T‑64/02. sz. ügy

Dr. Hans Heubach GmbH & Co. KG

kontra

az Európai Közösségek Bizottsága

„Verseny – EK 81. cikk – Kartell – Cink-foszfát-piac – Bírság – A bírságok összegének kiszámításáról szóló iránymutatás – Megsemmisítés iránti kereset – Jogellenességi kifogás – A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése – A jogsértés súlya – Az arányosság és az egyenlő bánásmód elve – Indokolás”

Az ítélet összefoglalása

1. Jogellenességi kifogás – Terjedelem – Jogi aktus, amelynek jogellenességére hivatkozni lehet – A versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírságra vonatkozó bizottsági iránymutatás – Bennfoglaltság

(EK 241. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

2. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – A Bizottság által kibocsátott iránymutatás – A kis- és középvállalkozások különleges helyzete figyelembevételének lehetősége

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

3. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértések súlya és időtartama – Különbségtétel

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

4. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértések súlya – Ár, kvóta és ügyfélfelosztó horizontális kartell – Nagyon súlyos jogsértés – E minősítést ki nem záró körülmények

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

5. Verseny – Kartell – Piacmeghatározás – Tárgy – A tagállamok közötti kereskedelem érintettségének meghatározása

(EK 81. cikk)

6. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértések súlya – A jogsértés összes hatásának figyelembevétele – A súlyosító, illetve enyhítő körülmények minden egyes, egyenként vizsgált résztvevő esetében történő figyelembevétele

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

7. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértések súlya – Enyhítő körülmények – A szóban forgó ágazat rossz pénzügyi helyzete – Kizártság

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

8. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Szempontok – Az érintett vállalkozás teljes forgalma – A jogsértés tárgyát képező termék értékesítéséből származó forgalom figyelembevétele – Mindkettő figyelembevétele – Korlátok

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

9. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Szempontok – Az érintett vállalkozás pénzügyi helyzetének figyelembevételére vonatkozó kötelezettség – Hiány – A vállalkozás valós fizetőképessége sajátos társadalmi környezetben – Figyelembevétel – A bírság olyan összegben való rögzítése, amely az érintett vállalkozásnak a bírság következtében történő fizetésképtelenségét vagy felszámolását idézi elő – Elvi tilalom hiánya

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény 5. pont, b) alpont)

10. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Szempontok – Elrettentő hatás mind a jogsértést elkövető vállalkozás, mind a harmadik felek irányában

(EK 81. és 82. cikk; 17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

11. Verseny – Bírság – Meghatározás – A vállalkozás jogsértésből való haszonszerzésének szükségessége – Hiány – Meghatározás – Szempontok – A jogsértések súlya – Enyhítő körülmények – A haszon hiánya – Kizártság

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény 2. pont,(1) bekezdés)

12. Verseny – Bírság – Összeg – Meghatározás – Maximális összeg – Kiszámítás – A figyelembe veendő forgalom – Teljes forgalom – A korlátozást megvalósító gyakorlat tárgyát képező termék értékesítéséből származó forgalom figyelembevételének hiánya – Az egyenlő bánásmód elvének megsértése – Hiány

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

13. Közösségi jog – Általános jogelvek – A büntetőjogi rendelkezések visszaható hatályának tilalma – Alkalmazási terület – Verseny – Közigazgatási eljárás – Az elv terjedelme – Egyedi vagy általános hatályú határozatokban a bírságok összege szintjének felemelése – Az érintett vállalkozások számára való előreláthatóság – Megengedhetőség

(Emberi Jogok Európai Egyezménye, 7. cikk ; 17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés és 4. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

14. Verseny – Bírság – Bírságot kiszabó határozat – Indokolási kötelezettség – Terjedelem – A Bizottság számára a jogsértés súlyának és időtartamának megítélését lehetővé tévő elemek megjelölése – Elégséges megjelölés

(EK 253. cikk)

1. A Bizottság által elfogadott, a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás – jóllehet nem képezi a gazdasági szereplőre bírságot kiszabó határozat jogalapját, mivel a határozat a 17. rendeleten alapul – általános és elvont módon határozza meg azt a módszert, amelyet a Bizottság a bírságok összegének meghatározása érdekében alkalmazott. Tekintettel így arra, hogy az iránymutatáshoz hasonló etikai szabályok joghatással járhatnak, valamint mivel e szabályok általános hatályú rendelkezéseket tartalmaznak, és mivel nem vitatott, hogy a Bizottság e rendelkezéseket a megtámadott határozatban is alkalmazta, közvetlen kapcsolat áll fenn e határozat és az iránymutatás között, mégpedig úgy, hogy ez jogellenességi kifogás tárgya lehet.

(vö. 35. pont)

2. A Bizottság által elfogadott, a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy – amennyiben a körülmények indokolják – figyelembe vegye a kis- és középvállalkozások különleges helyzetét.

(vö. 39. pont)

3. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése kifejezetten előírja, hogy a bírság összegének megállapítása során figyelembe kell venni „a jogsértés súlyát és időtartamát is”. E jogszabályhely fényében, még fel is tételezve, hogy egyes jogsértések természetükből adódóan hosszú ideig tartanak, nem tiltható meg a Bizottságnak, hogy minden egyes esetben figyelembe vegye a tényleges időtartamukat. Ennek megfelelően szükségképpen kisebb a káros hatásuk azoknak a kartelleknek, amelyeket – annak ellenére, hogy hosszú időre tervezték – rövid tényleges működés után tár fel a Bizottság, vagy jelent be egy résztvevőjük, mint azoknak, amelyek ténylegesen hosszú ideig működtek. Ebből következőleg minden esetben meg kell különböztetni a jogsértés időtartamát és jellegéből következő súlyosságát.

(vö. 45. pont)

4. A közösségi versenyszabályok megsértése esetén kiszabott bírság összege megállapításánál a jogsértés súlyát többek között a verseny korlátozásának természetét figyelembe véve kell értékelni. E tekintetben egy európai szintű, horizontális ár, kvóta és legalább egy ügyfelet felosztó kartell – jellegére tekintettel – helyesen minősíthető a Bizottság által különösen súlyosnak.

Ezt a minősítést nem kérdőjelezi meg sem a kartell végrehajtását ellenőrző formális intézkedések hiánya, sem az a tény, hogy a kvóták felosztása európai szinten történik, és így nem tagolódott nemzeti piacokra, sem az a tény, hogy csak irányárakat határoztak meg, sem végül az a tény, hogy csak egyes ügyfeleket osztottak szét.

(vö. 66–67., 70–71., 77., 82., 90. pont)

5. A Bizottságnak az EK 81. cikket végrehajtó határozatban akkor kell behatárolnia a piacot, ha enélkül nem lehet eldönteni, hogy a szóban forgó megállapodás, a vállalkozások társulásai által hozott döntés vagy az összehangolt magatartás hatással lehet‑e a tagállamok közötti kereskedelemre, és célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása.

(vö. 122. pont)

6. Ha több vállalkozás követi el a közösségi versenyszabályok megsértését, a bírságok általános szintjének meghatározása során figyelembe veendő hatások mindenesetre nem azok a hatások, amelyeket a vállalkozás állítása szerint ténylegesen folytatott magatartása váltott ki, hanem azok, amelyeket annak a jogsértésnek az egésze váltott ki, amelyben a vállalkozás részt vett.

Viszont minden egyes vállalkozás esetében meg kell vizsgálni a jogsértésben való részvétel viszonylagos súlyát annak eldöntése érdekében, hogy vannak‑e a vonatkozásában súlyosító, illetve enyhítő körülmények.

(vö. 127., 132. pont)

7. A kartellel kapcsolatos jogsértés súlyának meghatározásánál a Bizottság nem köteles enyhítő körülménynek tekinteni az érintett ágazat nehéz pénzügyi helyzetét. Ugyanis kartellek általában akkor jönnek létre, amikor egy ágazat nehézségekkel küzd.

(vö. 139. pont)

8. A közösségi versenyszabályok megsértéséért kiszabott bírság összegének megállapításához nem kell aránytalan jelentőséget tulajdonítani sem a vállalkozás világméretű forgalmának, sem a jogsértés tárgyát képező árukból származó összeg egy részének az egyéb mérlegelendő tényezőkhöz képest, így a megfelelő bírság megállapítása nem lehet a világméretű forgalom alapján végzett egyszerű számítás eredménye, különösen akkor, ha az érintett áruk e forgalomnak csak kis töredékét teszik ki.

9. A Bizottság a közösségi versenyszabályok megsértéséért kiszabott bírság összegének meghatározása során nem köteles figyelembe venni az érintett vállalkozás veszteséges pénzügyi helyzetét, mivel az ilyen kötelezettség elismerése indokolatlan versenyelőnyhöz juttatná a piaci feltételekhez legkevésbé alkalmazkodó vállalkozásokat Ezt a gyakorlatot nem lehet a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 5. pontjának b) alpontja alapján megkérdőjelezni, amely szerint a vállalkozás valós fizetőképességét kell figyelembe venni. Ez a fizetőképesség ugyanis csak a „sajátos társadalmi környezetben” játszik szerepet, amely a bírság megfizetésének lehetséges következményeiből áll, különös tekintettel a munkanélküliség emelkedésére vagy a termelési láncban az érintett vállalkozáshoz képest feljebb vagy lejjebb álló szektorban a gazdasági helyzet romlására.

Másrészről önmagában nem tiltja a közösségi jog azt, hogy valamely közösségi hatóság által elfogadott intézkedés következtében adott vállalkozás fizetésképtelenné váljék, vagy felszámolás alá kerüljön Ugyanis a vállalkozás adott társasági formában történő felszámolása – bár hátrányosan érintheti a tulajdonosok, részvényesek vagy tagok pénzügyi érdekeit – nem jelenti azt, hogy a társaság által képviselt személyi, materiális és immateriális elemek is elveszítenék értéküket.

(vö. 161–163. pont)

10. A Bizottság által a bírságok összegének meghatározásakor követhető elrettentő jelleg arra irányul, hogy biztosítsa, hogy a vállalkozások a Közösségben, illetve az Európai Gazdasági Térségben végzett tevékenységük során tiszteletben tartsák a Szerződés által lefektetett versenyszabályokat. Ebből az következik, hogy a közösségi versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírságok elrettentő jellegét nem lehet kizárólag a bírsággal sújtott vállalkozás egyedi helyzetének fényében megítélni.

(vö. 181. pont)

11. Bár a közösségi versenyszabályok megsértéséért kiszabott bírság összegének arányosnak kell lennie a jogsértés tartamával és a jogsértés súlyának felmérésére alkalmas más tényezőkkel, amelyek között az a haszon is szerepel, amelyet az érintett vállalkozás a magatartásából szerezhetett, az a tény, hogy a vállalkozás semmilyen hasznot nem szerzett a jogsértésből, nem akadálya a bírság kiszabásának, mert ellenkező esetben a bírság elvesztené elrettentő hatását. Ebből az következik, hogy a Bizottságnak a bírság összegének megállapítása során nem kell figyelembe vennie a szóban forgó jogsértésből származó haszon hiányát.

E tekintetben – bár a Bizottság a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 2. pontja első bekezdésének ötödik francia bekezdése szerint a súlyosító körülmények alapján növelheti a szankciót annak érdekében, hogy meghaladja a jogsértés útján szerzett haszon összegét – ez azonban nem jelenti azt, hogy a bírság összegének megállapításához a Bizottságnak a jövőben minden körülmények között ki kell mutatnia a megállapított jogsértéshez kötődő pénzügyi előnyt. Más szóval az ilyen előny hiánya nem tekinthető enyhítő körülménynek.

(vö. 184–186. pont)

12. A Bizottság a közösségi versenyszabályok megsértéséért kiszabott bírság összegének meghatározása során a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében meghatározott, a jogsértésben részt vett vállalkozások mindegyike előző üzleti évben elért forgalma 10%‑os felső határának az a célja, hogy a bírságok ne legyenek aránytalanok az érintett vállalkozás nagyságához képest. Minthogy e tekintetben ténylegesen csak a világméretű forgalom adhat megközelítő iránymutatást, e felső határ megállapítása során a világméretű forgalmat célszerű figyelembe venni.

Így az érintett vállalkozás nem állíthatja, hogy egyenlőtlen bánásmódban részesült volna, – tekintettel a jogsértésben részt vevő más vállalkozásokra kiszabott bírságra – mert a Bizottság a bírság felső határának megállapítása során nem vette figyelembe az érintett termékből származó forgalmának és világméretű forgalmának az arányát.

(vö. 196., 199. pont)

13. A büntetőjogi rendelkezések visszaható hatálya tilalmának elve az összes tagállam jogrendszerének közös elve, amelyet az Emberi Jogok Európai Egyezményének 7. cikke is tartalmaz, és szerves része azon általános jogelveknek, amelyeknek tiszteletben tartását a közösségi bíróságok biztosítják.

E tekintetben Még ha a 17. rendelet 15. cikkének (4) bekezdése ki is mondja, hogy a Bizottság versenyjogi jogsértésért bírságot kiszabó határozatai nem büntetőjogi jellegűek, ettől még a Bizottságnak a Szerződés versenyszabályainak tiszteletben tartása során esetleg szankció kiszabásához vezető minden közigazgatási eljárásban tiszteletben kell tartania a közösségi jog általános elveit, így a visszaható hatály tilalmát.

Mindenesetre az esetleg bírság kiszabásához vezető közigazgatási eljárásban részt vevő vállalkozásoknak mindig számolniuk kell azzal a lehetőséggel, hogy a Bizottság úgy dönt, hogy a korábbihoz képest felemeli a bírságok összegének szintjét. Ez nem csak akkor van így, amikor a Bizottság egyedi határozatokban emeli meg ismét a bírságok összegének szintjét, hanem akkor is, ha az emelés általános hatályú normák – mint az iránymutatás – alkalmazása révén történik.

Meg kell állapítani, hogy tekintettel arra, hogy a Bizottság mérlegelési mozgástérrel rendelkezik a bírságok megállapításában annak érdekében, hogy a vállalkozások magatartását a versenyszabályok tiszteletben tartásának irányába terelje , a bírság kiszámításának a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban meghatározott új módszere – feltéve, hogy a kiszabott bírságok szintjét növelő hatása volt a Bizottság korábbi gyakorlatához képest – nem ellentétes az Emberi Jogok Európai Egyezménye 7. cikkében lefektetett elvekkel, amennyiben a jogsértés elkövetésekor az ésszerűen előre látható volt az érintett vállalkozások számára.

(vö. 205–210. pont)

14. A közösségi versenyszabályok megsértése miatt több vállalkozásra bírságot kiszabó határozat esetében az indokolási kötelezettség terjedelmét egyebek között annak fényében kell meghatározni, hogy a jogsértések súlyát számos tényező függvényében kell értékelni, mint például az ügy sajátos körülményei, kontextusa és a bírságok visszatartó hatása, anélkül azonban, hogy létezne kötelezően figyelembe veendő szempontoknak kötelező vagy kimerítő listája.

E tekintetben az indokolási kötelezettség alapvető formai követelménye alapján azonban a Bizottságnak nem kell számszerűleg megjelölnie határozatában a bírság kiszámításához felhasznált tényezőket, csak azt, hogy milyen tényezők alapján értékelte a jogsértés súlyát és időtartamát.

(vö. 218., 222. pont)

AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (ötödik tanács)

2005. november 29.*

Verseny – EK 81. cikk – Kartell – Cink-foszfát-piac – Bírság – A bírságok összegének kiszámításáról szóló iránymutatás – Megsemmisítés iránti kereset – Jogellenességi kifogás – A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése – A jogsértés súlya – Az arányosság és az egyenlő bánásmód elve – Indokolás”

A T‑64/02. sz. ügyben,

Dr Hans Heubach GmbH & Co. KG (Langelsheim [Németország] képviselik: F. Montag és G. Bauer ügyvédek)

felperes,

az Európai Közösségek Bizottsága (képviseli: F. Castillo de la Torre, meghatalmazotti minőségben, segítője: H.‑J. Freund ügyvéd, kézbesítési cím: Luxemburg)

alperes ellen

az EK‑Szerződés 81. cikke és az EGT‑megállapodás 53. cikke szerinti eljárásban (COMP/E‑1/37.027 – „cink-foszfát”‑ügy) 2001. december 11‑én hozott 2003/437/EK bizottsági határozat (HL 2003. L 153., 1. o.) részleges megsemmisítése, illetve másodlagosan a felperesre kiszabott bírság mérséklése iránt benyújtott keresete tárgyában,

AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK

ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (ötödik tanács),

tagjai: P. Lindh elnök, R. García‑Valdecasas és J. D. Cooke bírák,

hivatalvezető: J. Plingers tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. július 1‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

Tényállás

1 A Dr Hans Heubach GmbH & Co. KG (a továbbiakban: felperes vagy Heubach) német társaság, amely a tinta-, műanyag- és festékgyártásban használt különleges szerves festékeket és ásványi anyagokat gyárt, illetve forgalmaz. A Heubach gyárt és értékesít módosított minőségű cink-foszfátot. Világméretű forgalma 2000‑ben 71,02 millió EUR volt.

2 Bár a kémiai összetételük kissé eltérő lehet, a cink-ortofoszfátok homogén vegyi termékek, amelyeket az általános „cink-foszfát” elnevezéssel illetnek. A cink-foszfátot, amelyet cink-oxidból és foszforsavból állítanak elő, gyakran használják a festékiparban korróziógátló ásványi pigmentként. A vegyületet vagy standard, vagy módosított, másképpen „aktivált” cink-foszfátként forgalmazzák a piacon.

3 2001‑ben a cink-foszfát világpiacának legnagyobb részét az alábbi öt európai gyártó uralta: a felperes, a James M. Brown Ltd (a továbbiakban: James Brown), a Société nouvelle des couleurs zinciques SA (a továbbiakban: SNCZ), a Trident Alloys Ltd (a továbbiakban: Trident) (korábbi nevén: Britannia Alloys & Chemicals Ltd, a továbbiakban: Britannia) és a Union Pigments AS (korábbi nevén: Waardals AS, a továbbiakban: Union Pigments). 1994 és 1998 között a standard cink-foszfát piaci értéke világszinten körülbelül 22 millió EUR‑ra, az Európai Gazdasági Térségben (EGT) 15–16 millió EUR‑ra emelkedett. Az EGT‑ben a Heubach, az SNCZ, a Trident (korábban Britannia) és a Union Pigments piaci részesedése a standard cink-foszfát piacon közel egyenlő mértékű, kb. 20%‑os volt. A James Brown piaci részesedése ennél alacsonyabb volt. A cink-foszfát vásárlói a nagy festékgyártók. A festékpiacot néhány nemzetközi vegyipari vállalatcsoport uralja.

4 1998. május 13‑án és 14‑én a Bizottság a Heubach, az SNCZ és a Trident telephelyein egyidejűleg és előzetes értesítés nélkül vizsgálatot folytatott a Szerződés 85. és 86. cikkének végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o., magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 14. cikkének (2) bekezdése alapján. 1998. május 13‑15. között a Bizottság EGT‑megállapodás 23. jegyzőkönyve 8. cikke (3) bekezdése szerinti megkeresése folytán az Európai Szabadkereskedelmi Társulás (EFTA) Felügyeleti Hatósága egyidejűleg és előzetes értesítés nélkül vizsgálatot folytatott Union Pigments-nél az EFTA államai között a közös Felügyeleti Hatóság és Bíróság felállítására vonatkozó megállapodás 4. jegyzőkönyve II. fejezete 14. cikkének (2) bekezdése alapján.

5 A közigazgatási eljárás során a Union Pigments és a Trident értesítették a Bizottságot, hogy a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló, 1996. július 18‑i bizottsági közleménnyel (HL 1996. C 207., 4. o., a továbbiakban: engedékenységi közlemény) összhangban teljes mértékben együtt kívánnak vele működni, és mindegyikük nyilatkozatokat tett a kartell vonatkozásában (a továbbiakban: a Union Pigments nyilatkozata, illetve a Trident nyilatkozata).

6 2000. augusztus 2‑án a Bizottság elfogadta jelen kereset tárgyát képező határozat (lásd az alábbi 7. pontot) címzettjeinek, köztük a felperesnek szóló kifogásközlést. A kifogásközlésre adott 2000. december 1‑i válaszában a felperes úgy nyilatkozott, hogy lényegében nem vitatja a kifogásközlésben megállapított tényállást.

7 2001. december 11‑én a Bizottság elfogadta az EK‑Szerződés 81. cikke és az EGT‑megállapodás 53. cikke szerinti eljárásban (COMP/E‑1/37.027 – „cink-foszfát”‑ügy) 2001. december 11‑én hozott 2003/437/EK bizottsági határozatot (HL 2003. L 153., 1. o.). A jelen ítélet az érintett vállalkozásokkal közölt és a keresethez csatolt határozatot veszi figyelembe (a továbbiakban: megtámadott határozat). Ez a határozat bizonyos szempontokból eltér az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában közzétett változattól.

8 A Bizottság a megtámadott határozatban megállapította, hogy a Britannia (1997. március 15‑ét követően Trident), a Heubach, a James Brown, az SNCZ és a Union Pigments 1994. március 24. és 1998. május 13. között kartellben vettek részt. A kartell a standard cink-foszfátra korlátozódott. A kartell résztvevői először is megállapodtak a piac felosztásában, és a termelőknek eladási kvótákat határoztak meg. Másodszor minden találkozón rögzítették az „alap-” vagy „ajánlott” árat, amelyet általában tiszteletben tartottak. Harmadszor bizonyos mértékben elosztották az ügyfeleket.

9 A megtámadott határozat rendelkező része az alábbiakat tartalmazza:

„Első cikk

A Britannia […], […] a Hans Heubach […], a James […] a Brown […], [az SNCZ], a Trident […] és a [Union Pigments] megsértették az EK‑Szerződés 81. cikkének (1) bekezdését és az EGT‑megállapodás 53. cikkének (1) bekezdését azzal, hogy folytatólagos megállapodásban, illetve összehangolt magatartásban vettek részt a cink-foszfát-ágazatban.

A jogsértés időtartama a következő volt:

a) A […] Heubach […], a James […] a Brown […], [az SNCZ] és a [Union Pigments] esetében: 1994. március 24‑től 1998. május 13‑ig;

[…]

3. cikk

A Bizottság a következő bírságokat szabja ki az 1. cikkben említett jogsértések miatt:

a) Britannia […]: 3,37 millió EUR;

b) […] Heubach […]: 3,78 millió EUR;

c) James […] Brown […]: 940 000 EUR;

d) [SNCZ]: 1,53 millió EUR;

e) Trident […]: 1,98 millió EUR;

f) [Union Pigments]: 350 000 EUR.

[…]”

10 A bírságok összegének kiszámítása során a Bizottság a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o., a továbbiakban: bírságkiszabási iránymutatás) és az engedékenységi közleményben meghatározott módszert alkalmazta.

11 Így a Bizottság először egy „alapösszeget” határozott meg a jogsértés súlyosságára és időtartamára figyelemmel (lásd a megtámadott határozat (261)–(313) preambulumbekezdését).

12 Az első tényezőt mérlegelve a Bizottság úgy vélte, hogy a jogsértést „különösen súlyosnak” kell tekinteni, mégpedig figyelemmel az ügy tárgyát képező magatartásra, ennek a cink-foszfát-piacra gyakorolt valós hatására, továbbá arra a tényre, hogy a teljes közös piacot, illetve megalakítását követően az EGT teljes területét lefedte (a megtámadott határozat (300) preambulumbekezdése). A jogsértés nagyos súlyos jellegétől függetlenül a Bizottság leírta, hogy figyelembe vette az érintett piac korlátozott méretét (a megtámadott határozat (303) preambulumbekezdése).

13 A Bizottság „eltérő kezelést” alkalmazott az érintett vállalkozásokkal szemben egyrészt annak érdekében, hogy figyelembe vegye ezek tényleges gazdasági lehetőségét arra, hogy a versenyt jelentősen korlátozzák, másrészt annak érdekében, hogy a bírságot olyan szinten állapítsa meg, hogy az megfelelő elrettentő erővel bírjon (a megtámadott határozat (304) preambulumbekezdése). Ebből a célból az érintett vállalkozásokat két csoportba osztotta „az érintett piacon való viszonylagos súlyuk” szerint. Ennek során az érintett vállalkozások által a jogsértés utolsó évében az EGT‑ben elért forgalmat vette figyelembe, és megállapította, hogy a felperes, a Britannia (1997. március 15‑től Trident), a Heubach és az SNCZ voltak „hasonló, 20%‑ot meghaladó vagy megközelítő piaci részesedéssel az EGT‑ben a főbb cink-foszfát gyártók” (a megtámadott határozat (307) és (308) preambulumbekezdése). A felperes ezért a Brittaniával, a Heubachhal, az SNCZ‑vel és a Tridenttel együtt az első kategóriába került (a „kiindulópont”: 3 millió EUR). A James Brown piaci részesedése „jóval alacsonyabb” volt, és a második kategóriába került (a „kiindulópont”: 750 000 EUR) (a megtámadott határozat (308) és (309) preambulumbekezdése).

14 Az időtartam tekintetében a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy a felperesnek felróható 1994. március 24‑e és 1998. május 13‑a közötti jogsértés „közepes” időtartamú volt (a megtámadott határozat (310) preambulumbekezdése). Következésképpen a felperes vonatkozásában 40%‑kal megemelte a kiindulópontot, és így 4,2 millió EUR lett az „alapösszeg” (a megtámadott határozat (310) és (313) preambulumbekezdése).

15 Ezt követően a Bizottság úgy vélte, hogy adott esetben nincs helye súlyosbító vagy enyhítő körülmények figyelembevételének (a megtámadott határozat (314–336) preambulumbekezdése). Továbbá elutasította azt az érvelést, amely az érintett vállalkozások különleges jellegzetességeire és a „rossz gazdasági helyzetre” vonatkozott, amelyben a kartellt létrehozták (a megtámadott határozat (337)–(343) preambulumbekezdése). A Bizottság így a felperes vonatkozásában 4,2 millió EUR‑ban állapította meg a bírság összegét „az [engedékenységi] közlemény alkalmazását megelőzően” (a megtámadott határozat (344) preambulumbekezdése).

16 A Bizottság ezenfelül felidézte a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése szerinti korlátot, amelyet az érintett vállalkozásokra kirótt bírság nem haladhat meg. A felperes esetében kiszabott bírságnak az engedékenységi közlemény alkalmazása előtti összegét nem érintette ez a korlát (a megtámadott határozat (345) preambulumbekezdése).

17 Végül a Bizottság a felperes tekintetében az engedékenységi közlemény alapján 10%‑kal csökkentette a bírság összegét azon az alapon, hogy a felperes a kifogásközlésre adott válaszában úgy nyilatkozott, hogy lényegében nem vitatja a kifogásközlésben megállapított tényállást (a megtámadott határozat (360), (363) és (366) preambulumbekezdése). A felperesre kirótt bírság végső összege így 3,78 millió EUR volt (a megtámadott határozat (370) preambulumbekezdése).

Eljárás és a felek kérelmei

18 A felperes a jelen keresetet az Elsőfokú Bíróság hivatalához 2002. február 28‑án benyújtott keresetlevelében terjesztette elő.

19 Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (ötödik tanács) úgy döntött, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt, és az eljárás lefolytatása iránti intézkedések keretében felhívta a Bizottságot arra, hogy bizonyos okiratokat nyújtson be, illetve válaszoljon bizonyos írásbeli kérdésekre. A Bizottság elhalasztotta a válaszadást.

20 A felek előadásait és az Elsőfokú Bíróság által feltett kérdésekre adott válaszaikat a 2004. július 1‑jén megtartott tárgyaláson hallgatták meg.

21 A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– elsődlegesen semmisítse meg a megtámadott határozat 3. cikkének b) pontját;

– másodlagosan csökkentse a rá kiszabott bírság összegét;

– kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.

22 A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– utasítsa el a keresetet;

– kötelezze a felperest a költségek viselésére.

Indokolás

A - A jogellenességi kifogásról

1. A felek érvei

23 A felperes kifejti, hogy a megtámadott határozat 3. cikkének b) pontja semmis, mert a benne előírt bírságot a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdését sértő iránymutatás alapján számították ki.

24 Álláspontja szerint e jogellenességi kifogás elfogadható, és el kell utasítani a Bizottság azon érvét, amely szerint az iránymutatás jogellenességéből nem következik a megtámadott határozat megsemmisítése csak azért, mert annak jogalapja a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése.

25 Az ügy érdemével kapcsolatban a felperes elsősorban azzal érvel, hogy úgy kell tekinteni, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése olyan általános kötelezettséget állapít meg, amely szerint a bírságokat az érintett vállalkozások üzleti forgalmával arányosan kell kiszámítani. Ez az egyetlen olyan módszer, amellyel a szóban forgó vállalkozás gazdasági lehetőségeit figyelembe lehet venni. Az iránymutatás márpedig általános bírságkategóriákból indul ki, amelyeket a forgalomtól és ezért az érintett vállalkozás gazdasági erejétől függetlenül állapít meg. A „különösen súlyosnak” minősülő jogsértésekre legalább 20 millió EUR‑s átalányösszeget ír elő, függetlenül az érintett vállalkozás méretétől.

26 Ez annak ellenére jogsértő, hogy az iránymutatás lehetővé tesz különbségtételt egyes tényezők alapján, így például az elkövetett jogsértés természete, a jogsértés elkövetőjének tényleges gazdasági képessége arra, hogy a többi szereplőnek jelentős kárt okozzon, illetve a szóban forgó piac kis jelentősége alapján. Ilyen különbségtételre azonban csak az iránymutatás által előírt kategóriákon belül van lehetőség.

27 A Bizottság azon érvére, hogy a vállalkozások – többek között a világméretű forgalma által jelzett – gazdasági lehetőségei csak egy a figyelembe veendő szempontok közül, a felperes azt válaszolja, hogy nem azt vitatja, hogy több szempontot kell figyelembe venni, hanem azt rója fel a Bizottságnak, hogy ezt az ő érdekében nem tette meg. Az ítélkezési gyakorlatból levezethető, hogy az iránymutatás nem tiltja, hogy a közösségi jog általános elveinek tiszteletben tartása érdekében akár a világméretű forgalmat, akár az érintett termék piacáról származó forgalmat „figyelembe vegyék a bírság összegének megállapítása során, ha a körülmények ezt szükségessé teszik” (az Elsőfokú Bíróság T‑23/99. sz., LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1705. o.] 283. pontja.

28 A felperes másodsorban előadja, hogy azáltal, hogy a bírság összegének kiszámításához abszolút összegeket vesz alapul, az iránymutatás a felpereshez hasonló kis- és középvállalkozások (KKV) méretét figyelmen kívül hagyó módszert ír elő. Megjegyzi, hogy 2000‑ben világméretű forgalma 71 millió EUR volt, és a standard cink-foszfát piacának európai részéről 2000‑ben csak 3,48 millió EUR‑s forgalma származott, azaz világméretű forgalmának 4,9%‑a. Hozzáteszi, hogy az e piacról származó forgalmáért egy kicsi, nem több mint hat munkatársból és néhány alkalmazottból álló csoport felelt. A szóban forgó termékből gyakorlatilag semmiféle haszna sem, sőt gyakran vesztesége származott.

29 Az alapösszegeket márpedig, ideértve a „különösen súlyosnak” minősülő jogsértésekért kiszabott legalább 20 millió EUR‑s összeget, akkor is alkalmazni kell, ha az érintett vállalkozások KKV‑k. Ezen „átalányosítás” következményeképpen a jelen ügyben a felperesre kiszabott bírság a teljes forgalom tekintetében jelentősen nagyobb, mint a jogsértés súlya alapján hasonló más ügyekben kiszabott bírságok. Ezen érve alátámasztására a felperes a Bizottság több határozatára hivatkozik, amelyekben a Bizottság viszonylag kisebb bírságokat szabott ki (az EK‑Szerződés 85. cikke szerinti eljárásban [IV/35.733 – „VW”‑ügy] 1998. január 28‑án hozott 98/273/EK bizottsági határozat [HL L 124., 60. o., a továbbiakban: Volkswagen‑határozat]; az EK‑Szerződés 85. cikke szerinti eljárásban [IV/F‑3/33.708 – British Sugar plc ügy, IV/F‑3/33.709 – Tate & Lyle plc ügy, IV/F‑3/33.710 – Napier Brown & Company Ltd ügy, IV/F‑3/33.711 – James Budgett Sugars Ltd ügy] 1998. október 14‑én hozott 1999/210/EK bizottsági határozat [HL 1999. L 76., 1. o.]; az EK‑Szerződés 85. cikke szerinti eljárásban [IV/35.691/E‑4 – „prekalorifugált csövek”‑ügy] 1998. október 21‑én hozott 1999/60/EK bizottsági határozat [HL 1999. L 24., 1. o., a továbbiakban: „prekalorifugált csövek”‑határozat]). A felperesre kiszabott bírság így a forgalmát tekintve 280‑szor nagyobb, mint a British Sugar határozatban kiszabott bírság. Az iránymutatás más szóval azért jogellenes, mert a súlyosságot tekintve hasonló ügyekben a forgalomhoz képest aránytalan bírságokhoz vezet.

30 A Bizottság azon érvére válaszolva, amely szerint a Bizottság akkor vette figyelembe a felperes méretét, amikor a kiindulópontot 20 millió EUR helyett 3 millió EUR‑ban állapította meg (lásd a fenti 13. pontot), a felperes azzal érvel, hogy az „átalányosítás” ennek ellenére hatással volt a kiszabott bírságra, és aránytalan bírsághoz vezetett.

31 Harmadsorban a felperes kijelenti, hogy az alapösszegnek az iránymutatás által előírt, a jogsértés tartama alapján történő növelése szintén jogellenes. Bizonyos jogsértések, így a piacfelosztó kartellek, természetüknél fogva több évig tartanak. Ezt a hosszú időtartamot már azáltal szankcionálják, hogy a jogsértést különösen súlyosnak minősítik. Azáltal, hogy tartamuk szerint a jogsértésekre nagyobb szankciót ír elő, az iránymutatás végső soron kétszer szankcionálja az érintett vállalkozást.

32 A Bizottság elöljáróban kételyét fejezi ki az iránt, hogy a jogalap jogellenességi kifogása elfogadható volna, mert az iránymutatás nem a megtámadott határozat jogalapja. Noha a határozat az iránymutatásban kifejtett módszert használta, ettől még jogalapja kizárólag a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése. Ezért még az iránymutatás jogsértővé nyilvánításából sem következik a megtámadott határozat jogellenessége.

33 Az ügy érdemével kapcsolatban a Bizottság megjegyzi, hogy az Elsőfokú bíróságnak a prekalorifugált csövekre vonatkozó kartellel kapcsolatban 2002. március 20‑án hozott ítéleteiből kiderül, hogy az iránymutatás nem sérti a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdését (az Elsőfokú Bíróság T‑9/99. sz., HFB és társai kontra Bizottság ügyben [EBHT 2002., II‑1487. o.], T‑15/99. sz., Brugg Rohrsysteme kontra Bizottság ügyben [EBHT 2002., II‑1613. o.], T‑16/99. sz., Lögstör Rör kontra Bizottság ügyben [EBHT 2002., II‑1633. o.], T‑17/99. sz., KE KELIT kontra Bizottság ügyben [EBHT 2002., II‑1647. o.], T‑21/99. sz., Dansk Rørindustri kontra Bizottság ügyben [EBHT 2002., II‑1681. o.], T‑28/99. sz., Sigma Tecnologie kontra Bizottság ügyben [EBHT 2002., II‑1845. o.] és T‑31/99. sz., ABB Asea Brown Boveri kontra Bizottság ügyben [EBHT 2002., II‑1881. o.] 2002. március 20‑án hozott ítéletei, valamint különösen a fenti 27. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 223–232. és 278–291. pontja). A jogellenességi kifogást ebből következőleg – mint megalapozatlant – el kell utasítani.

34 A Bizottság többek között vitatja, hogy a felperes azon érve megalapozott lenne, amely szerint a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie a forgalma csekély voltát, és amely szerint a Bizottság eltért a világméretű forgalom és a kiszabott bírság közötti, más határozatokban meghatározott aránytól. Ami a British Sugar határozattal való összehasonlítást illeti, a Bizottság rámutat, hogy a felperes a jelek szerint úgy gondolja, hogy a Bizottságnak vagy a kiindulópontot kellett volna a jogsértés súlyának megfelelően 280‑szor 18 millió EUR‑ban (ez volt a kiindulópont a British Sugar ügyben), azaz 5,04 milliárd EUR‑ban megállapítania, vagy a felperes esetében kiszabott 3 millió EUR‑s kiindulópontot kellett volna elosztania 280‑nal, és így 10 000 EUR‑s kindulóponthoz kellett volna jutnia. A felperes elfelejti, hogy a Bizottságnak az ítélkezési gyakorlattal összhangban mindenképpen kellő visszatartó erővel bíró összeget kell meghatároznia.

2. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

35 Elöljáróban meg kell állapítani, hogy noha az iránymutatás nem a megtámadott határozat jogalapja, mivel a határozat a 17. rendeleten alapul, általános és elvont módon az iránymutatás határozza meg azt a módszert, amelyet a Bizottság a bírságok összegének meghatározása érdekében alkalmazott (a fenti 27. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 274. pontja). Tekintettel arra, hogy az iránymutatáshoz hasonló etikai szabályok joghatással járhatnak, valamint mivel e szabályok általános hatályú rendelkezéseket tartalmaznak, és mivel nem vitatott, hogy a Bizottság e rendelkezéseket a megtámadott határozatban is alkalmazta, meg kell állapítani, hogy közvetlen kapcsolat áll fenn e határozat és az iránymutatás között. A jogellenességi kifogás következésképpen elfogadható.

36 A felperes abból következtet az iránymutatás jogellenességére, hogy az – a felperes szerint szemben a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésével, amely azt írja elő, hogy a bírságokat az érintett vállalkozás forgalmával arányosan kell kiszámítani – a forgalomtól függetlenül megállapított általános bírságkategóriákat vesz kiindulópontnak. Így figyelmen kívül maradt az, hogy a felperes KKV. Ráadásul a jogsértés tartamát az iránymutatás kétszer veszi figyelembe.

37 A felperes állításával ellentétben az iránymutatás nem lép túl a szankciók 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében meghatározott jogi hátterén. A bírságok összege kiszámításának az irányelvben ismertetett általános módszere a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében lefektetett két szemponton alapul, azaz a jogsértés súlyán és tartamán, valamint tiszteletben tartja az e rendelkezés által az egyes vállalkozások forgalmának arányában meghatározott felső határt (a fenti 27. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 231. és 232. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑236/01., T‑239/01., T‑244/01–T‑246/01., T‑251/01. és T‑252/01. sz., Tokai Carbon és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. április 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑1181. o.] 189. és 190. pontja).

38 A Bizottság az iránymutatásban kifejti, hogy milyen módon mérlegeli a súlyossághoz és az időtartamhoz kapcsolódó tényezőket, valamint hogy milyen módszerekkel értékeli a jogsértéseket a természetükhöz és az ügy körülményeihez képest. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése nem írja elő, hogy a bírság összege arányos legyen az érintett vállalkozás forgalmával. Csak az következik belőle, hogy ha a bírság nagyobb, mint 1 millió EUR, nem haladhatja meg az érintett vállalkozás forgalmának 10%‑ában megállapított felső határt (a fenti 27. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 278. pontja).

39 Az iránymutatás ezenkívül lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy – amennyiben a körülmények indokolják – figyelembe vegye a KKV‑k különleges helyzetét azon vállalkozásokhoz képest, amelyek forgalma az érintett piacon vagy az egész világon nagyobb. Az Elsőfokú Bíróság e tekintetben már kimondta, hogy az iránymutatás alkalmazása során az érintett vállalkozások forgalmát akkor lehet figyelembe venni, amikor azt mérlegelik, hogy a jogsértés elkövetőinek milyen tényleges gazdasági lehetősége volt az egyéb szereplőknek jelentős kárt okozni, amikor azt veszik figyelembe, hogy a bírságnak kellő visszatartó erővel kell rendelkeznie, illetve amikor arra vannak tekintettel, hogy a nagyméretű vállalkozásoknak legtöbbször kielégítő infrastruktúrájuk van ahhoz, hogy rendelkezzenek a magatartásuk jogsértő jellegének és a belőle következő versenyjogi jogkövetkezményeknek a jobb értékelését lehetővé tévő jogi és gazdasági ismeretekkel. Az érintett vállalkozások forgalmát akkor is figyelembe lehet venni, amikor meghatározzák, hogy az egyes vállalkozások jogsértő magatartásának milyen súlya volt, és így milyen tényleges hatást gyakorolt a versenyre, főként amikor az ugyanolyan természetű jogsértésben részt vett vállalkozások mérete között jelentős eltérés van. A vállalkozások forgalma továbbá jelzésértékű lehet a jogsértés elkövetői által esetleg megszerzett gazdasági és pénzügyi előny, illetve más rájuk jellemző olyan tulajdonságok tekintetében, amelyeket a körülményektől függően figyelembe kell venni (a fenti 33. pontban hivatkozott Lögstör Rör kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 295. és 296. pontja, valamint a fenti 33. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 203. pontja).

40 Ami a felperes azon állítását illeti, amely szerint az iránymutatás a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésébe ütközik, mert legalább 20 millió EUR‑s átalányösszeget ír elő a különösen súlyos jogsértések esetében akkor is, ha az érintett vállalkozás KKV, meg kell állapítani, hogy az iránymutatás által előírt alapösszegek csak „valószínűek” (I.A. pont). A Bizottság tehát kiszabhat 20 millió EUR alatti bírságot is. Így, noha a felperes különösen súlyos jogsértést követett el, a Bizottság a jelen esetben a vele szemben kiszabott bírság kiindulópontját 3 millió EUR‑ban határozta meg, ami jelentősen kisebb összeg, mint az iránymutatás által a különösen súlyos jogsértések esetére előirányzott 20 millió EUR (a megtámadott határozat (309) preambulumbekezdése).

41 A felperes azon érve tekintetében, hogy az iránymutatás a forgalom arányában nagyobb bírságok kiszabásához vezet, mint a hasonló korábbi ügyekben más vállalkozásokra kiszabott bírságok, azt kell hangsúlyozni, hogy a Bizottság korábbi joggyakorlata önmagában véve nem a versenyügyekben kiszabott bírságok jogalapja (a fenti 27. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 234. pontja). Az, hogy a Bizottság a múltban bizonyos fajta jogsértésekre bizonyos szinten szabta ki a bírságokat, nem fosztja meg attól a lehetőségtől, hogy ezt a szintet a 17. rendeletben jelzett korlátok között felemelje, ha ez a közösségi versenypolitika végrehajtásának biztosítása érdekében szükséges (a Bíróság 100/80–103/80. sz., Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben 1983. június 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 1825. o.] 109. pontja és az Elsőfokú Bíróság T‑304/94. sz., Europa Carton kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑869. o.] 89. pontja).

42 Amennyiben a Bizottság ugyanabban a jogsértésben érintett vállalkozásokra mindegyikük esetében a jogsértés súlya és tartama tekintetében indokolt bírságot szab ki, nem róható fel neki, ha e vállalkozások közül egyesek esetében a bírság összege a forgalom szempontjából nagyobb, mint a korábbi ügyekben más vállalkozásokra kiszabott bírság (lásd hasonlóképpen a fenti 27. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 278. pontját).

43 Hozzá kell tenni, hogy a jogsértések súlyát számos tényező függvényében kell értékelni, úgy mint például az ügy sajátos körülményei, összefüggése és a bírságok visszatartó hatása, anélkül azonban, hogy létezne a kötelezően figyelembe veendő szempontoknak kötelező vagy kimerítő listája (a Bíróság C‑219/95. P. sz., Ferriere Nord kontra Bizottság ügyben 1997. július 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑4411. o.] 33. pontja és a fenti 27. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 236. pontja). Márpedig a releváns adatok, mint az érintett piacok, áruk, országok, vállalkozások és időszakok ügyről ügyre eltérnek. Ebből az következik, hogy a Bizottság nem köteles a súlyosság szempontjából hasonló minden ügyben a forgalom ugyanolyan arányát kitevő bírságot kiszabni (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑67/01. sz., JCB Service kontra Bizottság ügyben 2004. január 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑49. o.] 187–189. pontját).

44 Emlékeztetni kell mindenesetre arra, hogy az iránymutatás által előírt „átalányösszegek” csak jelzésértékűek, és ezért önmagában belőlük nem következik az arányosság elvének megsértése.

45 A felperes azon érve tekintetében, amely szerint az iránymutatás ahhoz vezet, hogy kétszer veszik figyelembe a jogsértés tartamához kapcsolódó tényezőt, rá kell mutatni, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése kifejezetten előírja, hogy a bírság összegének megállapítása során figyelembe kell venni „a jogsértés súlyát és időtartamát is”. E jogszabályhely fényében, még fel is tételezve, hogy egyes jogsértések természetükből adódóan hosszú ideig tartanak, nem tiltható meg a Bizottságnak, hogy minden egyes esetben figyelembe vegye a tényleges időtartamukat. Ennek megfelelően szükségképpen kisebb a káros hatásuk azoknak a kartelleknek, amelyek – annak ellenére, hogy hosszú időre tervezték őket – rövid tényleges működés után tár fel a Bizottság, vagy jelent be egy résztvevőjük, mint azoknak, amelyek ténylegesen hosszú ideig működtek. Ebből következőleg minden esetben meg kell különböztetni a jogsértés időtartamát és természetéből következő súlyosságát (lásd ebben az értelemben a fenti 37. pontban hivatkozott Tokai Carbon és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 259. pontját).

46 Ebből következőleg a jogellenességi kifogást el kell utasítani.

B – A megsemmisítésre irányuló jogalapokról

47 A felperes öt jogalapra hivatkozik. Az első jogalap a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésének és az iránymutatásnak a megsértésén alapul. A második jogalap az arányosság elvének megsértésén alapul. A harmadik jogalap az egyenlő bánásmód elvének megsértésén alapul. A negyedik jogalap az emberi jogok és alapvető szabadságjogok védelméről szóló Egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 7. cikkének megsértésén alapul. Az ötödik jogalap az EK 253. cikkének megsértésén alapul.

1. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésének megsértésére alapított első jogalapról

48 A felperes úgy érvel, hogy még ha az iránymutatás jogszerű is, úgy kell tekinteni, hogy azt a Bizottság hibásan alkalmazta. Szerinte a megtámadott határozat 3. cikkének b) pontja mind a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdését, mind pedig az iránymutatást megsérti. E jogalapnak három része van, amelyekben a felperes a következőket állítja:

– a Bizottság nem mérte fel helyesen a jogsértés súlyát;

– az, hogy a Bizottság nem vette figyelembe, hogy forgalmának csak kis része volt érintett, megsérti a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdését és az iránymutatást;

– a Bizottság nem vette figyelembe gazdasági lehetőségeit.

1. a) A jogsértés súlyának hibás értékelésére alapított első részről

49 A felperes szerint a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése szerint a bírság kiszámításánál a jogsértés súlya a meghatározó. A jelen ügyben a Bizottság tévesen minősítette a természete és a piacra gyakorolt hatásai miatt (a megtámadott határozat (300) preambulumbekezdése) „különösen súlyosnak” a jogsértést. A felperes szerint a Bizottság egyrészt nem vett figyelembe minden releváns tényt, így a jogsértés enyhe jellegét, és másrészt helytelenül elemezte az általa figyelembe vett tényezőket. Ha helyesen értékelte volna a jogsértést, kisebb bírságot kellett volna kiszabnia.

50 Az első jogalap ezen első része négy kifogásból áll, amelyek azon alapulnak, hogy a Bizottság rosszul értékelte:

– a jogsértés természetét;

– a jogsértésnek a piacra gyakorolt hatásait;

– a cink-foszfát-ágazatban uralkodó válságot, mint enyhítő körülményt;

– azt, hogy a jogsértés különbözik a különösen súlyosnak minősülő más kartellektől.

A jogsértés természetéről

– A felek érvei

51 A felperes arra hivatkozik, hogy a Bizottságnak enyhének kellett volna minősítenie a jogsértést, és ezért kisebb bírságot kellett volna vele szemben kiszabnia. Elismerve, hogy a kartell a versenyjog súlyos megsértése volt, azt állítja, hogy az a versenyt enyhe jellege miatt viszonylag korlátozott mértékben veszélyeztette. Rámutat, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint „a bírságok összegének meghatározása során minden olyan tényezőt figyelembe kell venni, amely a jogsértés súlyának mérlegelésében szerepet játszhat” (az Elsőfokú Bíróság T‑25/95., T‑26/95., T‑30/95–T‑32/95., T‑34/95–T‑39/95., T‑42/95–T‑46/95., T‑48/95., T‑50/95–T‑65/95., T‑68/95–T‑71/95., T‑87/95., T‑88/95., T‑103/95. és T‑104/95. sz., Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2000. március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑491. o] 4949. pontja és a fenti 41. pontban hivatkozott Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 120. és 129. pontja). A múltban a Bizottság követte ezt az ítélkezési gyakorlatot. Ezzel szemben a jelen ügyben – miközben a kifogásközlésben elismerte a jogsértés enyhe jellegét bizonyító tényezők létezését – a bírságok terén követett politikájának nyilvánvaló megváltoztatása után később a megtámadott határozatban elhallgatta ezeket a tényezőket. Egyébként a Bizottság ellenkérelmében megváltoztatta az enyheségre utaló tényezőkkel kapcsolatos álláspontját. Elismerte benne, hogy e tényezőknek jelentősége van a jogsértés súlyának elemzése során, de semmit nem változtatnak azon, hogy a jogsértést „különösen súlyosnak” kellett minősíteni.

52 Ezután a felperes kifejti azokat az okokat, amelyek miatt szerinte a jogsértést nem kellett volna „különösen súlyosnak” minősíteni.

53 Elsősorban arra hivatkozik, hogy a jogsértés informális megállapodásból állt, amelyhez az érintett vállalkozások számára semmilyen különös végrehajtási mechanizmust nem írtak elő. Noha a Bizottság ezt elismerte a kifogásközlésében, ennek ellenére nem csökkentette a bírságot a megtámadott határozatban. Ezzel szemben a „polipropilén”‑határozatában arra tekintettel szabott ki alacsony bírságot, hogy az érintett vállalkozások nem intézkedtek végrehajtási mechanizmusról (az EK‑Szerződés 81. cikkét alkalmazó eljárásban [IV/31.149 – „polipropilén”‑ügy] 1986. április 23‑án hozott 86/398/EGK bizottsági határozat [HL L 230., 1. o., a továbbiakban: „polipropilén”‑határozat) 108. pontja]). Egy jogsértés természetszerűleg kisebb káros hatást gyakorol a piacra, amikor nincs végrehajtási mechanizmusa. A felperes szerint megalapozatlan a Bizottság azon érve, amely szerint a jelen ügy eltér a „polipropilén”‑határozathoz vezető ügytől, mert a jelen kartellben részt vevő felek formális végrehajtási mechanizmushoz hasonló funkciójú és hatású nyomásgyakorlás alatt álltak. Úgy ítéli meg, hogy az, hogy a kvóták tiszteletben tartásának biztosítására alkalmas semmilyen kényszerítő intézkedést nem írtak elő, mind a „polipropilén”‑ügyben, mind pedig a jelen ügyben meghatározó tényezőnek minősül.

54 Arra az érvre válaszolva, hogy a Bizottság nem köteles figyelembe venni korábbi gyakorlatát, a felperes azt állítja, hogy az ítélkezési gyakorlat kötelezi a Bizottságot arra, hogy figyelembe vegyen minden olyan tényezőt, amely a jogsértés súlyának mérlegelésében szerepet játszhat (a fenti 51. pontban hivatkozott Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 4949. pontja). Ebből következőleg a Bizottság nem hagyhatja figyelmen kívül „önkényesen és kényszerítő indok nélkül” azokat a szempontokat, amelyeket korábbi határozatokban relevánsnak tartott a jogsértés súlyának mérlegeléséhez. Ezenkívül a Bizottság kiforgatja az Elsőfokú Bíróságnak a T‑347/94. sz., Mayr-Melnhof kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletét (EBHT 1998., II‑1751. o.). A felperes elismeri, hogy az Elsőfokú Bíróság ebben az ítéletében kimondta, hogy „kizárólag az, hogy a Bizottság korábbi joggykorlatában bizonyos tényezőket a bírság összegének megállapítása szempontjából enyhítő körülménynek tekintett, nem jelenti azt, hogy későbbi határozatában ugyanígy kell vélekednie” (368. pont). Úgy ítéli azonban meg, hogy ez a megállapítás nem érinti a Bizottság azon kötelezettségét, hogy minden releváns tényezőt figyelembe vegyen. A felperes előadja, hogy a végrehajtási mechanizmus hiánya, a tagállamok közötti verseny akadályainak hiánya (lásd a lenti 56. pontot), valamint az árak másodlagos szerepe (lásd a lenti 57. pontot) lényeges tényezők a jogsértés súlyának helyes mérlegeléséhez. Hozzáteszi, hogy a Bizottság az érintett vállalkozások számára előnyös minden tényezőt figyelmen kívül hagyott, noha azok lényegesek voltak a jogsértés súlyának mérlegeléséhez. Rámutat, hogy a fent hivatkozott Mayr-Melnhof kontra Bizottság ügyben hozott ítélethez vezető ügyben olyan ágazati válság állt fenn, amelyet az iránymutatás 5. pontja szerint mindenképpen figyelembe kellett venni enyhítő körülményként vagy objektív adatként, és amely kevésbé fontos a jogsértés súlyának mérlegelése szempontjából, mint a jelen ügyben a felperes által felhozott tényezők. Egyébként a felperes vitatja, hogy a fenti 27. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet lehetővé tenné a Bizottság számára, hogy figyelmen kívül hagyja korábbi joggyakorlatát. Az Elsőfokú Bíróság által e tekintetben tett megállapítások ugyanis az LR AF azon állítására adott válaszok, miszerint a bírságok korábbi mértékének az iránymutatás következtében történő megváltozása átalakítja a kiszabható bírságokat meghatározó jogi hátteret. Az ítélet nem teszi lehetővé a Bizottság számára, hogy a jogsértés súlyának mérlegelésében releváns tényezőket figyelmen kívül hagyjon.

55 A Bizottság azon érve tekintetében, miszerint az Elsőfokú Bíróság a T‑348/94. sz., Enso Española kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletében (EBHT 1998., II‑1875. o.) kimondta, hogy a végrehajtást ellenőrző intézkedések hiánya önmagában nem enyhítő körülmény, a felperes rámutat, hogy ez az ítélkezési gyakorlat nem függ össze a jogsértés súlyának értékelésével. Hozzáteszi, hogy a T‑6/89. sz., Enichem Anic kontra Bizottság ügyben 1991. december 17‑én hozott ítéletének (EBHT 1991., II‑1623. o.) 269–271. pontjában az Elsőfokú Bíróság kimondta, hogy a végrehajtási mechanizmus hiánya enyhítő körülmény.

56 A felperes másodsorban előadja, hogy a kartell kizárólag európai szinten rögzített kvótákat. Az érintett vállalkozások nem kíséreltek meg országonkénti kvótákat megállapítani, így tehát nem határolták el a nemzeti piacokat. Következésképpen a verseny kockáztatása eleve korlátozott volt. A felperes azt állítja, hogy a Bizottság az EK‑Szerződés 85. cikke szerinti eljárásról szóló, 1994. november 30‑i 94/815/EK határozattal (IV/33.126. és 33.322. – „cement”‑ ügy) (HL L 343., 1. o., a továbbiakban: „cement”‑határozat) ellentétben, amelyben különös fontosságot tulajdonított annak, hogy az érintett vállalkozások országonkénti kvótákat állapítottak meg, és ezáltal elhatárolták a nemzeti piacokat, a jelen ügyben a bírság összegének megállapítása során nem vette figyelembe ezt a körülményt.

57 Harmadsorban az egyéb „különösen súlyosnak” minősülő jogsértésekkel ellentétben az ármegállapodás másodlagos szerepet játszott. A felperes elismeri, hogy számos találkozón volt szó az árakról, de hozzáteszi, hogy az e tárgyú megbeszélés, főleg a jogsértés kezdetén, az árak alacsony voltára és a tagállamok közötti árkülönbségekre vonatkozó panaszokra korlátozódott. Az 1994‑es és 1995‑ös találkozókon készült, kézzel írott jegyzetek nem tartalmaznak semmilyen árra vonatkozó utalást, mert az árakat nem a kartell elején határozták meg. Rámutat, hogy – ahogyan azt a Bizottság a kifogásközlés 99. pontjában említi – a kartell a „csak mennyiségek, nem ár” elven alapult. Minimális árakat azonban meghatároztak. A felperes hozzáteszi, hogy az érintett vállalkozások csak irányárakat határoztak meg, és hogy az ilyen áraknak természetszerűleg kisebb a hatásuk, mint a rögzített áraknak, ahogyan azt a Bizottság is elismeri. A felperes kijelenti, hogy nem a megállapított tényállást, hanem annak értékelését vitatja.

58 A felperes bírálja a Bizottság azon megállapítását, miszerint nincs igazi fokozati különbség a szóban forgó kartell és más olyan kartellek között, amelyekben pontos ár- és kvótameghatározó megállapodásokat, valamint hatékony végrehajtást írtak elő. Hangsúlyozza, hogy a verseny korlátozásának és az integráció akadályozásának veszélyei jóval kisebbek a jelen ügyben.

59 Negyedsorban a felperes azt állítja, hogy kivéve egyetlen ügyfelet, a Tekno Wintert és egyetlen alkalmat, amikor a James Brownra osztottak néhány egyesült királyságbeli kisvállalkozást, az ügyfeleket nem osztották el.

60 A Bizottság rámutat, hogy a felperes nem állítja, hogy a Bizottság túllépte volna mérlegelési jogkörét vagy más mérlegelési hibát követett volna el. Csak annyit állít általánosságban, hogy a Bizottság „önkényesen és kényszerítő indok nélkül” eltért a korábbi joggyakorlatától.

61 A Bizottság előadja, hogy a jogsértés természetének mérlegelése érdekében az ítélkezési gyakorlat elveivel összhangban minden releváns tényezőt megvizsgált, és arra a következtetésre jutott, hogy azt már természetéből adódóan „különösen súlyosnak” kell minősíteni.

62 A Bizottság úgy véli, hogy a felperes félreértette a tárgyban irányadó ítélkezési gyakorlatot. Elismeri, hogy meg kell vizsgálnia minden releváns tényezőt, de azt állítja, hogy az ítélkezési gyakorlat ennek ellenére nem követeli meg, hogy egyes tényeknek, nevezetesen a felperes által a jelen ügyben felhozottaknak, rendszeresen a bírság kiindulópontjának csökkentéséhez kellene vezetnie. Az ítélkezési gyakorlatból éppenséggel az következik, hogy kötelezően figyelembe veendő szempontok kötelző vagy kimerítő listája nem létezik. Egyébként az egyes szempontok jelentősége a jogsértés súlyának elemzésében az ügy körülményeitől függ.

63 A Bizottság végül megvizsgálja a jogsértésnek a felperes által hivatkozott állítólagos enyhítő szempontjait, és úgy ítéli meg, hogy nem csökkentik a jogsértés súlyát. E tekintetben hangsúlyozza, hogy semmiképpen sem köteles követni a korábbi joggyakorlatát.

– Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

64 Először arra kell rámutatni, hogy a felperes csak a bírság megsemmisítését vagy összegének csökkentését kéri. Nem vitatja a megtámadott határozat 1. cikkét, így elismeri a Bizottság arra vonatkozó megállapításainak valósságát, amelyek a kartellben való részvételére és az EK 81. cikk megsértésére vonatkoznak. A kifogásközlésre adott válaszában úgy nyilatkozott, hogy lényegében nem vitatja az ott megállapított tényállást, és ezért az engedékenységi közlemény alapján a rá kiszabott bírság összegének 10%‑os csökkentésében részesült (a megtámadott határozat (360) és (363) preambulumbekezdése).

65 Ezt követően el kell vetni a felperes azon érvét, amely szerint a Bizottság a megtámadott határozatban elhallgatta azokat a körülményeket, amelyek a jogsértés enyhe jellegét támasztanák alá, és amelyeket a kifogásközlés említett. A Bizottság minden szóban forgó körülményt figyelembe vett a megtámadott határozatban. Ellentétben a felperes állításával, a megtámadott határozat (72) preambulumbekezdése valójában lényegében megismétli a Bizottság azon megállapítását, hogy „az értékesítésekről és a kvótákra kötött megállapodásnak inkább informális megállapodás jellege volt, amelynek végrehajtására a tagok nem alkalmaztak semmilyen külön mechanizmust” (a kifogásközlés 67. pontja). A megtámadott határozat (104) preambulumbekezdése ismétli meg azt a megállapítást, amelyet a felperes a Bizottságnak tulajdonít, miközben valójában a Union Pigmentstől származik, és amely szerint a kartell a „csak mennyiségek, nem ár” elven alapult (a kifogásközlés 99. pontja). Ráadásul a Bizottság figyelembe vette azt, hogy a kvótákat csak európai szinten alkalmazták, és hogy az érintett vállalkozások nem határolták el a nemzeti piacaikat (a megtámadott határozat (267) és (273) preambulumbekezdése). Azt az érvet is figyelembe vette, hogy csak egy ügyfelet osztottak el a kartell tagjai között ((270) és (277) preambulumbekezdés). Ezenkívül a felperes állításával ellentétben a Bizottság kitért az érveire a megtámadott határozatban ((104), (274), és (290)–(298) preambulumbekezdés).

66 Ezenkívül emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a jogsértés súlyát többek között a verseny korlátozásának természetét figyelembe véve kell értékelni (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑224/00. sz., Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2597. o.] 117. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

67 A felperes nem vitatja, hogy a kartell árakat határozott meg, és európai szinten kvótákat állapított meg, valamint hogy legalább egy ügyfelet elosztottak. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdésének a), b) és c) pontjában említett, a közös piaccal kifejezetten összeegyeztethetetlennek nyilvánított kartellpéldák éppen azok, amelyek a következőkből állnak:

a) „a) a beszerzési vagy eladási árak, illetve bármely egyéb üzleti feltétel közvetlen vagy közvetett rögzítése;





b) b) a termelés, az értékesítés, a műszaki fejlesztés vagy a befektetés korlátozása vagy ellenőrzése;





c) c) a piacok vagy a beszerzési forrási felosztása;

[...]”

68 Ezért minősíti az ítélkezési gyakorlat az ilyen jellegű jogsértéseket, – főként amikor horizontális kartellekről van szó, „különösen súlyosnak” (az Elsőfokú Bíróság T‑141/94. sz., Thyssen Stahl kontra Bizottság ügyben 1999. március 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑347. o.) 675. pontja), vagy „a közösségi versenyszabályok kirívó megsértésének” (az Elsőfokú Bíróság T‑148/89. sz., Tréfilunion kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑1063. o.) 109. pontja és T‑311/94. sz., BPB de Eendracht kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1129. o.] 303. és 338. pontja).

69 Emlékeztetni kell arra is, hogy az iránymutatás értelmében „különösen súlyos” jogsértések közé „rendszerint az olyan horizontális korlátozások tartoznak […], mint az árkartell vagy a piacfelosztó kvóták alkalmazása, vagy más, az egységes piac megfelelő működését veszélyeztető magatartások, például a nemzeti piacokra való széttördelés és a gyakorlatilag monopolhelyzetben lévő vállalkozásoknak az erőfölénnyel való visszaélése” (1.A. pont, második bekezdés, harmadik francia bekezdés).

70 A fentiekből az következik, hogy – a természetére tekintettel – a Bizottság helyesen minősítette az ügyben szereplő jogsértést különösen súlyosnak. Meg kell azonban vizsgálni a jogsértésnek a felperes által hivatkozott állítólagos enyhítő szempontjait.

71 A felperes azon érve tekintetében, amely szerint a jogsértés informális megállapodás volt, amelynek végrehajtására a tagok nem alkalmaztak semmilyen külön mechanizmust, elsősorban meg kell állapítani, hogy ahhoz, hogy egy vállalkozások közötti megállapodás tiltottnak minősüljön, nem kell kényszerítő jellegűnek lennie. Elegendő, ha az érintett vállalkozások kinyilvánították azt az akaratukat, hogy meghatározott módon fognak viselkedni a piacon (az Elsőfokú Bíróság T‑59/99. sz., Ventouris kontra Bizottság ügyben 2003. december 11‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑5257. o.] 52. ponja). A végrehajtást ellenőrző formális intézkedések hiánya nem feltétlenül befolyásolja a jogsértés súlyát. Az, hogy a jogellenes megállapodást informális úton hajtják végre, nem zárja ki a hatásosságát.

72 Noha a Bizottság a „polipropilén”-határozatban mérsékelte a bírságot, ahogyan arra a fenti 41. pontban már utalás történt, korábbi joggyakorlata önmagában nem képezi a versenyjogi bírságok jogi hátterét.

73 A jelen ügyben az eladásról és a kvótákról szóló megállapodás tekintetében meg kell állapítani, hogy a Bizottság elismerte a megtámadott határozatban, hogy ez a megállapodás „inkább »gentlemen’s agreement« jellegű volt, amennyiben a kartell tagjai nem vezettek be külön mechanizmust a határozatok végrehajtása céljából” ((72) preambulumbekezdés). A Bizottság azonban megállapította, hogy „az eladási kvóták tiszteletben tartását a kartell találkozóin a tagokra gyakorolt nyomás biztosította” (a megtámadott határozat (72) és (276) preambulumbekezdése). A felperes nem vitatja, hogy a kartell tagjai tizenhat találkozót tartottak az 1994. március és 1998. május közötti időszakban (a megtámadott határozat (70) preambulumbekezdése), valamint hogy ezeken a találkozókon az érintett vállalkozások tájékoztatták egymást az eladásokról, és megbeszélték a piaci részesedéseiket. A vállalkozások a cinkgyártószövetségeket közvetítőként felhasználva kicserélték a cink-foszfát-eladásra vonatkozó adataikat, és ezáltal ellenőrizhették, hogy mindegyikük tiszteletben tartja a piaci részesedését ((69) és (284) preambulumbekezdés). Ezenkívül a Union Pigments elmondta, hogy a kartell tagjai gyakran vitatkoztak a találkozókon, és azzal vádolták egymást, hogy túlléptek a megállapított kvótákon, így aztán a kvóták tiszteletben tartását az ezeken a találkozókon kifejtett nyomás biztosította (a Union Pigments nyilatkozatának 67. pontja). Noha a Trident hangsúlyozza, hogy nem volt semmilyen kompenzációs rendszer, megerősíti, hogy a résztvevők a kartell találkozóin vádolták egymást, és panaszkodtak, ha a piaci részesedésük csökkent (a Trident nyilatkozatának 2.4.19. pontja).

74 Egyébként a megtámadott határozatból kiderül, hogy „az ügyfelek szétosztását egyfajta kompenzációként használták, ha valamelyik vállalkozás nem merítette ki a kvótáját” ((72) preambulumbekezdés). Ezt a megállapítást alátámasztja a Union Pigments nyilatkozata, amely szerint 1995‑ben a Tekno Winter ügyfelet (a továbbiakban: Teknos) az SNCZ‑hez adták át annak érdekében, hogy annak meglegyen a 24%‑os kvótája (67. pont). A Union Pigments azt is megállapítja, hogy egy alkalommal nem próbált meg új ügyfelet szerezni, mert ez a többi érintett vállalkozás részéről represszáliákat jelentett volna (a Union Pigments nyilatkozatának 77. pontja).

75 Ezenkívül a felperes nem vitatja, hogy az érintett vállalkozások tényleges piaci részesedése éves szinten nagyon közel volt a nekik kiosztott piaci részesedésekhez (a megtámadott határozat (72) preambulumbekezdése). Ebből látható, hogy az eladási megállapodás végrehajtásának rendszere úgy is hatásos volt, hogy nem járt vele formális szankciórendszer.

76 Ami az árakról és az ügyfelek elosztásáról szóló megállapodásokat illeti, tény, hogy a Bizottság sem a megtámadott határozatban (lásd például a (285) és a (286) preambulumbekezdést), sem irataiban nem jelöl meg külön végrehajtási mechanizmust. Rá kell azonban mutatni, hogy az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a Bizottság mérlegelési jogkörrel rendelkezik a bírságok megállapításában annak érdekében, hogy a vállalkozások magatartását a versenyszabályok tiszteletben tartásának irányába irányítsa (az Elsőfokú Bíróság T‑150/89. sz., Martinelli kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑1165. o.] 59. pontja és a fenti 66. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniel Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 56. pontja). Tekintettel az érintett jogsértés természetére és a fenti 68. és 71. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatra, valamint ezek következményeire és hatásaira (lásd a lenti 111–118. és 129. pontot), az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a Bizottság nem lépte túl ezt a mérlegelési jogkört a jelen ügyben.

77 Másodsorban a felperes azon érve tekintetében, miszerint a verseny kockáztatása korlátozott volt, mert a kartell kizárólag európai szinten rögzített kvótákat, arra kell emlékeztetni, hogy az iránymutatás csak példálózó jelleggel említi a nemzeti piacokra való széttördelésre irányuló jogsértéseket, mint különösen súlyosnak minősíthető jogsértések példáit (1.A. pont, második bekezdés, harmadik francia bekezdés). Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság a fenti 66. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben kimondta, hogy az olyan kartell, amely egyebek között árcélok rögzítésére irányul, nem mentesülhet az alól, hogy különösen súlyosnak minősüljön pusztán azért, mert világméretű kartellről van szó, amelyik a közös piacon belül nem vezetett nemzeti piacokra való töredezéshez (123–125. pont). Ugyanez a gondolatmenet irányadó a jelen ügyre.

78 Ami a felperes által hivatkozott „cement”‑határozatot illeti, nem releváns a jelen ügyben az, hogy a Bizottság ebben a határozatban a nemzeti piacokra való széttöredezést különösen súlyosnak minősítette. Ha a jelen ügyben szereplő kartell nemzeti piacokra való széttöredezéshez vezetett volna, a Bizottság még magasabb bírságot szabhatott volna ki. E tekintetben rá kell mutatni, hogy az iránymutatás egyebek között azt írja elő, hogy „[e]zeken a kategóriákon belül – és főleg a súlyos és különösen súlyos jogsértések esetében – a bírság javasolt mértéke lehetővé fogja tenni a vállalkozások differenciált kezelését az elkövetett jogsértés jellege szerint” (1.A. pont, harmadik bekezdés).

79 Ráadásul figyelemreméltó, hogy a Union Pigments szerint a kartell első, 1994. március 24‑i találkozóján az a döntés született, hogy „az árak ne térjenek el túlságosan országonként, hogy a termékek ne lépjék át a határokat” (a Union Pigments nyilatkozatának 51. és 74. pontja). Úgy tűnik tehát, hogy az érintett vállalkozásoknak bizonyos mértékben az volt a szándéka a jelen ügyben, hogy elhatárolják a nemzeti piacokat.

80 Harmadsorban a felperes azon érve tekintetében, miszerint a jogsértést azért nem kellett volna különösen súlyosnak minősíteni, mert az árakról szóló megállapodás csak másodlagos szerepet játszott, és kizárólag referenciaárakra vonatkozott, amelyeknek természetszerűleg kisebb a hatásuk, mint a rögzített áraknak, arra kell emlékeztetni, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban arra a következtetésre jutott, hogy a kartell tagjai „alap-” vagy „ajánlott” árban állapodtak meg a cink-foszfát tekintetében ((65) preambulumbekezdés).

81 Az ármeghatározás, még ha csak irányadó jelleggel is, azáltal befolyásolja a versenyt, hogy a kartell minden résztvevője számára lehetővé teszi, hogy ésszerű bizonyossággal előre tudja, milyen lesz a versenytársai árpolitikája (a Bíróság 8/72. sz., Vereeniging van Cementhandelaren kontra Bizottság ügyben 1972. október 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1972., 977. o.] 21. pontja). Az ilyen kartellek általánosabban közvetlen beavatkozást jelentenek az érintett piacon fennálló verseny lényegi paramétereibe (a fenti 68. pontban hivatkozott Thyssen Stahl kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 675. pontja). Az érintett termelők – azáltal, hogy kifejezték arra irányuló akaratukat, hogy a termékeikre meghatározott szintű árat alkalmaznak – már nem önálló módon döntenek a piaci politikájukról, és így veszélyeztetik a Szerződés versenyre vonatkozó rendelkezéseiben rejlő koncepciót (a fenti 68. pontban hivatkozott BPB de Eendracht kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 192. pontja).

82 E megfontolásokra tekintettel az ügyben szereplő kartell nem mentesülhet az alól, hogy különösen súlyos jogsértésnek minősüljön pusztán azért, mert referenciaárakat határozott meg (lásd ebben az értelemben a fenti 66. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 118–120. pontját).

83 A felperes azon érve tekintetében, amely szerint az árakról szóló megállapodás csak „másodlagos” szerepet játszott, az Elsőfokú Bíróság azon az állásponton van, hogy az a tény, hogy a Bizottság kimondta, hogy az eladási kvóták meghatározása volt a megállapodás „sarkköve” (a megtámadott határozat (66) preambulumbekezdése), nem jár azzal a következménnyel, hogy az árakról szóló megállapodást másodlagosnak kellene tekinteni. A kvótákról szóló megállapodás, az ügyfelekről szóló megállapodás és az ármeghatározásról szóló megállapodás ugyanis egy egységes kartell három aspektusát képezik. Márpedig a kartell súlyát globálisan kell értékelni. Tekintettel a jogsértés súlyára, a jelen ügyben a Bizottság joggal minősítette azt különösen súlyosnak.

84 Az Elsőfokú Bíróság mindenesetre úgy ítéli meg, hogy az árakról szóló megállapodás a kartell fontos része volt. A Bizottság egyébként összegyűjtötte azokat az írásos bizonyítékokat, amelyekből kitűnik, hogy az ajánlott árakról a kartell több találkozóján folyt megbeszélés (a megtámadott határozat (134), (139), (140), (162), (178) és (186) preambulumbekezdése). Ráadásul az árakról szóló megállapodás – ellentétben a felperes állításával – 1994 óta a kartell része volt. Az érintett vállalkozások közül csak a felperes érvelt azzal a közigazgatási eljárás folyamán, hogy ezt a megállapodást csak 1996‑ban kötötték meg (a megtámadott határozat (268) preambulumbekezdése). Márpedig, amint arra fentebb már utalás történt, a Union Pigments szerint az érintett vállalkozások első, 1994. március 24‑i találkozójukon elhatározták, hogy az árak ne térjenek el túlságosan országonként (a Union Pigments nyilatkozatának 51. pontja). A Trident nyilatkozatából (2.4.24. pont) kiderül az is, hogy a kartell minden találkozón rögzítette az árakat. Az első találkozókra vonatkozó írásos bizonyítékok nem olyan nagy mennyiségűek, mint a későbbi találkozókra vonatkozók. Az 1995. március 27‑i találkozó napirendjéből azonban kiderül a németországi, franciaországi, benelux államokbeli, egyesült királysági, északi országokbeli, egyesült államokbeli és egyéb országokbeli árak megtárgyalásának szándéka (a megtámadott határozat (121) preambulumbekezdése).

85 Negyedsorban abból, hogy kivéve egyetlen ügyfelet, a Teknost, és egyetlen alkalmat, amikor a James Brownra osztottak néhány egyesült királyságbeli kisvállalkozást, az ügyfeleket nem osztották el, nem következik, hogy a Bizottság nem minősítette volna joggal különösen súlyosnak a jogsértést.

86 A felperes nem vitatja, hogy a Teknost, a nyolc legfontosabb nyugat-európai festékgyártó egyikét elosztották (a megtámadott határozat (52) preambulumbekezdése).

87 Az érintett vállalkozások rendszeresen megbeszélték ennek az ügyfélnek az elosztását, és egymást váltva szállítottak neki (a megtámadott határozat (68), (96)–(97) preambulumbekezdése és a Union Pigments nyilatkozatának 63. és 67. pontja). Kifinomult elosztási rendszerük volt annak biztosítására, hogy a Teknos „semmit se sejtsen a megállapodásról” (a megtámadott határozat (99) és (100) preambulumbekezdése). Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a megállapodás kiterjedt a Teknosnak számlázandó árra, és hogy a „soron következőn” kívül egyik termelő sem számlázhatott a megállapítottnál alacsonyabb árat (a megtámadott határozat (96) preambulumbekezdése és a Trident nyilatkozatának 2.4.22. pontja).

88 Egyébként a felperes nem vitatja azt sem, hogy a James Brown megkapott néhány kisvállalkozást (a megtámadott határozat (180) és (277) preambulumbekezdése). A James Brown maga sem tagadja ezt.

89 Rá kell ezenkívül mutatni, hogy a Bizottság a Union Pigments 1995. március 30‑i feljegyzése alapján megállapítja, hogy szó volt a Jotun elosztásáról (a megtámadott határozat (277) preambulumbekezdése). Noha ez a feljegyzés nem említi kifejezetten a Jotun elosztását, a felperes ezt a megállapítást nem vitatja kifejezetten. A Jotun is a nyolc legfontosabb nyugat-európai festékgyártó egyike (a megtámadott határozat (52) preambulumbekezdése).

90 Ebből az következik, hogy a Bizottság joggal állapította meg, hogy egyes ügyfeleket elosztottak. Az, hogy ez az elosztás csak egyes ügyfeleket érintett, és nem a piacon jelen lévő összes ügyfelet, nem kérdőjelezi meg azt a következtetést, hogy a kérdéses kartell különösen súlyos volt.

91 E megfontolásokra tekintettel a felperes azon kifogását el kell utasítani, amely szerint az érintett jogsértés – természetéből adódóan – nem különösen súlyos.

A jogsértés hatásairól

– A felek érvei

92 A felperes elöljáróban megjegyzi, hogy a Bizottság a jogsértés különösen súlyos természetére vonatkozó következtetését elsősorban annak a piacra gyakorolt hatásaira alapította. Azt állítja, hogy a Bizottság e tekintetben mérlegelési hibákat követett el. Az ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottságnak a jogsértés súlyának mérlegelése során minden olyan tényezőt figyelembe kell vennie, amely a piacra gyakorolt hatások szempontjából jelentős lehet (a fenti 51. pontban hivatkozott Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 4949. pontja). A Bizottság korábbi joggyakorlatában ezzel az ítélkezési gyakorlattal összhangban megerősítette, hogy a piacra gyakorolt korlátozott hátrányos hatások, valamint a megállapodások teljes körű alkalmazásának hiánya szerepet játszhat a jogsértés súlyának mérlegelése során (a „polipropilén”‑határozat 108. pontja és az EK‑Szerződés 85. cikke szerinti eljárásban (IV/34.466 – „görög komphajók”‑ügy) 1998. december 9‑én hozott 1999/271/EK bizottsági határozat (HL L 109., 24. o., a továbbiakban: „görög komphajók”‑határozat) 162. pontja). A „görög komphajók”‑határozatban a Bizottság annak alapján, hogy a felek nem alkalmazták teljes körűen az árakról szóló külön megállapodásokat, és az árak tekintetében versenyeztek egymással azáltal, hogy eltérő engedményeket adtak, csak súlyosnak, és nem különösen súlyosnak ítélte a jogsértést. Ezzel szemben a jelen ügyben a Bizottság nem vette figyelembe sem azt, hogy a szóban forgó megállapodásokat nem hajtották gondosan végre, sem azt, hogy csak korlátozott módon gyakoroltak káros hatásokat a piacra.

93 A jogsértés végrehajtását illetően a felperes elsősorban azzal érvel, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy az árakról szóló megállapodást az érintett vállalkozások gondosan végrehajtották. Először is a Bizottság az árakról szóló megállapodás végrehajtására vonatkozó következtetését a Trident nyilatkozatára alapozta, amely szerint belső árlistája a megállapított árakat tükrözte (a megtámadott határozat (285) preambulumbekezdése). Ezzel a Bizottság félreértelmezte a nyilatkozatot. A Trident valójában szintén azt állapította meg, hogy tapasztalata szerint „a találkozókon megbeszélt árakat nem tartották tiszteletben, és általában elismerték, hogy történt a megállapított referenciaárak alatti értékesítés” (a Trident nyilatkozatának 2.4.25. pontja). Ezt a kijelentést erősíti meg a Union Pigments nyilatkozata, amely szerint egyrészt gyakorlatilag lehetetlen volt árakat meghatározni, és másrészt az referenciaárakat a skandináv országokban nem tartották be (60. pont). A körülményeket figyelembe véve pusztán abból, hogy a Trident felvette az irányárakat a belső árkatalógusába, nem lehet arra következtetni, hogy a szóban forgó megállapodásokat gondosan alkalmazták.

94 Másodszor az érintett vállalkozások a standard cink-foszfátot a megállapított ár alatt adták el, és rendszeresen adtak árengedményeket. A felperes által kért árak is egyértelműen alacsonyabbak voltak a kartell által megállapított referenciaáraknál. Döntően a cink-oxid, így a cink ára határozza meg a cink-foszfát árát, mert ezek képezik a termelési költségek lényegi részét. A cink ára erősen ingadozott az 1990 és 2000 közötti időszakban. A felperes azt állítja, hogy az árainak 1997‑ben bekövetkezett emelkedése a cink árának jelentős emelkedésének a következménye volt, és nem a referenciaárak tiszteletben tartásának. Egyébként a Trident átadta a Bizottságnak az azt bizonyító iratokat, hogy az érintett vállalkozások rendszeresen a megállapított árak alatt értékesítettek. Harmadszor az érintett vállalkozások kénytelenek voltak az árakat alacsonyan tartani a harmadik országokból származó import kockázata miatt. Összefoglalva, az érintett vállalkozások – a Bizottság megállapításaival ellentétben – nem tartották be az árakról szóló megállapodásokat. A felperes megjegyzi, hogy a Bizottság ellenkérelmében nem tér ki a fent kifejtett érvekre.

95 A „görög komphajók”‑ határozatában a Bizottság úgy döntött, hogy csökkenti a bírságot, és a jogsértést súlyosnak, nem pedig különösen súlyosnak minősíti, mert a megállapodásokat nem teljesen hajtották végre. A Bizottságnak a jelen ügyben is ezt a gyakorlatot kellett volna követnie. Arra az érvre válaszolva, hogy a Bizottságot nem köti a korábbi joggyakorlata, a felperes ismét kijelenti, hogy a Bizottságnak minden olyan tényezőt figyelembe kell vennie, amely a jogsértés súlyának mérlegelésében szerepet játszhat, ideértve a korábbi határozataiban relevánsnak tartott tényezőket. Az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlata megerősíti, hogy a jogsértés hatásainak konkrét súlyát figyelembe kell venni a bírság kiszámítása során (az Elsőfokú Bíróság T‑308/94. sz., Cascades kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑925. o.] 172. és azt követő pontjai). A Bizottság azon érve tekintetében, miszerint csak akkor kell csökkenteni a bírságot, ha a megállapodás egyik részét sem alkalmazták, a felperes úgy érvel, hogy azt is figyelembe kell venni, ha a megállapodásnak csak egy részét nem hajtották végre. A jelen ügyben azt, hogy az árakról szóló megállapodást nem alkalmazták, figyelembe kellett volna venni a bírság összegének csökkentése érdekében.

96 Másodsorban a kartellnek a piacra gyakorolt káros hatásait illetően a Bizottság szintén mérlegelési hibákat követett el. Először is a felperes vitatja a Bizottság azon megállapítását, mely szerint a jogsértésnek tényleges káros hatásai voltak, mert az érintett vállalkozások az EGT piacának 90%‑án működtek. Noha az érintett vállalkozások a piac jelentős részét lefedik, a jogsértés soha nem terjedt ki a módosított cink-foszfátra, csak a standard cink-foszfátra, amely az európai cink-foszfát-piacnak csak 55%‑át teszi ki. A jogsértés ezért az európai cink-foszfát-piacnak csak egy részére volt hatással. A Bizottság azon érvére, hogy a módosított cink-foszfát vásárlói számának csökkenését a piacra gyakorolt tényleges káros hatásnak kell tekinteni, a felperes egyrészt azt válaszolja, hogy ez az érv a megtámadott határozatban nem szerepelt, másrészt azt, hogy ez a megállapítás semmit nem változtat azon, hogy a jogsértés a piacnak csak egy részét érintette, és ezért a káros hatások annál inkább korlátozottak voltak. Másodszor az érintett vállalkozások nem érték el lényeges céljaikat. A felperes e tekintetben rámutat egyrészt arra, hogy mivel a piacot országonként soha nem osztották fel, a különböző tagállamokban „erős verseny uralkodott az ügyfelek és így a piaci részesedések tekintetében”. Grafikonokat nyújt be annak bizonyítására, hogy jelentős eltérések voltak az értékesítések között a különböző tagállamokban, tehát verseny állt fenn a szóban forgó piacon. Másrészt az ügyfelek elosztása kivételes volt a kartellben. Végül az irányárakat soha nem érték el, ami az erős verseny meglétét bizonyítja.

97 A felperes azt állítja, hogy a kartell káros hatásai több okból korlátozottak voltak. Először a cink-foszfát vásárlói nagyvállalkozások, amelyek nagy alkuerővel bírnak az árak tekintetében, és amelyek rendszeresen a legjobb ajánlatot keresik. A Bizottság azon érvére válaszolva, amely szerint ez a vásárlóerő nem relativizálja a kartell káros hatásait, a felperes azt terjeszti elő, hogy egy jogsértésnek érezhetően korlátozottabbak a káros hatásai, amikor a piacon szembenálló fél erős, mint amikor a vásárló gyengébb. Másodszor az, hogy a piacon harmadik versenytársak és harmadik országokból importált helyettesítő termékek – köztük a kalcium-foszfát – voltak jelen, jelentős nyomást gyakorolt a standard cink-foszfát árára. Harmadszor a felperes megismétli, hogy a jogsértés tartama alatt a cink-foszfát ára nagyrészt a cink árától függött, és hogy a cink árának jelentős ingadozásai befolyásolták a cink-foszfát árát. Így a cink-foszfát áráról szóló megállapodásnak nem igazán lehetett hatása. Negyedszer a cink-foszfát a végtermék költségének csak kis részét, azaz 0,08%‑át tette ki. A megállapodások által végzett kis módosításoknak ezért gyakorlatilag nem volt hátrányos hatásuk a festékek árára, így a fogyasztókra sem. E tekintetben a felperes rámutat, hogy a Bizottság – korábbi gyakorlatával ellentétben – a jelen ügyben nem vizsgálta meg, hogy a fogyasztók kárt szenvedtek‑e.

98 A Bizottság azon állítására válaszul, amely szerint a korlátozott hátrányos következmények fontos szerepet játszanak a jogsértés súlyának mérlegelésében, a felperes úgy érvel, hogy ez semmit nem változtat azon, hogy a Bizottságnak a súlyosság meghatározása során figyelembe kell vennie a jogsértésnek a piacra gyakorolt konkrét hatását. Minél korlátozottabb a piacra gyakorolt hatás, annál kevésbé súlyosnak kell minősíteni a jogsértést. (a fenti 95. pontban hivatkozott Cascades kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 172. és ezt követő pontjai).

99 Végül a felperes előadja, hogy „főleg” a megállapodások hatékony alkalmazásának elmaradását kell olyan enyhítő körülménynek tekinteni, amely a bírságnak az iránymutatás 3. pontja szerinti csökkentését indokolja. Ezzel szemben válaszában úgy érvel, hogy az első jogalap e részének alátámasztására kifejtett érvei arra vonatkoznak, hogy „a megállapodások teljes körű alkalmazásának hiányát és a jogsértés hatásainak korlátozott jellegét figyelembe kell‑e venni a jogsértés súlyának mérlegelése során”, és nem arra, hogy a megállapodások hatékony alkalmazásának elmaradását figyelembe kell‑e venni enyhítő körülményként.

100 A Bizottság kijelenti, hogy nem köteles csökkenteni a bírság alapösszegét, amikor nem hajtották végre a megállapodásnak minden részét, és a piacon nem érték el teljesen a kitűzött célokat. Hozzáteszi, hogy nem létezik kimerítő lista a jogsértés súlyának mérlegelése során figyelembe veendő szempontokról.

101 Ezt követően a Bizottság vitatja, hogy a megállapításai hibásak lennének. Elsősorban arra emlékeztet, hogy a jogsértés végrehajtására vonatkozó megállapítása nem korlátozódott az árak meghatározására, hanem a piacok felosztására és legalább egy ügyfél elosztására is kiterjedt (a megtámadott határozat (72), (284), (286) és (287) preambulumbekezdése), amely elemeket a felperes nem vitatja. Az irányárak hatékony alkalmazása nem csak a Trident azon nyilatkozatából látszik, amely szerint a belső árlistája a megállapított árakat tükrözte (a megtámadott határozat (285) preambulumbekezdése), hanem abból is, hogy a felperes átlagos árai időbeli eltolódással a Németországra ajánlott árakat követték. Mindenesetre, még ha az irányárakat nem is valósították meg tökéletesen, ez nem jelenti azt, hogy a felperes ne járult volna hozzá a megállapodások végrehajtásához. Azáltal, hogy piaci kvótákban és árcélokban állapodtak meg, az érintett vállalkozások mozgásteret kaptak az ügyfeleik kihasználására. Az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy lehetséges, hogy az a vállalkozás, amelyik nem a kartell keretében megállapított módon jár el, egyszerűen hasznot próbál húzni belőle (a fenti 95. pontban hivatkozott Cascades kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 230. pontja). A jelen ügyben tehát az iránymutatás értelmében nem merülhet fel „a jogsértő megállapodások nem teljesítése”.

102 Másodsorban a Bizottság vitatja, hogy mérlegelési hibát követett volna el a kartell piacra gyakorolt hatásai tekintetében. Először is, noha a jogsértés csak a standard cink-foszfátra vonatkozott és a módosított változatára nem, a kartell ettől még gyakorlatilag ellenőrzése alatt tartotta a cink-foszfát világtermelését. Még ha a jogsértés arra is ösztönözte volna az ügyfeleket, hogy a módosított cink-foszfátra váltsanak át, ezt a reakciót is a jogsértés tényleges hatásának kell tekinteni. Másodszor a Bizottság emlékeztet rá, hogy a megtámadott határozatban elismerte, hogy az érintett vállalkozások által kitűzött eredményeket nem érték el teljesen ((297) preambulumbekezdés). Eközben a jogsértésnek a piacra gyakorolt káros hatásai jelentősek. E hatások egyrészt abból látszanak, hogy az érintett vállalkozások által ténylegesen megszerzett piaci részesedések gyakorlatilag azonosak voltak azokkal, amelyeket a mennyiségekről szóló megállapodásuk osztott ki nekik (a megtámadott határozat (72) preambulumbekezdése), és másrészt abból, hogy a felperes átlagos árai időbeli eltolódással hűen követték az ajánlott árakat. Az átlagos árak e fejlődéséből az is látszik, hogy – még ha a cink árának ingadozásai befolyásolták volna is a cink-foszfát árát – ez semmit nem változtatott volna a kartell tagjai által ezenfelül meghozott intézkedések hatásain. Mindenesetre, ha a cink-foszfát árát csak a cink ára határozta meg, a felperes nem magyarázta meg, hogy a kartell miért határozott meg négy éven keresztül ajánlott árakat (a megtámadott határozat (92)–(94), (104), (274) és (285) preambulumbekezdése).

103 Ami a jogsértés hátrányos hatásainak a felperes által hivatkozott korlátozottságát illeti, a Bizottság azzal érvel, hogy e hatások, mint például azok, amelyek meglétét a felperes elismeri, még ha korlátozottak is voltak, jelentősek, ha a jogsértés súlyának meghatározásáról van szó. Vitatja azonban a felperes által e tekintetben felhozott érveket.

– Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

104 Az iránymutatás 1.A. pontjában a Bizottság kifejezetten vállalta, hogy a jogsértés súlyának értékelése során a jogsértés jellegén és az érintett földrajzi piac méretén kívül figyelembe veszi a jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető. A jelen esetben a megtámadott határozat (300) preambulumbekezdése e szempontok mindegyikét felsorolja.

105 A felperes állításával ellentétben a Bizottság nem alapította a jogsértés súlyára vonatkozó következtetését „elsősorban” annak hatásaira. Nem tulajdonított nagyobb jelentőséget a jogsértés hatásainak, mint az egyéb tényezőknek. A tényleges hatásnak tulajdonított jelentőséget éppenséggel csökkentette egyrészt azzal, hogy megállapította, hogy „rendkívül nehéz” megállapítani az ilyen jellegű kartell hatásait ((279) preambulumbekezdés), másrészt azzal, hogy figyelembe vette, hogy az érintett vállalkozások nem valósították meg minden kitűzött céljukat ((297) preambulumbekezdés).

106 Emlékeztetni kell rá, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatásának értékelése során a Bizottságnak figyelembe kell vennie, hogy milyen lett volna a verseny a jogsértés nélkül (lásd a fenti 66. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 150. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

107 Az eladási kvótákról szóló megállapodás tekintetében az Elsőfokú Bíróság azon az állásponton van, hogy a Bizottság joggal állapította meg, hogy azt „gondosan” végrehajtották (lásd a fenti 73. és 74. pontot, valamint a megtámadott határozat (72), (284) és (287) preambulumbekezdését). Amint arra a fenti 75. pont utal, nem vitatott, hogy éves szinten „az öt termelő tényleges piaci részesedése nagyon közel volt a nekik kiosztott piaci részesedésekhez” (a megtámadott határozat (72) preambulumbekezdése). Ebből következőleg a Bizottság alappal következtetett arra, hogy az eladási kvótákról szóló megállapodás hatással volt a piacra. Hozzá kell tenni, hogy a tárgyaláson a felperes elismerte, hogy e megállapodás befolyásolta a versenyt, mert növelte az árstabilitást (lásd a megtámadott határozat (114) preambulumbekezdését is). Ezáltal a piaci részesedések stabilitása azzal a hatással járt, hogy nem volt szükség az agresszív árcsökkentési politikára, amely a kartellt megelőző évek árháborúját jellemezte (lásd a megtámadott határozat (74) és (75), (114) és (115) preambulumbekezdését).

108 A felperes azt állítja, hogy a nemzeti piacokon realizált eladások változásaiból látható, hogy a megállapodásnak nem volt hatása. E tekintetben arra kell emlékeztetni, hogy a kvótákat európai szinten állapították meg. Ennélfogva az, még ha a nemzeti eladások változtak is, ez semmit nem változtat azon, hogy az európai kvótákat tiszteletben tartották.

109 E körülmények között úgy kell tekinteni, hogy a kvótákról szóló megállapodás konkrét hatása, a kartell „sarkkövét” (a megtámadott határozat (66) preambulumbekezdése), jogilag kielégítően támasztották alá.

110 Ami az árakról szóló megállapodást illeti, a Bizottság a megtámadott határozatban azt állítja, hogy, azt szintén gondosan végrehajtották ((283) és (285) preambulumbekezdés). A felperes vitatja ezt az állítást.

111 Emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság joggal mutatott rá, hogy a szóban forgó megállapodás árcélokat jelölt ki (lásd a fenti 80. pontot). Márpedig az árcélokra, és nem a rögzített árakra irányuló megállapodás végrehajtása nem a megállapított célnak megfelelő ár alkalmazását feltételezi, hanem azt, hogy a felek igyekezzenek az árcélt megközelíteni (a fenti 66. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 271. pontja).

112 Az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a felek a jelen ügyben igyekeztek megközelíteni az árcéljukat. Minden találkozón megtárgyalták az árszintet, és ajánlott árakat rögzítettek (lásd a fenti 84. pontot). Az árrögzítés szükségképpen befolyásolta a versenyt a piacon. A vevők alkulehetőségei is csökkentek (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑305/94–T‑307/94., T‑313/94–T‑316/94., T‑318/94., T‑325/94., T‑328/94., T‑329/94. és T‑335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1999. április 20‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑931. o] 745. pontját). Ráadásul, amint arra már a fenti 81. pontban utalás történt, az árrögzítés, ha csak irányárat is jelöl ki, befolyásolja a versenyt azáltal, hogy lehetővé teszi a kartell minden résztvevője számára, hogy ésszerű bizonyossággal előre tudja, milyen lesz a versenytársai árpolitikája (a fenti 81. pontban hivatkozott Vereeniging van Cementhandelaren kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 21. pontja).

113 A Bizottság egyébként helyesen hivatkozott a Britannia és a Trident által a belső tarifáik tekintetében adott utasításokra annak a megállapításának az alátámasztásául, hogy az árakról szóló megállapodást végrehajtották. Ezek az utasítások szinte pontosan a találkozókon meghatározott alapárakat követték (lásd a Trident nyilatkozatának a 2.4.25. pontját és a megtámadott határozat (92) és (285) preambulumbekezdését is). A Trident elismerte, hogy az ügyfelekkel ezen utasítások alapján tárgyaltak az árakról (a Trident nyilatkozatának a 2.4.26. pontja). E tarifákból ugyanis kitűnik, hogy az utasításokban szereplő árak „minimális árszintet” jelentettek, amelyek „nem csökkenthetők [az azon alkalmazottal] történő előzetes megbeszélés nélkül”, aki a kartell találkozóin a Trident (korábban Britannia) nevében részt vett. Noha a Bizottság nem bizonyította, hogy minden vállalkozás ilyen utasításokat adott ki, az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a Trident és a Britannia utasításai fontos bizonyítékok (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑7/89. sz., Hercules Chemicals kontra Bizottság ügyben 1991. december 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., II‑1711. o.] 340–342. pontját és a fenti 95. pontban hivatkozott Cascades kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 194. pontját).

114 Hozzá kell ehhez tenni, hogy a Trident kijelenti, hogy az érintett vállalkozások elég gyakran panaszkodtak a találkozókon az eladási árak szintjéről. E tekintetben az ajánlott árakból indultak ki (a Trident nyilatkozatának 2.4.27. és 3.1.2. pontja).

115 Ebből következőleg még ha a Bizottság nem is támasztotta alá részletesen, hogy az árakról szóló megállapodást „gondosan” végrehajtották, és még ha nem is jelölt meg külön végrehajtási mechanizmust, (lásd a fenti 76. pontot), helyesen következtetett arra, hogy e megállapodást végrehajtották.

116 Ami az árakról szóló megállapodás hatásait illeti, az Elsőfokú Bíróság hangsúlyozza, hogy a Union Pigments és a Trident, a Bizottsággal leginkább együttműködött érintett vállalkozások (a megtámadott határozat (366) preambulumbekezdése), több alkalommal megállapították, hogy e megállapodás javította az árak „koherenciáját”, és a piaci árak növekedéséhez vezetett. E vállalkozások elismerték, hogy a kartellben való részvétel egyik előnye az volt, hogy vége lett az árháborúnak (a Union Pigments nyilatkozatának 49. pontja és a Trident nyilatkozatának 3.1.1(c) pontja, lásd a megtámadott határozat (84) és (103) preambulumbekezdését is). Ebből következőleg a kartell növelte az árakat a piacon. Meg kell állapítani, hogy a Union Pigmentsnek 1995. március 30‑i, azaz a tényállásbeli időszakből származó feljegyzéséből is kiderül, hogy az árintézkedések a piaci árak növekedéséhez vezettek. Ugyanebben a feljegyzésben a Union Pigments a kartell előnyei között sorolja fel azt, hogy „1995 első harmadában magasabb árakat” tudott elérni. A Union Pigments egyébként nyilatkozatában kijelentette, hogy a kartell eredményeképpen az északi országokat kivéve évről évre javult az árak „koherenciája” (a Union Pigments nyilatkozatának 73. pontja). A felperes azt állítja, hogy a Union Pigments szerint „gyakorlatilag lehetetlen” volt rögzíteni az árakat, és hogy az irányárakat a skandináv országokban nem tartották be. E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Union Pigments nyilatkozatában arra utalt, hogy a pénznemek ingadozásai miatt „nehéz”, nem pedig „gyakorlatilag lehetetlen” volt azt biztosítani, hogy az árak ne térjenek el országonként (a Union Pigments nyilatkozatának 60. pontja).

117 Amint arra a felperes utalt, a Trident megállapította, hogy a találkozókon megbeszélt árakat nem tartották be tökéletesen, és általában elfogadott volt, hogy a megállapított refernciaárak alatt is történjenek eladások (a Trident nyilatkozatának 2.4.25. pontja). A Bizottság a megtámadott határozatban figyelembe vette azt az érvet, amely szerint az eladási árak nem követték tökéletesen az ajánlott árakat ((275), (291) és (297) preambulumbekezdés). Az Elsőfokú Bíróság e tekintetben hangsúlyozza, hogy a kartell csak árcélokat határozott meg, és nem rögzített árakat. Abból, hogy a vállalkozások az irányárak alatt értékesítettek, nem következik, hogy a kartellnek nem volt hatása. A tagok által a kartellből szerzett előny abból származott, hogy kölcsönösen ismerték egymásnak az ügyfelekkel való tárgyalások során az árakkal kapcsolatban alkalmazott irányelveit. Ezenkívül megjegyzendő, hogy a Trident elismeri, hogy a nyilatkozatához mellékelt táblázatokból kitűnik, hogy az átlagos árai 1995 elejétől kezdve magasabbak voltak, mint korábban. A Trident szerint ebből arra lehet következtetni, hogy a magasabb szintű árstabilitás a kartell találkozóinak az eredménye (a Trident nyilatkozatának 3.2.7. pontja). A Trident azt is kijelenti, hogy az eladási árainak változásai a kartell által javasolt árakat követték (a Trident nyilatkozatának 2.4.26. és 3.2.5. pontja).

118 A Bizottsággal együttműködő főbb vállalkozások objektív megállapításaiból tehát kiderül, hogy az árintézkedések hatással voltak a piaci árak szintjére (lásd e tekintetben a fenti 112. pontban hivatkozott Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 746. és 747. pontját).

119 A felperes továbbá azt állítja, hogy a kartell hatásai több más okból korlátozottak voltak.

120 Először is a felperes azon érvét illetően, amely szerint a cink-foszfát vásárlói nagyvállalkozások, amelyek nagy alkuerővel bírnak az árak tekintetében, és amelyek rendszeresen a legjobb ajánlatot keresik, azt kell megállapítani, hogy a Bizottság nem állította ennek ellenkezőjét a megtámadott határozatban ((51), (52) és (339) preambulumbekezdés). A Bizottság a vásárlók ereje ellenére juthatott arra a következtetésre, hogy a versenyt eltorzította a szóban forgó kartell.

121 Másodszor a felperes azt állítja, hogy a piacon harmadik versenytársak és harmadik országokból importált helyettesítő termékek – köztük a kalcium-foszfát – jelenléte komoly nyomást gyakorolt a standard cink-foszfát árára. A felperes szerint a standard cink-foszfát az európai cink-foszfát európai piacának csak 55%‑át képviseli, és a jogsértés ezért a piac egy részére nem lehetett hatással. Az Elsőfokú Bíróság által feltett kérdésre válaszolva a Bizottság elismeri, hogy nem elemezte elmélyülten az érintett piacot, és megerősíti, hogy a határozat csak a standard cink-foszfátra vonatkozik. Noha a Bizottság a megtámadott határozatban utal részleges helyettesítőkre, ideértve a kalcium-foszfátot és a módosított cink-foszfátokat (a megtámadott határozat (45) és (46) preambulumbekezdése), nem vizsgálja meg e helyettesítők jelentőségét, és nem vizsgálja meg különösen azt, hogy a standard cink-foszfát része‑e e helyettesítők piacának.

122 Legelőször arra kell rámutatni, hogy a Bizottságnak az EK 81. cikket végrehajtó határozatban akkor kell behatárolnia a piacot, ha enélkül nem lehetséges eldönteni, hogy a szóban forgó megállapodás, a vállalkozások társulásai által hozott döntés vagy az ös