazottjának azon állítására, miszerint a felperes négy alkalommal részt vett telefonon tartott megbeszéléseken (a megtámadott határozat (180)–(192) és (247)–(253) preambulumbekezdése). Ezt az állítást a szóban forgó megbeszélések egyetlen másik résztvevője sem erősítette meg.

45 Az iratokban szereplő egyéb elemek megkérdőjelezik az Atofina érintett alkalmazottja által szolgáltatott információk hitelességét. A Bizottság a kifogásközlésben különösen azon állítására támaszkodott, miszerint a felperes egyik képviselője részt vett a Párizsban 1996. február 12‑én tartott találkozón (a kifogásközlés 137. és 138. pontja). Erről az állításról a felperes bizonyította, hogy pontatlan, mivel a találkozón állítólagosan részt vevő személy útlevele megerősíti, hogy e személy a szóban forgó héten az Egyesült Államokban tartózkodott. A Bizottság a megtámadott határozatban semmilyen módon nem utal erre a tévedésre. Ezen túlmenően az Atofina tanúja jegyzeteinek ugyanazon lapját nyújtotta be több alkalommal, különböző találkozók bizonyítékaként. A szóban forgó jegyzetek gyakran tartalmaznak kérdőjeleket a felperest, illetve a megbeszéléseken való részvételét illető információk kapcsán. A Bizottság elmulasztotta e körülmények figyelembevételét az Atofina bizonyítékai hitelességének értékelése során.

46 A szóban forgó, Párizsban 1997 szeptemberében tartott első találkozó esetében az Atofina eredeti információi nem teszik lehetővé a felperes azon alkalmazottjának azonosítását, akivel az állítólag telefonon kapcsolatba lépett. A felperes alkalmazottja, akit egy az Atofina által később készített táblázatban azonosítottak, eskü alatt tett nyilatkozatban vitatta, hogy fogadta volna ezt a hívást. Ennek vitatását a Bizottság nem vette figyelembe.

47 A Bizottság hihetőnek ítélte azt a tényt, hogy a felperessel kapcsolatba léptek, figyelemmel a korábbi kapcsolatfelvételekre, valamint arra, hogy két későbbi telefonon tartott megbeszélésen részt vett (a megtámadott határozat (186) preambulumbekezdése). Márpedig az állítólagos korábbi kapcsolatfelvételt illetően a Solvay meg nem erősített információi alapján a megtámadott határozat csak egyetlen, egy hónappal korábban fogadott telefonhívásra utal (a megtámadott határozat (172) preambulumbekezdése). A felperes két további telefonon történő megbeszélésen való állítólagos részvétele az Atofina ugyanazon meg nem erősített információin alapul.

48 A szóban forgó, Frankfurt am Mainban 1997. november 17‑én tartott második találkozót illetően (a megtámadott határozat (188)–(192) preambulumbekezdése) az Atofina alkalmazottja magának ellentmondva azonosította először a felperes egyik, majd később két alkalmazottját, akikkel állítólag kapcsolatba léptek. A Bizottság nem utal erre az ellentmondásra, és maga is tévesen jelölte meg az azonosított személy nevét (a megtámadott határozat 204. lábjegyzete). A szóban forgó információ nincs megerősítve, és azt a felperes megnevezett alkalmazottai vitatják.

49 Ellentétben a Bizottság állításaival, az Atofina információit nem erősítik meg okirati bizonyítékok. A szóban forgó bizonyítékokat az Atofina ugyanazon alkalmazottja terjesztette elő, és azok nem támaszthatják alá saját állításait. Továbbá egy olyan táblázatról van szó, amelyet a szóban forgó találkozó során készítettek, és amely az árakat tartalmazza ügyfelenként és gyártónként (a megtámadott határozat (192) preambulumbekezdése), és amely a felperes tekintetében négy kérdőjelet tartalmaz. Ezeket az információkat egyébként nem szükségképpen a felperes nyújtotta, azokat be lehetett szerezni egyéb forrásokból, többek között a felperes ügyfeleitől.

50 A felperes egyik alkalmazottja által állítólagosan fogadott hívást a Degussa sem erősíti meg a kifogásközlésre adott válaszában. Valójában a Degussa pusztán összefoglalja a kifogásközlés tartalmát – beleértve az Atofina azon állítását is, miszerint bizonyos más vállalkozásokat, köztük a felperest, tájékoztatták e találkozóról –, valamint a megerősíti, hogy ő maga részt vett ezen a találkozón. A Degussa vallomása csak őt terhelő bizonyíték, és egyáltalán nem érinti a felperest.

51 A szóban forgó, 1997. november 21‑én Párizsban tartott harmadik találkozót illetően (a megtámadott határozat (193)–(197) preambulumbekezdése) az Atofina kivételével a kartell egyetlen tagja sem utal a felperes részvételére. A Bizottság tévesen támaszkodott az Atofina állítására, amely nincs megerősítve, és amelynek ellentmond a felperes szóban forgó alkalmazottjának tanúvallomása.

52 Továbbá a Bizottság tévesen támaszkodott arra a tényre, hogy a felperes által alkalmazott árak szerepeltek a szóban forgó találkozó során készített jegyzetekben (a megtámadott határozat (197) preambulumbekezdése). A táblázat nagy része pusztán csillagokat tartalmazott. A néhány feltüntetett ár az Atofina alkalmazottja által becsült célár volt, és azok nem a felperes által nyújtott információkból származtak. Egyébiránt ugyanezen táblázat két másik olyan gyártóra vonatkozó információkat is tartalmazott, amelyekkel szemben a Bizottság nem hivatkozott erre a találkozóra. A Bizottság maga is elismerte, hogy valamely gyártó célárai anélkül is szerepelhettek a táblázatban, hogy arról az utóbbi tudomással bírt volna. A szóban forgó táblázat tehát nem erősíti meg az Atofina információit.

53 A szóban forgó, 1998. október 12‑én Düsseldorfban tartott negyedik találkozót illetően az Atofina alkalmazottja által készített jegyzetek nem tartalmazzák a jelenlévő személyeket, és az alkalmazott által rájuk vonatkozóan nyújtott későbbi magyarázatokban az szerepel, hogy „az FMC távol maradt”. Csak az Atofina által benyújtott engedékenység iránti kérelem céljából készített táblázat tartalmazta azt, hogy a felperes „távol maradt, azonban a Solvay telefonon kapcsolatba lépett vele és [e társaság] képviselte [az utóbbit]”. Egyetlen további résztvevő – ideértve a Solvay‑t – sem erősítette meg a felperes részvételét ezen a találkozón. A Degussa viszont, amikor ezzel kapcsolatban kérdezték, kijelentette, hogy „tudomás[a] szerint […] negyedik vállalat nem vett részt”. E tekintetben a Bizottság pusztán azt állapította meg, tévesen, hogy „három másik vállalkozás megerősítette, hogy sor került e találkozóra” (a megtámadott határozat (253) preambulumbekezdése), anélkül hogy figyelembe vette volna azt, hogy e vállalkozások egyike sem erősítette meg az Atofina felperesre vonatkozó információit. Továbbá amikor megállapította, hogy az Atofina nyilatkozatai „hihetőek a birtokában lévő többi bizonyíték alapján” (a megtámadott határozat (253) preambulumbekezdése), a Bizottság pusztán visszautalt az Atofina egyéb meg nem erősített állításaira. Érvelése tehát körkörös.

54 Összefoglalva, az Atofina alkalmazottjának azon állítása, miszerint telefonon kapcsolatba lépett a felperes alkalmazottaival, nem került megerősítésre. Ezzel szemben a felperes alkalmazottainak azon tanúvallomását, miszerint nem léptek velük telefonon kapcsolatba, megerősíti mind a kartell többi tagjának hallgatása ezzel a kérdéssel kapcsolatban, mind pedig az Atofina által a találkozón készített és a Bizottságnak benyújtott jegyzetekben szereplő kérdőjelek. Az e jegyzetekben szereplő felperes áraival kapcsolatos információk más forrásokból származhattak. Ezen elemek összességükben tehát arra utalnak, hogy a felperes nem vett részt a szóban forgó találkozókon.

– A CEFIC gyűlései mentén törént kapcsolatfelvételekről

55 A felperes kijelenti, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy részt vett a CEFIC gyűlései mentén 1997 májusa és az 1999 novembere között tartott hat kartelltalálkozón. Kijelenti, hogy alkalmazottai a CEFIC szóban forgó gyűlésein vettek részt. Ugyanakkor minden alkalmazott tanúsította, hogy nem vett részt a kartellnek a gyűlések mentén folyt tevékenységeiben. A Bizottság mégis indokolás nélkül elutasította a felperes alkalmazottainak tanúvallomását.

56 A kartelltalálkozókon való jelenlét puszta ténye nem bizonyítja a kartellban való részvételt. Valamely vállalkozás többek között úgy támaszthatja alá, hogy nem vett részt a kartell tevékenységeiben, ha bizonyítja, hogy jelezte versenytársainak, a találkozón az övékétől eltérő szándékkal vesz részt.

57 E tekintetben a Sevillában 1997 májusában tartott találkozókat illetően a felperes azokon részt vevő alkalmazottja jelezte a Bizottságnak, hogy kifejezetten kijelentette, egyrészt, hogy vállalkozása „Németországban terjeszkedik”, és egyáltalán „nem érdekelt” az árak bármiféle korlátozásában, másrészt hogy a vállalkozás elutasítja a tárgyalást ezeket illetően. E tanúvallomást megerősíti az a tény, hogy az egyik ilyen találkozón a Degussa felelős vezetője e nyilatkozatot hallva az ajtót becsapva hagyta el a termet (a megtámadott határozat (162) preambulumbekezdése). Ennek következtében a felperes képviselőjét nem hívták meg a másnapi éttermi vacsorára (a megtámadott határozat (163) preambulumbekezdése).

58 A felperes ugyanezen alkalmazottjának tanúvallomása szerint a CEFIC 1998 májusában Évian‑les‑Bains‑ben tartott gyűlése ugyanilyen eredménnyel járt. A kis gyártók – köztük a felperes – elutasították a versenyellenes megállapodásokhoz való csatlakozást, mivel továbbra is versenyszerű magatartást kívántak tanúsítani.

59 A felperes alkalmazottai továbbá nem vettek részt a CEFIC gyűléseinek mentén tartott négy találkozón folytatott kartellmegbeszéléseken (a megtámadott határozat (198)–(207), (254)–(258), (264) és (265), valamint (273)–(275) preambulumbekezdése). E találkozókat éttermekben, bárokban vagy hotelfolyosókon tartották. Nehéz elképzelni, hogy a kartell többoldalú megbeszéléseit ilyen nyilvános helyeken folytatták volna. E beszélgetéseket tehát valószínűleg kétoldalúan, vagy pedig a felperes alkalmazottainak az étteremből való távozását követően folytatták.

60 A Bizottság nem vizsgálta azt a tényt, hogy a felperes tagadta, hogy részt vett volna ezeken a megbeszéléseken. Rámutatott, hogy a felperes nem bizonyította, hogy alkalmazottai elhatárolódtak volna a versenyellenes megbeszélésektől (a megtámadott határozat (207) preambulumbekezdése), elismerve ugyanakkor az egyik ilyen találkozó tekintetében, hogy „elképzelhető, hogy […] egyes megbeszélésekre inkább kétoldalúan került sor” (a megtámadott határozat (167) preambulumbekezdése). A felperes szerint, mivel e beszélgetések kétoldalúak voltak, alkalmazottai nem tudtak azokról, és így nem is tudtak azoktól elhatárolódni.

61 A CEFIC 1997. november 26‑án Brüsszelben tartott gyűlése mentén tartott vacsorát illetően a megtámadott határozat (199) preambulumbekezdése szerint „a Degussa, az EKA, a Solvay és az Atofina kijelentette, hogy [a felperes és a Kemira] valóban jelen volt, teljes mértékben tisztában volt az alábbiakban leírt megbeszélések jogellenes voltával és részt vett bennük”. Márpedig az EKA Chemicals egyáltalán nem tett említést a felperesről. A Solvay készített egy résztételi listát, amelyen nem szerepeltek a felperes alkalmazottai, hozzátéve, hogy „feltehetően [a gyűlés] összes többi résztvevő[je]” képviseltette magát.

62 Az Atofina és a Degussa által nyújtott információk pusztán felsorolják azokat a személyeket – így a felperes képviselőit –, akik részt vettek a vacsorán, bármilyen arra utaló állítás nélkül, hogy az utóbbiak részt vettek volna a versenyellenes megbeszélésekben.

63 A CEFIC 1999 novemberében tartott gyűlése mentén tartott találkozót illetően (a megtámadott határozat (273)–(275) preambulumbekezdése) a Bizottság elmulasztotta annak megemlítését, hogy e találkozóra egy hivatalos vacsora alkalmából nyilvános helyen – mégpedig egy szálloda folyosóján – került sor. A megbeszélések tehát valószínűleg kétoldalúak voltak, és nincs kellőképpen pontos és egybehangzó bizonyíték a felperes e megbeszélésen való részvételére.

– Az 1998. július 13‑án Königswinterben tartott találkozóról

64 A felperes úgy véli, hogy a Bizottság tévesen jelentette ki, hogy vezérigazgatója részt vett a Solvay‑jel és a Degussával 1998 júliusában egy az Atochem gyárának bezárásával kapcsolatos találkozón (a megtámadott határozat (233) preambulumbekezdése). Az érintett alkalmazott tagadta, hogy részt vett volna ezen a találkozón, és benyújtott egy taxiszámlát, amelyen a neve szerepelt, bizonyítva, hogy ezen a napon Barcelonában tartózkodott.

65 A Bizottság nem cáfolta e bizonyítékot, és pusztán arra utalt, hogy a felperes alkalmazottja részt vehetett a találkozón Königswinterben, és a nap folyamán később taxiba szállhatott Barcelonában. Az egyéb találkozókat illetően a Degussa éttermi számlákat nyújtott be, amelyek tartalmazták a résztvevők listáját. A szóban forgó találkozó esetében viszont a Bizottság elmulasztott további bizonyítékokat beszerezni a Degussától és a Solvay‑től. A Solvay nem erősítette meg a felperes részvételét ezen a találkozón.

66 Azt, hogy a felperes nem vett részt az Atochem egyik gyárának bezárására vonatkozó megbeszéléseken, megerősíti az e kérdéssel kapcsolatos későbbi találkozókról való távolléte is. A Bizottság tévesen állapította meg, hogy a Solvay megerősítette a felperes részvételét az Atochemmel kötött megállapodásban (a megtámadott határozat (244) preambulumbekezdése). A Solvay nem jelölte meg az állítólagos részvétel bizonyítékait, a Degussa pedig egyáltalán nem utalt arra. Lehetséges, hogy a Solvay tévedésből egy jogszerű szállítási szerződésre utalt, amelyet ebben az időszakban kötött a felperes és az Atochem.

67 A megtámadott határozat (234) preambulumbekezdésében a Bizottság nem utalt arra, hogy a felperes megegyezett volna abban, hogy az Atochemnek fizessenek [a gyára bezárásáért]. A Solvay erre vonatkozó nyilatkozata lényegtelen voltát későbbi tények támasztják alá, így különösen a felperes távolmaradása az 1998 októberében a Solvay, a Degussa és az Atofina részvételével tartott későbbi találkozóról. Márpedig a megtámadott határozat (245) preambulumbekezdéséből az következik, hogy e találkozó alkalmával a Degussa és a Solvay meggyőzte az Atochemet arról, hogy a Degussa és a Solvay fizetése ellenében zárja be a gyárát.

– A Degussával 1998. szeptember 28‑án Brüsszelben tartott találkozóról

68 A felperes arra hivatkozik, hogy a Bizottság tévesen értékelte a Degussa információit az 1998 szeptemberében tartott kétoldalú találkozót illetően. A megtámadott határozat (241) preambulumbekezdése szerint e találkozó célja a felperes tájékoztatása volt az ugyanazon a reggelen tartott találkozó eredményeiről. Valójában a Degussa kizárólag azt közölte, hogy „a találkozó tárgya egy, a HP európai piacának alakulását illető általános vita volt, különös figyelemmel az elért árak magas szintjére és e szint fenntartásának esélyeire”. A Degussa egyáltalán nem utal az árakkal vagy a piaci részesedésekkel kapcsolatos bármilyen megállapodásra, ellenben megjegyzi, hogy a megbeszélés „általános jellegű” volt.

– Az NP‑vel kapcsolatos megbeszélésekről

69 A felperes kijelenti, hogy alkalmazottja a megtámadott határozatban (a megtámadott határozat (237) és (238), (259)–(263), (267)–(270) és (276)–(279) preambulumbekezdése) szereplő, NP‑vel kapcsolatos négy találkozó közül kettőn – vagyis az 1999 elején Milánóban és 1999 decemberében Freiburgban tartott találkozókon – való részvételére emlékszik.

70 E két találkozó célja azon eszközök megvitatása volt, amelyeket az ágazat az NP összetevőinek az egészségre gyakorolt hatásaival kapcsolatos aggodalmak enyhítésére felhasználhat. Figyelemmel ezen aggodalmakra, a felperes már elkezdett gondolkodni egy „alternatív termék”, a nátrium‑perkarbonát (a továbbiakban: NPK) kifejlesztésén. Sajnálatos, hogy a szóban forgó találkozók során más gyártók jogellenes megbeszéléseket folytattak. E megbeszélések nem érdekelték a felperest, mivel már döntött arról, hogy az NP‑ről fokozatosan átáll a NPK‑ra. Képviselője ezért nem vett részt a jogellenes megbeszélésekben. E magyarázatot megerősíti a Degussa, amelynek állítása szerint a szóban forgó találkozókat a jogszerű megbeszélések keretében „alkalomszerűen” tartották.

71 A felperesnek két további, az NP‑vel kapcsolatos találkozót, vagyis az 1998 szeptemberében Lyonban és az 1999 nyarán Bázelben tartott találkozón való állítólagos részvétele csak a Solvay meg nem erősített információiból tűnik ki. A Bizottság elmulasztotta figyelembe venni a felperes érintett alkalmazottjának tanúvallomását, aki nem emlékezett arra, hogy részt vett volna a szóban forgó találkozókon.

– A válasz keretében kifejtett érvek

72 Válaszában a felperes arra hivatkozik, hogy a Bizottság megsértette az ártatlanság vélelmének elvét, mivel nem rendelkezett pontos és egybehangzó bizonyítékokkal a felperes kartellt képező tevékenységekben való részvételéről.

73 Elsősorban a Bizottság elmulasztotta figyelembe venni azokat a bizonyítékokat, amelyek megalapozzák a felperes elméletét, más bizonyítékokat pedig elferdített saját következtésének alátámasztása érdekében. A felperes szerint a Bizottság figyelmen kívül hagyta azt a tényt, hogy a legjobb bizonyítékok a felperes alkalmazottainak közvetlen tanúvallomásai voltak, megalapozatlan vélelmeket alkalmazott vele szemben, elferdítette a számára kedvező bizonyítékokat, összemosta a CEFIC gyűlésein való jogszerű részvételét a kartellt képező tevékenységekben való részvétellel, valamint „kiszínezte” a rá nézve hátrányos bizonyítékokat.

74 A Bizottság nem objektív és átfogó módon vette figyelembe a bizonyítékokat. Elmulasztotta figyelembe venni azokat a bizonyítékokat, amelyek tanúsították, hogy a felperes agresszíven lépett fel a piac felosztása kapcsán, hogy a versenytársak piaci részesedést veszítettek a felperessel szemben, és erre panaszkodtak is, továbbá a két találkozóra irányuló kezdeményezésnek is véget vetett azzal, hogy visszautasította az azokon való részvételt. A Bizottság elmulasztotta további bizonyítékok beszerzését a felperessel szemben hivatkozott, meg nem erősített állításokra vonatkozóan.

75 Másodsorban a felperes kifogásolja azt a tényt, hogy a Bizottság nem alkalmazott ellenbizonyítást alkalmazottai tanúvallomásai hitelességének ellenőrzésére. Így a felperes volt az egyetlen olyan vállalkozás, amely tanúkat állított a Bizottság előtt folyt meghallgatáson. A felperessel szemben tanúskodó három másik társaság egyike sem állított tanúkat a meghallgatáson. A Solvay és a Degussa által előterjesztett számos bizonyíték lényegében névtelen forrásból származott. A Bizottság elferdítette a felperes alkalmazottainak nyilatkozatait, azzal az indokkal, hogy azokat nem eskü alatt tették.

76 Harmadsorban a felperes kijelenti, hogy a Bizottság pontatlanul ismertette a meghallgatást követően beszerzett bizonyítékokat.

77 A meghallgatás során a meghallgatási tisztviselő rámutatott, hogy egyes bizonyítékok, amelyekre a Bizottság támaszkodott – különösen a Solvay által a felpereshez intézett telefonhívásokra vonatkozóan előterjesztett névtelen forrásból származó állítások – nem hitelesek. A meghallatást követően azonban a Bizottság nem szerzett be további bizonyítékokat.

78 Így különösen a Bizottság tévesen jelentette ki ellenkérelmében a Sevillában 1997 májusában tartott találkozókat illetően, hogy más vállalkozások a meghallgatást követően megerősítettek bizonyos ténybeli részleteket, valamint hogy lehetőséget biztosított a felperes számára álláspontja ismertetésére. A meghallgatást követően nem terjesztettek elő további bizonyítékokat e találkozókkal kapcsolatban.

79 A Bizottság állításával ellentétben a felperessel ismertetett további bizonyítékok semmilyen kapcsolatban nem álltak a Solvay állítólagos telefonhívásaival. A meghallgatást követően benyújtott bizonyítékaiban a Solvay és a Degussa pusztán leírta a kifogásközlés tartalmát egyes konkrét pontokat illetően (a Degussa esetében ez a Frankfurt am Mainban 1997 novemberében tartott találkozó, míg a Solvay esetében a Königswinterben 1998 júliusában tartott találkozó), és megerősítették, hogy alkalmazottaik részt vettek azokon. Eredetileg e társaságok egyike sem utalt a felperes e találkozókon való részvételére. A Bizottság maga is elismerte, hogy a Solvay válasza „közvetett” volt, illetve hogy a Degussa „kifejezetten” nem utalt a felperesre.

80 Negyedsorban a Bizottság egymásnak ellentmondó kijelentéseket tett. A Kemira tekintetében úgy ítélte meg, hogy nem ésszerűtlen annak feltételezése, hogy a CEFIC gyűlései mentén tartott különböző megbeszélések inkább kétoldalúak voltak (a megtámadott határozat (167) preambulumbekezdése). Ezért a felperes tekintetében a Bizottság tévesen állította, hogy lehetetlen, hogy a felperes képviselői anélkül vettek volna részt ezeken a találkozókon, hogy tudtak volna az összejátszásról.

81 Ötödsorban a Bizottság elferdített egyes mentő bizonyítékokat. Először azokról a kijelentésekről van szó, amelyek szerint a felperes a „rossz tanulók” csoportjának tagja volt, mivel európai összesített kapacitását az árak kárára kívánta növelni. A Bizottság tévesen utasította el ezt a bizonyítékot, pusztán azt állítva ellenkérelmében, hogy ez azt tanúsította, hogy a felperes a saját előnyére próbálja felhasználni a kartellt.

82 Másodszor a Sevillában a CEFIC gyűlései mentén tartott találkozókat illetően a felperes alkalmazottja kijelentette, hogy visszautasította a részvételt a kartell valamennyi megbeszélésén, és hogy ennek következtében a Solvay és a Degussa képviselői elhagyták a termet. Miután a Bizottság e tanúvallomást elutasította, saját megalapozatlan értelmezésére támaszkodott azon indokok tekintetében, amelyek miatt a Solvay és a Degussa elhagyta a termet, vagyis szerinte azért, mert a kis gyártók – ideértve a felperest is – elégedetlenek voltak a javaslatokkal, feltehetően a nekik juttatott piaci részesedések miatt. Semmilyen bizonyíték nem támasztja alá a Bizottság ezen állítását. Ezzel szemben a felperes szerint a sevillai találkozók gyors véget érése – amely ahhoz kapcsolódott, hogy versenytársai kifogásolták árainak csökkentését és piaci részesedésének növelését – bizonyítja, hogy jelezte versenytársai számára, hogy ezeken a találkozókon az övékétől eltérő szándékkal vesz részt.

83 Hatodsorban a Bizottság elferdített egyes okirati bizonyítékokat.

84 Egyrészt a felperes alkalmazottjának útlevelén található bélyegzés kapcsán – amely tanúsítja az Egyesült Államok területére való belépését 1996. február 10‑én – a Bizottság tévesen állította, hogy az nem bizonyítja szükségképpen, hogy a szóban forgó alkalmazott ne lehetett volna két nappal később Párizsban. Márpedig a felperes szerint nem lehetséges, hogy a szóban forgó alkalmazott február 10‑én elrepült az Egyesült Államokba, 24 órán keresztül ott tartózkodott, ezt követően éjszaka átrepült az Atlanti‑óceánon, és haladéktalanul a kartell február 12‑én tartott találkozójára ment, majd ezt követően visszatért az Egyesült Államokba. A felperes szerint ebben az esetben egy másik bélyegzés is szerepelne az útlevelében. Az Atofina alkalmazottja tehát tévesen állította, hogy a felperes képviselője 1996. február 12‑án Párizsban volt. Ha ehhez hozzátesszük azt a tényt, hogy több esetben az Atofina volt az egyetlen, amely azt állította, hogy a felperes részt vett a kartell találkozóin, valamint hogy egyes információi kérdőjeleket tartalmaznak, ez kétségbe vonja az Atofina információinak hitelességét.

85 Másrészről azon taxiszámlát illetően, amelyet 1998. július 13‑án Barcelonában állítottak ki, és amelyen a felperes azon alkalmazottjának neve szerepel, aki állítólag részt vett a Königswinterben ugyanezen a napon tartott találkozón, a Bizottság teljesen megalapozatlanul vitatja ezt a bizonyítékot, kijelentve, hogy azt a nap folyamán máskor is kiállíthatták (a megtámadott határozat (236) preambulumbekezdése). Márpedig az ártatlanság vélelmének kell érvényesülnie ilyen spekuláció helyett.

86 Harmadrészt az Atofina által találkozókról készített és benyújtott jegyzetek, amelyek a felperes áraira vonatkozó oszlopokban kérdőjeleket tartalmaznak, azt tükrözik, hogy az Atofina semmilyen információval nem rendelkezett a felperes árait illetően, mivel az utóbbi nem jelent meg a találkozón. A Bizottság ugyanakkor tévesen azt állítja az ellenkérelemben, hogy e kérdőjelek az Atofina alkalmazottja által tanúsított „óvatosságot” tükrözik. A Bizottság nem vette figyelembe a felperes által előterjesztett másik magyarázatot, miszerint a szóban forgó információ „bárhonnan származhatott”. Ennek megfelelően e találkozó tekintetében a Bizottság elferdítette a felperes alkalmazottainak egyértelmű tanúvallomását, amelyet okirati bizonyítékok is alátámasztottak.

87 Negyedrészt a Bizottság kijelentette, hogy az Atofina egyik alkalmazottjának jegyzete, amely az 1998 októberében Düsseldorfban tartott találkozóra vonatkozott, több alkalommal említést tesz a felperesről. A felperes szerint a szóban forgó jegyzet nem egyértelmű, azonban az Atofina későbbi magyarázatából kitűnik, hogy az egy későbbi találkozóra utal, amelyet november 9‑én kellett volna megtartani, és amelynek során „végleges modellt” fogadtak volna el, valamint hogy az utal „egy megjegyzésre azzal kapcsolatban, hogy [a felperessel] milyen módon fogadtatják el piaci részesedését a Solvay által gyakorolt nyomás révén”. 1998 októberében a felperes továbbra is elutasította, hogy részt vegyen a kartell tevékenységében. A Bizottság tehát – anélkül, hogy a jegyzet tartalmát elemezte volna – tévesen támaszkodott arra a puszta tényre, hogy a felperes nevét megemlítették.

88 Hetedsorban a Bizottság „kiszínezte” a bizonyítékokat, azokhoz nem létező részleteket adva, vagy eltúlozva a megállapított tényeket.

89 Egyrészt a Degussával 1998 szeptemberében Brüsszelben tartott, a felperes által vitatott kétoldalú találkozót illetően a Bizottság kijelentette, hogy az a reggel tartott találkozót illető „debriefingből” állt (a megtámadott határozat (241) preambulumbekezdése). Márpedig a Degussa információi nem utalnak ennek a „debriefing”‑nek a megtörténtére, és nem említenek semmiféle megbeszélést az NP‑t, vagy a HP piacának befagyasztását illetően. A HP‑t illetően a Degussa kifejezetten kijelentette, hogy a megbeszélések „általános jellegűek” maradtak. A Bizottság következtetései tehát nem megalapozottak.

90 Másrészt a Sevillában tartott találkozókat illetően – ellentétben a Bizottság állításával – a felperes éppen hogy elhatárolódott a versenyellenes megbeszélésektől, amikor visszautasította, hogy részt vegyen a kartellt képező tevékenységekben, ami a Degussa és a Solvay képviselőinek „hirtelen távozását”, és így e találkozósorozat lezárását eredményezte. Az Atofina szerint ezek a találkozók a Degussa és a Solvay képviselőinek távozásával végződtek. A Bizottság e tekintetben elferdítette az iratokban található bizonyítékokat.

91 Harmadrészt a Bizottság azon állítását illetően, miszerint az Atofina megerősítette a Solvay telefonhívásokra vonatkozó állításait, a Solvay és az Atofina információi egyértelműen különböző találkozókra vonatkoznak. Semmilyen egyezés nem lehetséges tehát az információk között a résztvevőket vagy a találkozók időtartamát illetően.

92 Nyolcadsorban a felperes kifejti, hogy a Solvay és az Atofina – amelyek párhuzamosan terjesztették elő engedékenység iránti kérelmeiket – „versenyre kényszerült”, hogy melyikük nyújt jelentős hozzáadott értéket a már a Bizottság birtokában lévő bizonyítékokhoz képest, ami megkérdőjelezi nyilatkozataik hitelességét.

93 Az engedékenység iránti kérelmet benyújtó vállalkozások nem ellenőrizhették alkalmazottaik emlékeit, és nem nyújthattak egyértelmű és pontos bizonyítékokat. Így például a Bizottság utal a megtámadott határozat (236) preambulumbekezdésére, miszerint a Solvay a kifogásközlésre adott válaszában „önként megerősítette” az 1998 júliusában Königswinterben tartott találkozót, míg az ellenkérelemben zárójelben hozzátette, hogy „ellenőriznünk kell, hogy ez valóban önkéntesen vagy a Bizottság felhívására történt‑e”. Ehhez hasonlóan az 1998 októberében Düsseldorfban tartott találkozó kapcsán a Degussa a Bizottság felhívására „folytatta [alkalmazottai] kikérdezését” a résztvevőket illetően.

94 Végül a felperes kijelenti, hogy a Bizottság soha nem állapította meg felelősségét egyetlen versenyellenes magatartásban sem. Alkalmazottai a tárgyalás során tanúvallomást tettek, és olyan nyilatkozatokat nyújtottak be, amelyekben cáfolták a kifogásközlésben szereplő állításokat. A visszaeső vállalkozások próbáltak engedékenységben részesülni, és az ennek érdekében folytatott „versenyben” homályos, nem megerősített és gyakran névtelen forrásból származó állításokat tettek az ügyvédeiktől származó levelekben, vagy rejtélyes, kézzel írt jegyzetekben, amelyek „tele voltak kérdőjelekkel”. A Bizottság semmilyen magyarázatot nem nyújtott arra nézve, hogy e bizonyítékokat miért részesítette előnyben a felperes által előterjesztett, egyértelmű és nem vitatott bizonyítékokkal szemben.

95 A Bizottság vitatja a felperes érveit.

A Törvényszék álláspontja

96 Az EK 81. cikk (1) bekezdésének értelmében a közös piaccal összeegyeztethetetlen és tilos minden olyan vállalkozások közötti megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés és összehangolt magatartás, amely hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre, és amelynek célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása.

97 Az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett megállapodás létezéséhez elég az, hogy az érintett vállalkozások kifejezzék az arra irányuló közös akaratukat, hogy meghatározott piaci magatartást tanúsítanak (a Törvényszék T‑7/89. sz., Hercules Chemicals kontra Bizottság ügyben 1991. december 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., II‑1711. o.] 256. pontja, és a T‑9/99. sz., HFB és társai kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1487. o.] 199. pontja).

98 Egy megállapodás az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében létrejöttnek tekinthető, ha akaratközösség áll fenn magának a verseny korlátozásának tekintetében, még akkor is, ha a tervezett versenykorlátozás különös elemei még tárgyalás tárgyát képezik (lásd ebben az értelemben a fenti 97. pontban hivatkozott HFB és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 151–157. és 206. pontját).

99 Az összehangolt magatartás fogalma egyfajta egyeztetést jelent a vállalkozások között, amelyek nem kötnek kifejezetten megállapodást, ám a kockázatokkal teli versenyt tudatosan helyettesítik az egymás közötti gyakorlati együttműködéssel (a Bíróság C‑49/92. P. sz., Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben 1999. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑4125. o.] 115. pontja, valamint a C‑199/92. P. sz., Hüls kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet (EBHT 1999., I‑4287. o.] 158. pontja).

100 E tekintetben az EK 81. cikk (1) bekezdésével ellentétes a gazdasági szereplők közötti bármely olyan közvetlen vagy közvetett kapcsolatfelvétel, amely jellegénél fogva vagy befolyásolja a tényleges, illetve potenciális versenytárs piaci magatartását, vagy feltárja az ilyen versenytárs előtt, hogy az adott vállalkozás saját maga milyen piaci magatartásról döntött, illetve milyen piaci magatartást fontolgat, amennyiben e kapcsolatfelvétel célja vagy hatása a verseny korlátozása (lásd ebben az értelemben a fenti 99. pontban hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben hozott ítélet 116. és 117. pontját).

101 Az a tény, hogy valamely vállalkozás versenyellenes megállapodás előkészítése céljából információkat közöl versenytársaival, elegendő az EK 81. cikk értelmében vett összehangolt magatartás fennállásának bizonyítására (a Törvényszék T‑148/89. sz., Tréfilunion kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑1063. o.] 82. pontja és a T‑53/03. sz., BPB kontra Bizottság ügyben 2008. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑1333. o.] 178. pontja).

102 Az ítélkezési gyakorlat szerint az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett megállapodás és az összehangolt magatartás fogalma az összejátszás azonos jellegű formáit jeleníti meg, és csak intenzitásuk, valamint megjelenési formájuk vonatkozásában különböztethetők meg egymástól (a fenti 99. pontban hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben hozott ítélet 131. és 132. pontja, valamint a fenti 97. pontban hivatkozott HFB és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 190. pontja).

103 Egy olyan összetett jogsértés keretében, amely több éven keresztül a piac közös szabályozásának célját követő számos gyártót foglalt magában, a Bizottságtól nem követelhető meg, hogy minden egyes vállalkozás esetében bármely adott időpont esetében pontosan minősítse a jogsértést megállapodásnak vagy összehangolt magatartásnak, mivel a jogsértés mindkét formája szerepel az EK 81. cikkben (lásd ebben az értelemben a fenti 99. pontban hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben hozott ítélet 111–114. pontját és a T‑305/94–T‑307/94., T‑313/94–T‑316/94., T‑318/94., T‑325/94., T‑328/94., T‑329/94. és T‑335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij kontra Bizottság egyesített ügyekben 1999. április 20‑án hozott ítélet [EBHT 1999., II‑931. o.] 696. pontját).

104 Az adott jogsértés megállapodásnak „és/vagy” összehangolt magatartásnak való minősítését úgy kell értelmezni, mint amely olyan tényelemeket magában foglaló összetett egészet jelöl, amelynek egyes elemei megállapodásnak, mások pedig összehangolt magatartásnak minősültek az EK 81. cikk (1) bekezdésének értelmében, amely nem tartalmaz külön minősítést az ilyenfajta összetett jogsértésekre (a fenti 97. pontban hivatkozott Hercules Chemicals kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 264. pontja és a fenti 97. pontban hivatkozott HFB kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 187. pontja).

105 A jogsértéssel kapcsolatos bizonyításfelvételt illetően emlékeztetni kell, hogy a Bizottság kötelezettsége bizonyítani az általa megállapított jogsértést, és olyan bizonyítékokat előterjeszteni, amelyek a jogilag megkövetelt módon igazolják az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett jogsértést megvalósító körülmények fennállását (a Bíróság C‑185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben 1998. december 17‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑8417. o.] 58. pontja).

106 E tekintetben a Bizottságnak pontos és egybevágó bizonyítékokat kell nyújtania (lásd a Törvényszék T‑62/98. sz., Volkswagen kontra Bizottság ügyben 2000. július 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑2707. o.] 43. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

107 Mindazonáltal nem szükséges, hogy a Bizottság által előterjesztett minden egyes bizonyíték a jogsértés összes elemét tekintve eleget tegyen e feltételeknek. Elegendő, ha az intézmény által hivatkozott bizonyítékok, összességükben értékelve, megfelelnek e követelménynek (lásd a Törvényszék T‑67/00., T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz., JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2501. o.] 180. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

108 A Bizottság által a határozatban a valamely vállalkozás által az EK 81. cikk (1) bekezdése megsértésének bizonyítására hivatkozott ténykörülményeket nem elszigetelten, hanem összességükben kell értékelni (lásd a fenti 101. pontban hivatkozott BPB kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 185. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

109 Azt a tényt is figyelembe kell venni, hogy a versenyellenes tevékenységek általában titkosan folynak, ennélfogva az esetek nagy részében a versenyellenes magatartás vagy megállapodás létezését bizonyos egybeesésekből és jelekből kell kikövetkeztetni, amelyek együtt figyelembe véve, más összefüggő magyarázat hiányában a versenyjogi szabályok megsértésének bizonyítékául szolgálhatnak (a Bíróság C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyeken 2004. január 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑123. o.] 55–57. pontja).

110 A bírósági felülvizsgálat terjedelmével kapcsolatban az állandó ítélkezési gyakorlat kimondja, hogy amikor az EK 81. cikk (1) bekezdését alkalmazó határozat megsemmisítése iránti keresetet nyújtanak be, a Törvényszék köteles általában teljes körűen megvizsgálni azt, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdése alkalmazásának feltételei fennállnak‑e (lásd a Törvényszék T‑41/96. sz., Bayer kontra Bizottság ügyben 2000. október 26‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑3383. o.] 62. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

111 A bíróságban felmerülő bármely kételynek annak a vállalkozásnak a javát kell szolgálnia, amely a jogsértést megállapító határozat címzettje, az ártatlanság vélelme – amely az uniós jogrendszer általános elvei közé tartozik – többek között irányadó a vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok megsértésével kapcsolatos olyan eljárásokra, amelyek pénzbüntetés vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezethetnek (a fenti 99. pontban hivatkozott Hüls kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 149. és 150. pontja).

112 E megfontolások tükrében kell tehát megvizsgálni, hogy a jelen ügyben a Bizottság jogilag megkövetelt módon bizonyította‑e hogy a felperes részt vett a szóban forgó jogsértésben.

– Előzetes észrevételek

113 A felperes a jelen ügyben történő bizonyításfelvételre vonatkozó több általános kifogást is megfogalmaz, először is az engedékenység iránti kérelmet benyújtó vállalkozások által előterjesztett bizonyítékok korlátozott bizonyító erejére, másodszor az egyetlen forrásból származó, meg nem erősített információk felhasználására, harmadszor arra hivatkozva, hogy az alkalmazottai által tett ellentétes tanúvallomásokat a Bizottság nem cáfolta, és negyedszer arra, hogy a Bizottság nem adott helyt a meghallgatási tisztviselő meghallgatás során tett javaslatainak.

114 Bár e kifogások nagymértékben keverednek a Bizottság által a megtámadott határozatban hivatkozott érdemi elemekkel szemben megfogalmazott kifogásokkal, ugyanakkor bizonyos előzetes megjegyzéseket igényelnek.

115 Elsősorban a felperesnek az engedékenység iránti kérelmek keretében előterjesztett bizonyítékokkal kapcsolatos érveit illetően emlékeztetni kell arra, hogy pusztán az a tény, hogy az információt olyan vállalkozás szolgáltatta, amely engedékenység iránti kérelmet nyújtott be, nem kérdőjelezi meg annak bizonyító erejét.

116 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis a közösségi jog egyetlen előírása vagy általános elve sem tiltja, hogy a Bizottság valamely vállalkozással szemben más, jogsértés elkövetésével vádolt vállalkozások nyilatkozatára támaszkodjon (a fenti 103. pontban hivatkozott Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 512. pontja). Az engedékenységi közlemény kapcsán tett nyilatkozatok bizonyító ereje pusztán e tény alapján nem vonható kétségbe (a T‑54/03. sz., Lafarge kontra Bizottság ügyben 2008. július 8‑án hozott ítélet [az EBHT‑ban nem tették közzé] 57. és 58. pontja).

117 A jogsértő kartell fő résztvevői által önkéntesen szolgáltatott bizonyítékokkal kapcsolatos bizonyos fenntartás érthető, mivel a résztvevők kicsinyíthetik a jogsértésben való közreműködésük jelentőségét, a többiekét pedig nagyíthatják. Ugyanakkor az engedékenységi közleményben előírt eljárás belső logikájára figyelemmel az a tény, hogy valaki a bírság összegének csökkentése érdekében el kívánja érni a közlemény alkalmazását, nem jelent szükségszerűen indítékot arra, hogy a kifogásolt kartell többi tagjára vonatkozó elferdített bizonyítékokat terjesszen elő. A Bizottság félrevezetésére irányuló szándék ugyanis megkérdőjelezi a vállalkozás együttműködésének őszinteségét és teljességét, ennek következtében az engedékenységi közlemény kedvezményéből való részesülés kerül veszélybe (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑120/04. sz., Peróxidos Orgánicos kontra Bizottság ügyben 2006. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑4441. o.] 70. pontját és a fenti 116. pontban hivatkozott Lafarge kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 58. pontját).

118 Meg kell állapítani különösen, hogy ha egy személy jogsértés elkövetését ismeri be, és így a kérdéses dokumentumokból közvetlenül kikövetkeztethető tényeken túli körülményeket vall be, ez – az ennek ellenkezőjére utaló különleges körülmények hiányában – eleve azt jelzi, hogy e személy elhatározta az igazság feltárását. Ennek megfelelően a nyilatkozattevő érdekei ellen irányuló nyilatkozatot általában különösen megbízható bizonyítéknak kell tekinteni (a Törvényszék fenti 107. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 211. és 212. pontja; a T‑109/02., T‑118/02., T‑122/02., T‑125/02., T‑126/02., T‑128/02., T‑129/02., T‑132/02. és T‑136/02. sz., Bolloré és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2007. április 26‑án hozott ítélet [EBHT 2007., II‑947. o.] 166. pontja, és a fenti 116. pontban hivatkozott Lafarge kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 59. pontja).

119 A kartellben való részvétellel vádolt vállalkozások által az engedékenység iránti kérelemben tett nyilatkozatokat ugyanakkor óvatosan kell értékelni, és azokat főszabály szerint nem lehet megerősítés nélkül elfogadni.

120 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis egyetlen, kartellben való részvétellel vádolt vállalkozás vallomása, amelynek pontosságát több más, hasonlóan megvádolt vállalkozás vitatja, nem tekinthető az utóbbiak által elkövetett jogsértés megfelelő bizonyítékának, ha más bizonyíték azt nem támasztja alá (a Törvényszék fenti 107. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítéletének 219. pontja; a T‑38/02. sz., Groupe Danone kontra Bizottság ügyben 2005. október 25‑én hozott ítélet [EBHT 2005., II‑4407. o.] 285. pontja; a fenti 118. pontban hivatkozott Bolloré és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 167. pontja; a fenti 116. pontban hivatkozott Lafarge kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 293. pontja; lásd még ebben az értelemben a fenti 32. pontban hivatkozott Enso‑Gutzeit kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 91. pontját).

121 Az engedékenység iránti kérelmet benyújtó vállalkozások nyilatkozatai bizonyító erejének vizsgálata érdekében a Törvényszék többek között figyelembe veszi egyrészt a nyilatkozatokat alátámasztó, egybeeső bizonyítékok jelentőségét, másrészt pedig az arra utaló jelek hiányát, hogy hajlamosak kicsinyíteni a jogsértésben való közreműködésük jelentőségét, a többi vállalkozásét pedig nagyítani (lásd ebben az értelemben a fenti 117. pontban hivatkozott Peróxidos Orgánicos kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 70. pontját, és a fenti 116. pontban hivatkozott Lafarge kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 62. és 295. pontját).

122 Másodsorban a felperes arra vonatkozó kifogását illetően, hogy egyes ténybeli elemek tekintetében a Bizottság egyetlen bizonyítékra támaszkodott, emlékeztetni kell arra, hogy az uniós jog egyetlen elve sem zárja ki, hogy a Bizottság egyetlen okirati bizonyítékra támaszkodjon, ha annak bizonyító ereje nem kétséges, és amennyiben a szóban forgó bizonyíték önmagában világosan igazolja a szóban forgó jogsértés megtörténtét (a Törvényszék T‑25/95., T‑26/95., T‑30/95–T‑32/95., T‑34/95–T‑39/95., T‑42/95–T‑46/95., T‑48/95., T‑50/95–T‑65/95., T‑68/95–T‑71/95., T‑87/95., T‑88/95., T‑103/95. és T‑104/95. sz., Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2000. március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑491. o.] 1838. pontja).

123 Igaz ugyan, hogy figyelemmel a fenti 120. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatra e feltevés főszabály szerint nem vonatkozik a kartellben való részvétellel vádolt vállalkozás puszta nyilatkozataira, amelyeket – amennyiben azokat más érintett vállalkozások vitatják – további független bizonyítékoknak kell megerősíteniük.

124 E megállapítás ugyanakkor enyhíthető, amennyiben az együttműködő vállalkozástól származó nyilatkozat különösen hiteles, mivel ilyen körülmények között a megerősítés elvárt mértéke a pontosságot és erősséget tekintve is alacsonyabb.

125 Abban az esetben ugyanis, ha az egybehangzó bizonyítékok csoportja lehetővé teszi az együttműködés keretében benyújtott nyilatkozatban hivatkozott összejátszás, illetve bizonyos tényezői megerősítését, e nyilatkozat önmagában elegendő lehet a megtámadott határozat többi tényezőjének igazolására (lásd ebben az értelemben a fenti 107. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 220. és 334. pontját). Ilyen körülmények között a Bizottság támaszkodhat kizárólag erre a nyilatkozatra, feltéve, hogy az állítások valóságához nem fér kétség, illetve azok nem homályosak.

126 Ezen túlmenően a vállalkozás nyilatkozata – még ha a tanúsított konkrét tényeket illetően nem is kerül megerősítésre – a Bizottság által elfogadott egybehangzó bizonyítékok csoportjának keretében rendelkezhet bizonyos fokú bizonyító erővel a jogsértés fennállásának megerősítése tekintetében. Ha ugyanis egy dokumentum más dokumentumok által tartalmazottakkal megegyező konkrét információkat tartalmaz, úgy kell tekinteni, hogy e bizonyítékok egymást erősítik (lásd ebben az értelemben a fenti 107. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 275. pontját).

127 Egyébiránt a Bizottság azon időszakokból, amelyekben a bizonyítékok viszonylag bőségesen rendelkezésre állnak, azon más időszakokra vonatkozó következtetéseket vonhat le, amelyekben az egyes bizonyítékok közötti különbség nagyobb lehet. Ennélfogva valóban alapos magyarázatra van szükség a bíróság arról való meggyőzéséhez, hogy a találkozók sorozatának egy adott szakasza során teljesen eltérő dolgok történtek, mint a korábbi és későbbi találkozók folyamán, annak ellenére, hogy e találkozók résztvevői azonosak voltak, azokra azonos külső körülmények között került sor, és céljuk is vitathatatlanul azonos volt (a Törvényszék T‑1/89. sz., Rhone Poulenc kontra Bizottság ügyben 1991. október 24‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., II‑867. o.] alapjául szolgáló ügyben főtanácsnokként eljáró Vesterdorf bíró által 1991. július 10‑én ismertetett indítvány [EBHT 1991., II‑867. o.], az ún. „polipropilén”‑ítéletekben foglalt közös végkövetkeztetések).

128 Harmadsorban a felperes azt állítja, hogy a bizonyíték értékelése során a Bizottság nem hallgatta meg alkalmazottait, és nem vette figyelembe tanúvallomásaikat.

129 A felperes különösen arra hivatkozik, hogy a jogsértés megállapítása nagymértékben a Solvay és az Atofina egyik alkalmazottjának nyilatkozatain alapul, amelyek azt tanúsítják, hogy a felperes alkalmazottaival – bár azok bizonyos számú találkozóról távolmaradtak – kapcsolatba léptek, vagy őket telefonon tájékoztatták. A felperes rámutat, hogy az e nyilatkozatokban azonosított alkalmazottai a Bizottságnak ellentétes tartalmú nyilatkozatokat nyújtottak be, ám a Bizottság azokat nem vette figyelembe.

130 E tekintetben meg kell állapítani, hogy nem vitatott, hogy a Bizottság rendelkezett a felperes érintett alkalmazottainak írásbeli nyilatkozataival, és ezek az alkalmazottak jelen voltak a meghallgatás során.

131 Ilyen körülmények között az a kérdés, hogy a Bizottság az említett nyilatkozatokat a megtámadott határozatban megfelelően figyelembe vette‑e, keveredik a felperes által a szóban forgó konkrét ténybeli elemekkel szemben hivatkozott kifogások értékelésével.

132 Ugyanakkor meg kell jegyezni már ebben a szakaszban, hogy a felperes tévesen állítja azt, hogy mivel a szóban forgó nyilatkozatokat eskü alatt tették, azoknak jelentős bizonyító erejük van, és hogy ezért a Bizottságnak kellett volna bizonyítania, hogy tanúi „hamisan esküdtek”.

133 Annak ellenére, hogy egy eskü alatt a bíróság, vagy adott esetben a nyomozás során az ügyész előtt tett tanúvallomás jelentős bizonyító erővel bírhat – figyelemmel azokra a hátrányos jogkövetkezményekre, amelyek büntetőjogi szempontból érhetik a hamis vallomást tevő személyt –, ami az ilyen vallomást hitelesebbé teszi egy egyszerű nyilatkozatnál (lásd ebben az értelemben a fenti 107. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 312. pontját), e megfontolások nem alkalmazhatók a jelen ügyben, mivel a felperes alkalmazottainak olyan írásbeli nyilatkozatairól van szó, amelyeket a közigazgatási eljárás során nyújtottak be a Bizottságnak, illetve a tanúvallomásaikról, amelyeket a Bizottság előtt tartott meghallgatás során tettek.

134 Egyébiránt a felperes tévesen állítja, hogy a Bizottság a meghallgatáson végzett ellenbizonyítás során köteles lett volna összevetni az Atofina és a Solvay által benyújtott és a felperes terhére szóló tanúvallomásokat saját alkalmazottai ellentétes tanúvallomásaival.

135 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a közigazgatási eljárás során a Bizottságnak nincs lehetősége arra, hogy bárkit kötelezzen arra, hogy eskü alatt tegyen vallomást a meghallgatáson.

136 [Az EK 81. és 82. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. kötet, 2. fejezet, 205. o.) 19. cikkének (1) bekezdése szerint a Bizottság adatokat kérhet minden olyan természetes vagy jogi személytől, aki hozzájárul ahhoz, hogy a vizsgálat tárgyára vonatkozó információk beszerzése céljából kikérdezzék. Egyébiránt a Bizottság által az [EK 81. cikk és EK 82. cikk] alapján folytatott eljárásokról szóló, 2004. április 7‑i 773/2004/EK bizottsági rendelet (HL 2004. L 123., 18. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. kötet, 3. fejezet, 81. o.) (3) preambulumbekezdése szerint, mielőtt felveszi a kikérdezéshez hozzájáruló természetes vagy jogi személyek szóbeli nyilatkozatait, a Bizottságnak tájékoztatnia kell ezeket a személyeket a kikérdezés jogalapjáról és annak önkéntes jellegéről.

137 Továbbá a Bizottság csak akkor köteles meghallgatni a megfelelő érdeket igazoló természetes vagy jogi személyeket, ha azok ténylegesen kérik meghallgatásukat. Ésszerű mérlegelési mozgástérrel rendelkezik tehát annak eldöntése szempontjából, hogy milyen érdek fűződhet olyan személyek meghallgatásához, akik tanúvallomása a vizsgálat szempontjából jelentős lehet. A védelemhez való jog biztosítása ugyanis nem követeli meg, hogy a Bizottság meghallgassa az érdekeltek által javasolt tanúkat, amennyiben úgy véli, hogy az ügyben folytatott vizsgálat elegendő volt (lásd ebben az értelemben a fenti 97. pontban hivatkozott HFB és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 382. és 383. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

138 Igaz ugyan, hogy az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában 1950. november 4‑én aláírt egyezmény 6. cikke (3) bekezdésének d) pontja szerint „[m]inden bűncselekménnyel gyanúsított személynek joga van – legalább – arra, hogy […] kérdéseket intézzen vagy intéztessen a vád tanúihoz, és kieszközölhesse a mentő tanúk megidézését és kihallgatását ugyanolyan feltételek mellett, mint ahogy a vád tanúit megidézik, illetve kihallgatják”. Továbbá, bár a Bizottság nem az említett cikk értelmében vett bíróság, és a Bizottság által kiszabott bírságok nem büntető jellegűek, ezzel együtt a Bizottság köteles tiszteletben tartani az uniós jog általános elveit a közigazgatási eljárás során.

139 Ugyanakkor az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az a tény, hogy az uniós versenyjog rendelkezései nem kötelezik a Bizottságot arra, hogy olyan mentő tanúkat idézzen meg, akiknek tanúként való meghallgatását kérték, nem ellentétes az említett elvekkel. Meg kell ugyanis állapítani, hogy bár a Bizottság a természetes vagy jogi személyeket akkor hallgatja meg, ha azt szükségesnek ítéli, ugyanakkor nincs joga olyan terhelő tanúkat sem megidézni, akik ehhez nem járulnak hozzá (a fenti 97. pontban hivatkozott HFB és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 389–392. pontja és a fenti 118. pontban hivatkozott Bolloré és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 86. és 87. pontja). Mivel a Bizottság előtt folytatott eljárás pusztán közigazgatási jellegű, így a Bizottság nem köteles lehetőséget biztosítani az érintett vállalkozás számára, hogy a vizsgálati szakaszban kérdéseket tegyen fel konkrét tanúknak, és elemezze nyilatkozataikat (a fenti 109. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 200. pontja). Elegendő, ha a Bizottság által felhasznált nyilatkozatok szerepelnek a felperesnek átadott iratokban, amely aztán az uniós bíróság előtt vitathatja azokat (a fenti 116. pontban hivatkozott Lafarge kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 147–149. pontja).

140 Figyelemmel e megfontolásokra a felperes nem hivatkozhat arra a jogára, hogy kérdéseket intézzen vagy intéztessen a terhére valló tanúkhoz.

141 Mindenesetre semmi sem akadályozta meg a felperest abban, hogy bizonyításfelvételre irányuló kérelem benyújtásával kérje a terhére valló tanúk megidézését és kikérdezését a Törvényszék előtt. Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy a felperes nem nyújtott be ilyen kérelmet. A Törvényszék egyébként csak akkor tartotta volna szükségesnek a tanúk megidézését a jelen ügyben, ha a vizsgálat során kiderült volna, hogy az iratokban szereplő bizonyítékok és a szóbeli szakasz során nyújtott magyarázatok nem elegendőek a jogvita eldöntéséhez.

142 Negyed‑ és utolsósorban a felperes kifejti, hogy a vele szemben felhozott bizonyítékok elégtelenségét a meghallgatási tisztviselő is elismerte a meghallgatás során, és utóbbi a felperes által előterjesztett, ennek ellenkezőjére vonatkozó új bizonyíték – vagyis a felperes alkalmazottai nyilatkozatainak – kontradiktórius vizsgálatát javasolta, amely javaslatnak a Bizottság nem adott helyt.

143 E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a meghallgatási tisztviselő jelentése olyan bizottsági belső irat, amelynek nem rendeltetése, hogy kiegészítse vagy kijavítsa a vállalkozások érvelését, és amely ennélfogva semmiféle ügydöntő jelentőséggel nem bír az uniós bíróság által végzendő felülvizsgálat szempontjából (lásd a Törvényszék T‑161/05. sz., Hoechst kontra Bizottság ügyben 2009. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2009., II‑3555. o.] 176. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

144 E megfontolások fokozottan érvényesek a meghallgatási tisztviselő által a meghallgatás során kifejtett olyan észrevételek tekintetében, mint amilyenekre a felperes a jelen ügyben hivatkozik. Mindenesetre az ellenkérelemhez csatolt 2006. április 20‑i zárójelentésében a meghallgatási tisztviselő azt állította, hogy a méltányos eljáráshoz való joghoz és a védelemhez való joghoz kapcsolódó szabályokat tiszteletben tartották a szóban forgó közigazgatási eljárás során.

145 A fenti megfontolások összességére tekintettel a felperes által a Bizottság bizonyításfelvételével, valamint a meghallgatás lefolytatásával kapcsolatban megfogalmazott kifogások részben megalapozatlanok, részben pedig keverednek a megtámadott határozatban hivatkozott érdemi elemekkel szemben megfogalmazott és alábbiakban vizsgált kifogásokkal.

– A felperes jogsértésben való részvételére vonatkozó bizonyítékokról

146 A jogsértés fő jellegzetességeit illetően a Bizottság megállapította, hogy 1994. január 31‑től a versenytársak a gyártási mennyiségekre és azok lehetséges csökkentésére vonatkozó bizalmas információkat cseréltek és vitattak meg, annak megakadályozása érdekében, hogy új kapacitások kerüljenek a piacra. Megvitatták továbbá az ügyfelek és a piaci részesedések felosztását, valamint az értékesítési árakat. Létrehoztak egy felügyeleti rendszert, amelynek segítségével rendszeresen bizalmas információkat cseréltek a piaccal, a társaságokkal, az eladási mennyiségekkel és eladási árakkal kapcsolatban. Továbbá a versenytársak vállalták a kapacitások csökkentését, és többoldalú találkozókon rendszeresen elemezték a piaci részesedések alakulását (a megtámadott határozat (100), (351)–(354) preambulumbekezdése).

147 A többoldalú találkozók nagy részére az érintett ágazat jogszerű szervezete, a CEFIC, féléves gyűlései mentén került sor.

148 1997 augusztusában Brüsszelben, valamint három későbbi találkozón, 1998 februárjában, áprilisában és szeptemberében, az információcsere résztvevői megállapodtak a HP árának összehangolt emeléséről (a megtámadott határozat (171) és (172) preambulumbekezdése). Az NP‑vel kapcsolatos első megbeszélések során a piacra vonatkozó érzékeny adatokat cseréltek annak érdekében, hogy versenyellenes megállapodást kössenek, valamint „előkészítették a terepet” egy 1998. május 15‑től kezdődő formális megállapodáshoz (a megtámadott határozat (100), (214) és (229) preambulumbekezdése). Az összejátszás keretében az utolsó többoldalú találkozóra 2000. május 18‑án került sor, azonban a HP árszintjének fenntartására vonatkozó megállapodást 2000 végéig fenntartották (a megtámadott határozat (281) és (282), valamint (355)–(360) preambulumbekezdése).

149 A felperes jogsértésben való részvételét illetően a Bizottság megállapította, hogy a kartell résztvevőinek „kemény magjához” tartozott (a megtámadott határozat (99) preambulumbekezdése). A Bizottság az összejátszásra irányuló kapcsolatfelvételre utaló jelek fennállását 1991‑től állapította meg (a megtámadott határozat (106) preambulumbekezdése). Az Atofina információi szerint különösen az általa benyújtott, 1995 júliusában, októberében és novemberében tartott találkozókról készült jegyzetek tartalmaztak a felperesre vonatkozó adatokat és utaltak a felperes álláspontjának ismertetésére (a megtámadott határozat (120), (127), (128), (129), (133) és (136) preambulumbekezdése). Egyébiránt a Degussa információi szerint valamelyik kétoldalú találkozó során, amelyre 1996 második félévében vagy 1997 első félévében került sor, a felperes „elfogadta az árszint összehangolt emelésére vonatkozó elgondolást” (a megtámadott határozat (151) preambulumbekezdése).

150 Ahogy az az iratokból kitűnik, ezeket a kartell kezdeti szakaszára vonatkozó információkat a felperes vitatta, és azokat megerősítés hiányában a Bizottság vele szemben nem használta fel.

151 Következésképpen a megtámadott határozatban a Bizottság lényegesen rövidebb időszakban határozta meg a felperes jogsértésben való részvételének időtartamát ahhoz képest, ami a kifogásközlésben szerepelt. A felperes jogsértésben való részvételének kezdetét illetően a Bizottság úgy vélte, hogy bizonyítékokkal rendelkezik arra, hogy a felperes részt vett a kartell 1997. május 29‑én tartott találkozóján, és ezért ezt az időpontot kell figyelembe venni a felperes által elkövetett jogsértés időtartamának meghatározásánál (a megtámadott határozat (352) preambulumbekezdése). A felperes jogsértésben való részvételének végét illetően a Bizottság kijelentette, hogy határozottan meg van győződve arról, hogy a felperes 1999. december 13‑ig, vagyis az utolsó olyan találkozóig részt vett a jogsértésben, amely tekintetében a Bizottság a felperes alkalmazottainak részvételére vonatkozó bizonyítékokkal rendelkezik (a megtámadott határozat (365) preambulumbekezdése).

152 A felperessel szemben a megtámadott határozatban megállapított jogellenes kapcsolatfelvételek a következők:

– a CEFIC Sevillában megrendezett gyűlése mentén 1997. május 28‑án vagy 29‑én tartott három többoldalú találkozó (a megtámadott határozat (156)–(167) preambulumbekezdése), amelyek közül kettőn a felperes elismeri részvételét, de fenntartja, hogy ellenezte a jogellenes megbeszéléseket;

– négy többoldalú találkozó, amelyekre 1997 augusztusában Brüsszelben, 1997. szeptember 18‑án Párizsban, 1997. november 17‑én Frankfurt am Mainban és 1997. november 21‑én Párizsban került sor, amelyeken a felperes fizikailag nem vett részt, de amelyekről az Atochem telefonon tájékoztatta (a megtámadott határozat (171)–(197) preambulumbekezdése), amit a felperes vitat;

– a CEFIC Brüsszelben megrendezett gyűlése mentén 1997. november 26‑án és 27‑én tartott többoldalú találkozók (a megtámadott határozat (198)–(209) preambulumbekezdése), amelyekkel kapcsolatban a felperes elismeri, hogy az említett gyűlésen részt vett, azonban azt állítja, hogy nem volt tudomása jogellenes megbeszélésekről;

– a Degussa, a Kemira és a Solvay közötti 1997 vége és 1998 eleje között tartott kétoldalú találkozók, amelyek eredményéről a felperest a Solvay telefonon tájékoztatta (a megtámadott határozat (210) preambulumbekezdése), amit a felperes vitat;

– a CEFIC Évian‑les‑Bains‑ben megrendezett gyűlése mentén, 1998. május 14‑én tartott többoldalú találkozók (a megtámadott határozat (221)–(232) preambulumbekezdése), amelyekkel kapcsolatban a felperes elismeri, hogy a CEFIC gyűlésén részt vett, azonban azt állítja, hogy nem volt tudomása jogellenes megbeszélésekről;

– egy, a Degussa, a Solvay és a felperes között 1998. július 13‑án Königswinterben az Atochem egyik NP‑üzemének bezárása kapcsán tartott találkozó (a megtámadott határozat (233)–(236) preambulumbekezdése), amelyen való részvételét a felperes vitatja;

– egy, a Degussa és a Solvay között a HP és az NP tárgyában 1998. szeptember 28‑án Brüsszelben tartott „magas szintű” találkozó, amelyet követően a Degussa találkozott a felperessel, hogy tájékoztassa az eredményről (a megtámadott határozat (239)–(242) preambulumbekezdése), amelynek kapcsán a felperes nem tagadja, hogy találkozott a Degussával, de azt állítja, hogy a kapcsolatfelvétel tartalma jogszerű volt;

– egy 1998. október 12‑én Düsseldorfban tartott többoldalú, HP‑vel kapcsolatos találkozó, amelyen a felperes nem vett részt, azonban annak kapcsán az Atofina szerint megkeresték telefonon (a megtámadott határozat (247)–(253) preambulumbekezdése), amit a felperes vitat;

– a CEFIC 1998. november 25‑én és 26‑án Brüsszelben (a megtámadott határozat (254)–(258) preambulumbekezdése), 1999. április 30‑án Estorilban (Portugál