T‑137/04. sz. ügy

Kurt Martin Mayer és társai

kontra

az Európai Közösségek Bizottsága

„92/43/EGK tanácsi irányelv − A természetes élőhelyek, valamint a vadon élő állatok és növények védelméről − 2004/69/EK bizottsági határozat – Az alpesi biogeográfiai régió közösségi jelentőségű természeti területeinek listája – Megsemmisítés iránti kereset – Elfogadhatatlanság”

A végzés összefoglalása

Megsemmisítés iránti kereset – Természetes vagy jogi személyek – Őket közvetlenül és személyükben érintő jogi aktusok

(EK 230. cikk, negyedik bekezdés)

A felperesek közvetlen érintettsége – mint az EK 230. cikk negyedik bekezdése alapján benyújtott, megsemmisítés iránti kereset elfogadhatóságának feltétele – azt kívánja meg, hogy a megtámadott közösségi intézkedés közvetlen hatást gyakoroljon a jogalany jogi helyzetére, és ne hagyjon mérlegelési lehetőséget az e jogi aktus végrehajtásával megbízott címzettek számára, mert az ilyen végrehajtás tisztán automatikus jellegű, és köztes szabályok alkalmazása nélkül, egyedül a közösségi szabályozás alapján történik. Ez azt jelenti, hogy abban az esetben, ha valamely intézmény közösségi jogi aktust intéz valamely tagállamhoz, ez az aktus akkor vonatkozik közvetlenül valamennyi érintett személyre, ha a tagállam általi végrehajtása automatikus módon történik, vagy ha a jogkövetkezményei egyértelműek. Ha azonban a jogi aktus meghagyja a tagállam számára a további eljárás vagy annak mellőzésének lehetőségét, illetve ha a tagállamot nem kötelezi meghatározott módon történő eljárásra, akkor nem maga a jogi aktus vonatkozik közvetlenül az érintett személyre, hanem a tagállam intézkedése vagy intézkedésének hiánya.

E tekintetben 92/43 irányelv értelmében az alpesi biogeográfiai régióra vonatkozó közösségi jelentőségű területek jegyzékének elfogadásáról szóló 2004/69 határozat, amely osztrák övezeteket nyilvánít közösségi jelentőségű természeti területté, nem érinti sem az ingatlantulajdonosok jogait és kötelezettségeit, sem e jogok gyakorlását, mert semmilyen kötelezettséget sem ró a gazdasági szereplőkre vagy a magánszemélyekre, és semmilyen rendelkezést sem tartalmaz a közösségi jelentőségű természeti területek védelmi rendszerével – így a védelmi intézkedésekkel és az engedélyeztetési eljárással – kapcsolatban.

Ugyanígy az érintett tagállamokat a közösségi jelentőségű természeti területek megtámadott határozattal történő kijelölését követően terhelő, a 92/43 irányelven, különösen annak 4. és 6. cikkén alapuló kötelezettségek közül egyik sem alkalmazandó közvetlenül e gazdasági szereplőkre, ugyanis ezek az érintett tagállam számára írják elő olyan jogi aktus megalkotását, amely szabályozza a szóban forgó kötelezettség végrehajtásának módját.

(vö. 58–60., 65. pont)

AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG VÉGZÉSE (első tanács)

2006. június 22.( )

„92/43/EGK tanácsi irányelv − A természetes élőhelyek, valamint a vadon élő állatok és növények védelméről − 2004/69/EK bizottsági határozat – Az alpesi biogeográfiai régió közösségi jelentőségű természeti területeinek listája – Megsemmisítés iránti kereset – Elfogadhatatlanság”

A T‑137/04. sz. ügyben,

Kurt Martin Mayer (lakóhelye: Eisentratten [Ausztria]),

Tilly Forstbetriebe GmbH (lakóhelye: Treibach [Ausztria]),

Anton Volpini de Maestri (lakóhelye: Spittal/Drau [Ausztria]),

Johannes Volpini de Maestri (lakóhelye: Seeboden [Ausztria]),

(képviseli őket: M. Schaffgotsch ügyvéd)

felpereseknek

az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: M. van Beek és B. Schima, meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen,

támogatja:

a Finn Köztársaság (képviselik: T. Pynnä és A. Guimaraes‑Purokoski, meghatalmazotti minőségben)

beavatkozó,

a 92/43/EGK tanácsi irányelv értelmében az alpesi biogeográfiai régióra vonatkozó közösségi jelentőségű területek jegyzékének elfogadásáról szóló, 2003. december 22‑i 2004/69/EK bizottsági határozat (HL 2004. L 14., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 8. kötet, 10. o.) megsemmisítése iránti kérelem tárgyában.

AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK

ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (első tanács),

tagjai: R. García‑Valdecasas elnök, I. Labucka és V. Trstenjak bírák,

hivatalvezető: E. Coulon,

meghozta a következő

Végzést

Jogi és ténybeli háttér

1 1992. május 21‑én a Tanács elfogadta a természetes élőhelyek, valamint a vadon élő állatok és növények védelméről szóló 92/43/EGK irányelvet. (HL L 206., 7. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 2. kötet, 102. o., a továbbiakban: élőhely‑irányelv).

2 Az élőhely‑irányelv célja, 2. cikkének (1) bekezdése értelmében az, hogy a természetes élőhelyek, valamint a vadon élő állatok és növények védelmével hozzájáruljon a biológiai sokféleség biztosításához a Szerződésben érintett tagállamok európai területén belül.

3 Az élőhely‑irányelv 2. cikkének (2) bekezdése kimondja, hogy az ezen irányelv alapján hozott intézkedések célja a közösségi érdekeltségű természetes élőhelyek, valamint vadon élő állat- és növényfajok kedvező védettségi helyzetének fenntartása illetve helyreállítása.

4 Az élőhely‑irányelv hatodik preambulumbekezdése értelmében ahhoz, hogy gondoskodni lehessen a közösségi érdekeltségű természetes élőhelyek és fajok kedvező védettségi állapotának helyreállításáról, illetve fenntartásáról, különleges természetmegőrzési területeket kell kijelölni egy egységes európai ökológiai hálózat előre meghatározott ütemtervnek megfelelő létrehozása érdekében.

5 Az élőhely‑irányelv 3. cikkének (1) bekezdése alapján ez a – Natura 2000 elnevezésű – hálózat a különleges természetmegőrzési területeket, valamint a tagállamok által a vadon élő madarak védelméről szóló, 1979. április 2‑i 79/409/EGK tanácsi irányelvnek (HL L 103., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 98. o.) megfelelően minősített különleges természetvédelmi területeket foglalja magában.

6 Az élőhely‑irányelv 1. cikkének l) pontja értelmében a különleges természetmegőrzési terület „olyan, közösségi jelentőségű és a tagállamok által törvényi [helyesen: jogszabályi], közigazgatási és/vagy szerződéses aktus útján kijelölt természeti terület, amelyben meghozták a szükséges intézkedéseket azon természetes élőhelyek és/vagy fajok populációinak kedvező védettségi helyzetének helyreállítására illetve fenntartására, amelyek céljára a természeti területet kijelölték”.

7 Az élőhely‑irányelv 4. cikke a különleges természetmegőrzési területek kijelölésére három szakaszból álló eljárást ír elő. E rendelkezés (1) bekezdése értelmében minden egyes tagállam jegyzéket nyújt be, amelyben feltünteti az I. mellékletben felsorolt természetes élőhelytípusokat, illetve hogy az irányelv II. mellékletében felsorolt őshonos fajok közül melyek fordulnak ott elő. Az élőhely‑irányelvről szóló értesítést követő három éven belül a jegyzéket az egyes természeti területekre vonatkozó tájékoztatással együtt meg kell küldeni a Bizottságnak.

8 Az élőhely‑irányelv 4. cikkének (2) bekezdése értelmében az irányelv III. mellékletében meghatározott követelmények alapján a Bizottság – a tagállamokkal egyetértésben – az általuk készített jegyzékek felhasználásával összeállítja a közösségi jelentőségű természeti területek jegyzékének tervezetét. A közösségi jelentőségűként kiválasztott területek jegyzékét a Bizottság az irányelv 21. cikkében előírt eljárás alapján állapítja meg. Az élőhely‑irányelv 4. cikkének (3) bekezdése értelmében ezt az irányelvről szóló értesítéstől számított hat éven belül kell elkészíteni.

9 Az élőhely‑irányelv 4. cikkének (4) bekezdése kimondja, hogy valamely közösségi jelentőségű természeti terület ugyanezen rendelkezés (2) bekezdésében megállapított eljárással összhangban történő jóváhagyása után az érintett tagállam a lehető leghamarabb – de legkésőbb hat éven belül – különleges természetmegőrzési területté nyilvánítja az érintett területet, és meghatározza annak különös fontosságát annak alapján, hogy az egyes természeti területek mennyire fontos szerepet töltenek be az I. mellékletben felsorolt természetes élőhelytípusok, illetve a II. mellékletben felsorolt fajok kedvező védettségi állapotának biztosításával történő fenntartása vagy helyreállítása, valamint a Natura 2000 hálózat egységessége szempontjából, figyelembe véve továbbá, hogy milyen mértékben fenyegeti a károsodás vagy a pusztulás veszélye az egyes természeti területeket.

10 Az élőhely‑irányelv 4. cikkének (5) bekezdése kimondja, hogy amint valamely természeti területet felvettek a közösségi jelentőségű területek bizottsági jegyzékébe, a 6. cikk (2), (3) és (4) bekezdését kell rá alkalmazni.

11 Az élőhely‑irányelv 6. cikke értelmében:

„(1) A tagállamok megállapítják a különleges természetmegőrzési területek védelméhez szükséges intézkedéseket, megfelelő esetben beleértve a kifejezetten az egyes természeti területekre kidolgozott vagy más fejlesztési tervek részét képező intézkedési terveket, továbbá olyan törvényi [helyesen: jogszabályi], közigazgatási, vagy szerződéses aktusokat is, amelyek az adott természeti területen megtalálható, az I. mellékletben szereplő természetes élőhelytípusok, illetve a II. mellékletben szereplő fajok ökológiai szükségleteinek megfelelnek.

(2) A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket a különleges természetmegőrzési területeken található olyan természetes élőhelytípusok és olyan fajok élőhelyei károsodásának és megzavarásának megakadályozására, amelyek céljára az egyes területeket kijelölték, amennyiben a zavarás mértéke ezen irányelv céljaira tekintettel jelentős hatással lehet [helyesen: A tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy megakadályozzák a különleges természetmegőrzési területeken található fajok természetes élőhelytípusainak és élőhelyeinek károsodását, valamint azon fajok zavarását, amelyek számára e területeket kijelölték, amennyiben a zavaró tényezők jelentős kihatással lehetnek az irányelv céljaira].

(3) Figyelembe véve az adott természeti terület védelmével kapcsolatos célkitűzéseket, megfelelő vizsgálatot kell folytatni minden olyan terv vagy program hatásait illetően, amely nem kapcsolódik közvetlenül, illetve nem nélkülözhetetlen a természeti terület kezeléséhez, de akár önmagában, akár pedig más terv vagy program részeként valószínűleg jelentős hatással lesz [helyesen: részeként jelentős hatással lehet] arra. A természeti területre gyakorolt hatások vizsgálatának eredményét figyelembe véve, továbbá a (4) bekezdés rendelkezéseinek értelmében [helyesen: rendelkezéseire is figyelemmel] az illetékes nemzeti hatóságok csak azután hagyják jóvá az érintett tervet vagy programot, ha megbizonyosodtak arról, hogy az nem fogja hátrányosan befolyásolni az érintett természeti terület épségét, és miután – adott esetben – kikérték a lakosság véleményét is.

(4) Amennyiben a természeti területre gyakorolt hatások vizsgálatának kedvezőtlen eredménye ellenére valamely elsődlegesen fontos, társadalmi vagy gazdasági jellegű közösségi érdekre figyelemmel [helyesen: valamely fontos közérdeken alapuló kényszerítő okra figyelemmel, ideértve a társadalmi vagy gazdasági jellegű okokat is] – alternatív megoldás hiányában – mégis végre kell hajtani egy tervet vagy programot, a tagállam minden szükséges kiegyenlítő intézkedést megtesz a Natura 2000 általános egységességének megóvása érdekében. A tagállam az elfogadott kiegyenlítő intézkedésekről értesíti a Bizottságot.

Amennyiben az érintett természeti terület elsődleges fontosságú természetes élőhelytípust foglal magában és/vagy veszélyeztetett faj élőhelyéül szolgál, kizárólag az emberi egészséggel, a közbiztonsággal vagy a környezet szempontjából elsődlegesen fontos előnyökkel kapcsolatos, továbbá – a Bizottság véleménye szerint – a közérdek kényszerítő indokain [helyesen: más, fontos közérdeken alapuló kényszerítő okokon] alapuló szempontokat lehet érvényesíteni.”

12 Ezen irányelv 4. cikke (2) bekezdésének harmadik albekezdése alapján fogadta el a Bizottság az élőhely‑irányelv értelmében az alpesi biogeográfiai régióra vonatkozó közösségi jelentőségű területek jegyzékének elfogadásáról szóló, 2003. december 22‑i 2004/69/EK bizottsági határozatot (HL 2004. L 14., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 8. kötet, 10. o., a továbbiakban : megtámadott határozat). A jegyzékbe felvett közösségi jelentőségű természeti területek között találhatók az alábbi területek:

– AT 2102000 Nockberge (Kernzone), Kärnten;

– AT 2119000 Gut Walterskirchen.

13 A felperesek mezőgazdasági és erdőgazdasági termelők, akik saját ingatlanjaikon a művelési tevékenységen kívül másodlagos tevékenységeket is folytatnak. A megtámadott határozat értelmében földbirtokaik az alpesi biogeográfiai régió közösségi jelentőségű területei közé kerültek.

14 A második felperes olyan ingatlannak a tulajdonosa, amely teljes egészében az AT 2119000 jelzésű közösségi jelentőségű területnek felel meg. A többi felperes olyan ingatlanok tulajdonosa, amelyek az AT 2102000 jelzésű közösségi jelentőségű területen találhatók.

Eljárás

15 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. április 13‑án benyújtott keresetlevéllel a felperesek a jelen keresetet terjesztették elő.

16 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2004. június 30‑án beérkezett beadványában a Bizottság az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 114. cikkének 1. §‑a alapján elfogadhatatlansági kifogást nyújtott be. A felperesek 2004. szeptember 2‑án benyújtották az e kifogással kapcsolatos észrevételeiket.

17 2004. július 7‑én az Elsőfokú Bírósághoz benyújtott kérelmében a Finn Köztársaság engedélyt kért arra, hogy a jelen eljárásba a Bizottság támogatására beavatkozhasson. 2004. szeptember 20‑i végzésével az Elsőfokú Bíróság első tanácsának elnöke engedélyezte a beavatkozást. A beavatkozó az elfogadhatóság vizsgálatára korlátozódó beadványt nyújtott be. A felperesek a beadványra vonatkozó észrevételeiket 2004. december 30‑án terjesztették elő.

A felek kereseti kérelmei

18 Elfogadhatatlansági kifogásában a Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– a keresetet – mint elfogadhatatlant – utasítsa el;

– kötelezze a felpereseket a költségek viselésére.

19 Beavatkozási beadványában a beavatkozó azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság a keresetet – mint elfogadhatatlant – utasítsa el.

20 Az elfogadhatatlansági kifogással kapcsolatos észrevételeikben a felperesek azt kérik, hogy az Elsőfokú Bíróság

– elsődlegesen:

– utasítsa el az elfogadhatatlansági kifogást;

– semmisítse meg a megtámadott határozatot;

– másodlagosan:

– nyilvánítsa semmisnek a megtámadott határozatot valamennyi I. mellékletben szereplő osztrák természeti terület tekintetében;

– vagy nyilvánítsa semmisnek az AT 2102000 Nockberge (Kernzone), Kärnten és az AT 2119000 Gut Walterskirchen területeknek a megtámadott határozat I. mellékletébe történt bejegyzését;

– vagy nyilvánítsa semmisnek a megtámadott határozatban szereplő valamennyi olyan természeti területnek, vagy valamennyi olyan osztrák természeti területnek, vagy az AT 2102000 Nockberge (Kernzone), Kärnten és az AT 2119000 Gut Walterskirchen területeknek a megtámadott határozat I. mellékletébe történt bejegyzését, amelyek az élőhely és a fajok tekintetében olyan közösségi jelentőségű természeti területnek minősülnek, amelyek reprezentativitási fokuk és jelentőségük átfogó értékelése alapján, a tagállamok által biztosított szabványos adatoknak megfelelően a B, C és D, vagy másodlagos kérelemként, amelyek a C és a D, vagy harmadlagos kérelemként, amelyek a D csoportba tartoznak;

– továbbá kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.

Indokolás

21 Az eljárási szabályzat 114. cikke 1. §‑ának értelmében az Elsőfokú Bíróság a fél kérelmére az ügy érdemét nem érintve dönt az elfogadhatatlanság tárgyában. Ha az Elsőfokú Bíróság másként nem határoz, az eljárás a továbbiakban szóbeli. A jelen ügyben az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy az iratok alapján elegendő információ áll rendelkezésére, és a szóbeli szakasz megnyitása nem szükséges.

A felek érvei

22 A Bizottság elsősorban azt állítja, hogy a felpereseknek nincs meg az eljáráshoz fűződő érdekük.

23 A Bizottság úgy véli, hogy a megtámadott határozat a Bíróság 60/81. sz., IBM kontra Bizottság ügyben 1981. november 11‑én hozott ítéletének (EBHT 1981., 2639. o.) 10. pontja értelmében vett közbenső intézkedésnek minősül. A megtámadott határozat nem tekinthető keresettel megtámadható jogi aktusnak, mivel a Natura 2000 hálózat létrehozására irányuló eljárás a közösségi jelentőségű területek jegyzékének összeállításával nem zárult le.

24 A Bizottság kiemeli, hogy a megtámadott határozat nincs közvetlen hatással a felperesek jogi helyzetére. Álláspontja szerint a felperesek tekintetében joghatás csak akkor keletkezhet, amikor a nemzeti hatóságok meghozzák az élőhely‑irányelv és a megtámadott határozat alkalmazásához szükséges intézkedéseket.

25 Következésképpen a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a megtámadott határozat egyáltalán nem avatkozott be a felperesek jogaiba. Ennélfogva az EK 230. cikk negyedik bekezdése alapján a felperesek – eljáráshoz fűződő érdek hiányában – nem jogosultak megsemmisítés iránti kereset benyújtására.

26 A Bizottság másodlagosan azt állítja, hogy a megtámadott határozat nem érinti közvetlenül és személyükben a felpereseket.

27 Jelen esetben a vitatott intézkedést a Bizottság a tagállamoknak címzett határozat formájában hozta. Ugyanakkor valamely jogi aktus jellegét nem külső megjelenése, hanem a konkrét jogi tartalma határozza meg. A vitatott határozat azt a jogi keretet egészíti ki, amelybe a Natura 2000 hálózat is illeszkedik annyiban, amennyiben meghatározza, hogy melyek azok a területek, amelyeket a tagállamoknak különleges természetmegőrzési területté kell nyilvánítaniuk (az élőhely‑irányelv 4. cikkének (4) bekezdése) oly módon, hogy egyben a szóban forgó területek védelméhez szükséges intézkedéseket is meg kell hozniuk (az élőhely‑irányelv 6. cikkének (1) bekezdése).

28 A megtámadott határozat a normatív jellegű általános szabályok közé tartozik. Mindazonáltal a Bizottság elismeri, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint nem zárható ki, hogy a határozat közvetlenül és személyükben érinthet bizonyos gazdasági szereplőket.

29 A felperesek közvetlen érintettségével kapcsolatban a Bizottság megjegyzi, hogy a közösségi jelentőségű természeti területek meghatározása, és azoknak – e jogcímen – az élőhely‑irányelv 6. cikke (2)–(4) bekezdésének hatálya alá tartozása egyáltalán nem sérti a felperesek jogi helyzetét. Az említett cikkből eredő kötelezettségek magánszemélyeket – az irányelvekre vonatkozó jogi szabályozásnak megfelelően – nem terhelhetnek, számukra csak az élőhely‑irányelv átültetése céljából hozott tagállami intézkedések állapíthatnak meg kötelezettséget.

30 A Bizottság álláspontja szerint az élőhely‑irányelv 6. cikkének (2) bekezdése meghagyja a tagállamok mérlegelési jogkörét annak eldöntésében, hogy a természetes egyensúly zavarásának mikor lehet jelentős hatása, valamint a károsodás és a zavarás megakadályozásához szükséges intézkedések meghatározásában. A Bizottság megállapítja, hogy amennyiben a tagállam nem élt mérlegelési jogkörével, lehetetlen megállapítani, hogy az érinti‑e a felperesek jogi helyzetét. Ebből a Bizottság azt a következtetést vonta le, hogy a megtámadott határozatnak nincs közvetlen hatása a felperesekre.

31 A Bizottság álláspontja szerint az élőhely‑irányelv 6. cikke (3) és (4) bekezdésének alkalmazására is vonatkoznak ugyanezek a megjegyzések: csak valamely konkrét tervvel vagy projekttel összefüggésben, a védelemmel kapcsolatos célkitűzésekkel való összeegyeztethetőség tárgyában lefolytatott kötelező vizsgálat válthat ki joghatásokat. Mivel olyan engedélyezési eljárásról van szó, amely során különböző tényezőket kell mérlegelni és figyelembe venni, ezért a nemzeti hatóságok szükségszerűen rendelkeznek mérlegelési jogkörrel. Ráadásul az élőhely‑irányelv 6. cikkének (3) és (4) bekezdésében megfogalmazott követelmények – már amennyiben konkréttá válnak – a terv vagy projekt létrehozójára vonatkoznak, és nem az ingatlantulajdonosokra. A felperesek ugyanakkor mindannyian ingatlantulajdonosi minőségükre hivatkoztak. Az élőhely‑irányelv 6. cikkének (3) és (4) bekezdése tehát a felperesek helyzetét közvetlenül befolyásoló joghatást nem vált ki.

32 A személyükben való érintettséget illetően a Bizottság úgy véli, hogy a megtámadott határozat nem állapít meg sem jogot, sem kötelezettséget az ingatlantulajdonosok számára, csak meghatározza azon természeti területek jegyzékét, amelyekre a későbbiekben majd olyan egyéb rendelkezéseket kell alkalmazni, amelyek az ingatlantulajdont nem érintik. Ezeknek az említett rendelkezéseknek az a céljuk, hogy védjék a természeti területek védettségi állapotát a károsító hatások ellen függetlenül attól, hogy ezeket a hatásokat milyen magatartás váltja ki.

33 A Bizottság álláspontja szerint, mivel a megtámadott határozat semmilyen kötelezettséget sem ró az ingatlantulajdonosokra, a felperesek nem állíthatják, hogy a határozat érinti egyedi jogaikat, illetve hogy a többi gazdasági szereplőtől eltérően számukra azt a rendkívüli joghátrányt okozta, hogy egyéniesítette őket. Még ha el is ismerjük, hogy a határozat a felperesekre kötelezettségeket róhat, ez azonban objektív módon meghatározott helyzetből, azaz a mellékletbe felvett természeti területek földrajzi helyzetéből ered.

34 A felpereseket az sem egyéniesíti, hogy különös rendelkezések értelmében a Bizottság köteles volt figyelembe venni, hogy az általa meghozandó intézkedésnek milyen következményei lesznek a felperesek helyzetére. A Bizottság álláspontja szerint, a megtámadott határozat elfogadását megelőző eljárás során kizárólag a környezetvédelemmel összefüggő tudományos szempontokat vették figyelembe. Egyébként a megtámadott határozattal kapcsolatban egyetlenegy közösségi jogi rendelkezés sem kötelezte a Bizottságot olyan eljárás lefolytatására, amely keretében a felperesek jogaikat, például a meghallgatáshoz való jogukat, érvényesíthették volna.

35 A fentiek alapján a Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság a keresetet – mint elfogadhatatlant – utasítsa el.

36 A beavatkozó osztja a Bizottság érvelését, és egyben kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság a keresetet – mint elfogadhatatlant – utasítsa el.

37 A felperesek közvetlen érintettségét illetően a beavatkozó megjegyzi, hogy a megtámadott határozat a tagállamok számára egyértelműen meghagyta a döntési lehetőséget bizonyos intézkedések meghozatalával kapcsolatban. A megtámadott határozat joghatása attól függ, hogy a nemzeti hatóságok milyen módon élnek mérlegelési jogukkal.

38 A felperesek személyükben való érintettségét illetően a beavatkozó azt állítja, hogy a megtámadott határozat nem akadályozza a felpereseket abban, hogy éljenek kizárólagos jogaikkal, illetve e jogok közül egyetlen egytől sem fosztja meg őket. A fenti határozat ugyanis nem szabályozza a felperesek jogait és kötelezettségeit, kizárólag egy földrajzilag behatárolt jegyzéket határoz meg. A keresetben hivatkozott esetleges hátrányok a megtámadott határozatnak csak közvetett következményei.

39 A beavatkozó szerint a fentieken túl azt is meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat nem érinti a felpereseket mint kizárólagos jogok tulajdonosait. Ha azt feltételeznénk, hogy a határozat érinti őket, akkor ez csakis ingatlantulajdonosi minőségükben fordulhatna elő a mellékletben felsorolt földterületek többi tulajdonosához hasonlóan.

40 A beavatkozó a Bíróság ítélkezési gyakorlatára hivatkozva továbbá azt állítja, hogy az azon jogalanyok számának vagy akár személyének több-kevesebb pontossággal való meghatározására vonatkozó lehetőség, akikre valamely intézkedést alkalmazni kell, semmiképpen nem eredményezi azt, hogy e jogalanyokat ez az intézkedés személyükben érinti, amennyiben nem vitatott, hogy ezen intézkedés alkalmazására az érintett jogi aktus által meghatározott objektív jogi vagy ténybeli helyzet alapján kerül sor (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑213/02. sz., SNF kontra Bizottság ügyben 2004. szeptember 6‑án hozott végzésének [EBHT 2004., II‑3047. o.] 59. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

41 A beavatkozó álláspontja szerint, még ha a megtámadott határozat adott esetben lehetővé is teszi az említett határozat mellékletében szereplő természeti területeken található ingatlanok tulajdonosainak meghatározását, e határozatot mindazonáltal az általa meghatározott objektív ténybeli helyzet, azaz a területek természeti értékei alapján kell alkalmazni.

42 A felperesek először is arra hivatkoznak, hogy a megtámadott határozat a Bizottság olyan normatív jellegű jogi aktusa, amelynek az egyénekre nézve is vannak jogkövetkezményei, mivel nemcsak a tagállamok, hanem a felperesek is címzettek.

43 A felperesek úgy vélik, hogy az élőhely‑irányelv határidőben történő átültetésének elmaradására velük szemben nem hivatkozhatnak. Emlékeztetnek arra, hogy a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint az állampolgár közvetlenül is hivatkozhat valamely irányelvre a címzett tagállammal vagy közigazgatási szerveivel szemben, amennyiben az említett irányelv szövegezése kellően világos ahhoz, hogy abból közvetlenül jogok származhassanak, illetve ha az érintett tagállam elmulasztotta az átültetési határidőt. Valamely irányelv tagállami átültetésének késedelme azonban nem eredményezheti, hogy az Unió polgára kivonhassa magát az említett irányelv céljai alól, vagy hogy meghiúsíthassa azok megvalósulását.

44 A Bizottság arra vonatkozó érvelését illetően, mely szerint valamely természeti terület az érintett tagállam által történő bejelentésétől kezdve az élőhely‑irányelv 6. cikke (2)–(4) bekezdésében előírt védelemben részesül, a felperesek megállapítják, ha ez lett volna a jogalkotó szándéka, akkor az élőhely‑irányelv 4. cikke (5) bekezdésében szereplő rendelkezés felesleges lett volna, és azt írták volna elő, hogy a bejelentés a védelmi rendszer alkalmazását vonja maga után.

45 A felperesek továbbá azt állítják, hogy a megtámadott határozat közvetlenül és személyükben is érinti őket.

46 A közvetlen érintettséget illetően a felperesek úgy vélik, hogy mivel velük kapcsolatban a megtámadott határozat az élőhely‑irányelv normatív rendelkezéseinek végrehajtásakor nem biztosít mérlegelési jogkört a tagállamok számára, teljesült az a feltétel, mely szerint őket a megtámadott határozat közvetlenül érinti. Álláspontjuk szerint a megtámadott határozat, amelynek bár egyértelműen a tagállamok a címzettjei, az adott tagállamban található különleges természetmegőrzési területekre vonatkozóan, az élőhely‑irányelv alapján, nemcsak a közvetlen és végleges jegyzéket állapítja meg, hanem megadja a védelmi célok közvetlen és végleges meghatározását is. A tagállamok kizárólag csak azokat a tényleges vagy jogszabályi intézkedéseket hozhatják meg, amelyek a károsítás tilalmának betartására és a felperesek mezőgazdasági és erdőgazdasági tevékenységének hatásaival kapcsolatos megfelelő vizsgálat lefolytatásának kötelezettségére vonatkoznak. Mindazonáltal ezen intézkedések a felperesek számára jelentős mértékű jogi és gazdasági hátrányt okoznak.

47 A felperesek úgy vélik, hogy az élőhely‑irányelv 6. cikke (2)–(4) bekezdésének Bizottság által előadott elemzése nem meggyőző. Egyrészt a Bizottság figyelmen kívül hagyott egy lényeges tényt, azaz nem válaszolt arra kifogásra, mely szerint nem került sor azoknak az indokoknak a kifejezett felsorolására, melyek alapján az említett természeti területek közösségi jelentőségűvé minősíthetők, másrészt a Bizottságnak a nemzeti hatóságok kötelezettségeivel és mérlegelési jogkörével kapcsolatos elemzése csak mellékes kérdéseket érint.

48 E tekintetben a felperesek emlékeztetnek arra, hogy a tagállamok semmilyen mérlegelési jogkörrel sem rendelkeznek az élőhely‑irányelv végrehajtási rendelkezéseivel megállapított közösségi jelentőségű természeti területek károsításának és zavarásának tilalmát illetően. A megtámadott határozat által megfogalmazott célok sem hagynak mozgásteret a tagállamok számára, úgyhogy a felpereseket közvetlenül érinti a fenti határozat, illetve – jelen esetben – az a tény, hogy nem állnak rendelkezésre részletes adatok bizonyos fajok és élőhelyek védelmének szükségességével kapcsolatban.

49 A felperesek nem értenek egyet a beavatkozó által előadott észrevételekkel. A tagállamok kötelesek vizsgálni az élőhely‑irányelv 6. cikkének (3) bekezdése alapján kijelölt természeti területeket érintő terveket és projekteket, valamint a megtámadott határozat által megfogalmazott védelmi célokat. Tehát a vizsgálat lefolytatásra vonatkozó kötelezettség és a vizsgálat szempontrendszere a megtámadott határozat által előírt védelmi célkitűzések meghatározásából ered. A tagállam így semmiféle mérlegelési jogkör alkalmazásával sem mentesülhet e kötelezettségek alól. Ugyanez vonatkozik az élőhely‑irányelv 6. cikkének (2) bekezdésébe foglalt károsítási tilalomra is.

50 A személyükben való érintettséget illetően a felperesek kijelentik, hogy a megtámadott határozat ingatlantulajdonosi minőségük miatt személyükben érinti őket, mert a Bizottság határozata termőföldjükre is vonatkozik. Az a tény, hogy számos más ingatlantulajdonos is érintett, ezen a tényálláson semmit sem változtat. A tulajdonosok különböznek a többi érintett gazdasági szereplőtől, – például azoktól a nem tulajdonosoktól, akiknek az érintett földterületre vonatkozóan terveik vagy projektjeik vannak –, mivel a megtámadott határozat ez utóbbiaktól eltérően már most is érinti őket. Ráadásul nemcsak jelentős gazdasági, hanem jogi hátrányok bekövetkezésének a veszélye is fennáll. Döntő jelentőségű az a tény, hogy a felperesek nem rendelkezhetnek termőföldjeikkel, mivel jogaikat a hatályba lépett védelmi rendszer érinti. Ez másként van a többi gazdasági szereplő esetében, akik terveiket és projektjeiket megfelelőbb és a korlátozó védelmi rendszer által nem érintett másik földterületen is megvalósíthatják.

51 A felperesek vitatják a személyükben való érintettségükre vonatkozó bizottsági érveket. Megjegyzik, hogy ők nem egyszerűen az ingatlantulajdonnal kapcsolatos nudum ius‑ra, hanem termelői minőségükre hivatkoznak. A megtámadott határozat korlátozza a felperesek használati jogát, mert nem élhetnek vele olyan mértékben, mint ahogy azt korábban tették.

52 A felperesek – a Bizottság állításával szemben – nem értenek egyet azzal, hogy a megtámadott határozatból eredő kötelezettségek objektív módon meghatározott helyzet következményei. Úgy vélik, hogy nem valamely már meglevő jogi norma hatálya terjed ki véletlenül – földrajzi okok miatt – földterületeikre, hanem olyan jogi normát alkottak, amelyet a már meglevő földterületekre is alkalmazni kell. Ebből kifolyólag ők nemcsak attól a személyi körtől különülnek el, akiket a határozat nem érint, hanem azoktól is, akiket érint, mivel e rendelkezések alkalmazása önkényes szempontok alapján történt.

53 A beavatkozó észrevételeire válaszul a felperesek megjegyzik, hogy nem piaci helyzetük befolyásolásáról, hanem az alapvető jogok súlyos korlátozásáról van szó. E korlátozást a nagyon konkrét és rendkívül részletes megtámadott határozat idézi elő. Úgy vélik, hogy ők konkrét címzettjei annak a hibás határozatnak, amellyel a Bizottság ingatlanjaikra vonatkozóan bizonyos védelmi célokat állapított meg.

54 A felperesek azt állítják, hogy a megtámadott határozat – önkényes jellege folytán – minden más, a megtámadott határozat által érintett ingatlantulajdonostól eltérően egyéniesíti őket azzal, hogy referenciacsoportként kezeli azokat az ingatlantulajdonosokat, akiknek termőföldjeikre vonatkoznak a megtámadott határozat által megfogalmazott védelmi célok.

55 A felperesek hozzáteszik még, hogy az ingatlantulajdonjog fent említett korlátozásáról úgy született döntés, hogy az érintett személyek nem gyakorolhatták a meghallgatáshoz való jogukat, nem történt meg a fennálló érdekek mérlegelése, nem volt kártalanítás, sőt ez utóbbira még ígéretet sem kaptak. Ezen érvek alapján jelen esetben nem indokolt az elfogadhatósági feltételek megszorító értelmezése.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

56 Az EK 230. cikk negyedik bekezdése szerint „[b]ármely természetes vagy jogi személy azonos feltételek mellett indíthat [...] eljárást a neki címzett határozat vagy az olyan határozat ellen, amelyet rendeletként vagy valamely másik személyhez címzett határozatként hoztak, de őt közvetlenül és személyében érinti”.

57 Mivel nem vitatott, hogy a felperesek a megtámadott határozatnak nem címzettjei, meg kell vizsgálni, hogy a felpereseket a határozat közvetlenül és személyükben érinti‑e.

58 A felperesek közvetlen érintettségével kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy jelen esetben a jogalany közvetlen érintettségére vonatkozó feltétel azt kívánja meg, hogy a megtámadott határozat közvetlen hatást gyakoroljon a jogalany jogi helyzetére, és ne hagyjon mérlegelési lehetőséget az e jogi aktus végrehajtásával megbízott címzettek számára, mert az ilyen végrehajtás tisztán automatikus jellegű, és köztes szabályok alkalmazása nélkül, egyedül a közösségi szabályozás alapján történik (lásd a Bíróság C‑386/96. P. sz., Dreyfus kontra Bizottság ügyben 1998. május 5‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑2309. o.] 43. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑172/98., T‑175/98–T‑177/98. sz., Salamander és társai kontra Parlement és Tanács egyesített ügyekben 2000. június 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑2487. o.] 52. pontját).

59 Ez azt jelenti, hogy abban az esetben, ha valamely intézmény közösségi jogi aktust intéz valamely tagállamhoz, ez az aktus akkor vonatkozik közvetlenül valamennyi érintett személyre, ha a tagállam általi végrehajtása automatikus módon történik, vagy ha a jogkövetkezményei egyértelműek. Ha azonban a jogi aktus meghagyja a tagállam számára a további eljárás vagy annak mellőzésének lehetőségét, illetve ha a tagállamot nem kötelezi meghatározott módon történő eljárásra, akkor nem maga a jogi aktus vonatkozik közvetlenül az érintett személyre, hanem a tagállam intézkedése vagy intézkedésének hiánya. Más szóval a vitatott jogi aktus a joghatás kiváltása tekintetében nem függhet harmadik személy által gyakorolt mérlegelési jogkörtől, hacsak nem nyilvánvaló, hogy e mérlegelési jogkör csak meghatározott módon gyakorolható (lásd e tekintetben az Elsőfokú Bíróság T‑223/01. sz., Japan Tobacco és JT International kontra Parlament és Tanács ügyben 2002. szeptember 10‑én hozott végzésének [EBHT 2002., II‑3259. o.] 46. pontját).

60 Az Elsőfokú Bíróság azon az állásponton van, hogy a megtámadott határozat, amely olyan osztrák övezeteket nyilvánít közösségi jelentőségű természeti területté, ahol a felperesek is rendelkeznek fölterületekkel, önmagában nincs hatással a felperesek jogi helyzetére. A megtámadott határozat semmilyen rendelkezést sem tartalmaz a közösségi jelentőségű természeti területek védelmi rendszerével – így a védelmi intézkedésekkel és az engedélyeztetési eljárással – kapcsolatban. Így nem érinti sem az ingatlantulajdonosok jogait és kötelezettségeit, sem e jogok gyakorlását. A felperesek állításával ellentétben e természeti területeknek a közösségi jelentőségű természeti területek jegyzékébe való felvétele semmilyen kötelezettséget sem ró a gazdasági szereplőkre vagy a magánszemélyekre.

61 Az élőhely‑irányelv 4. cikkének (4) bekezdése kimondja, ha a Bizottság valamely területet közösségi jelentőségű természeti területté minősít, az érintett tagállam legkésőbb hat éven belül „különleges természetmegőrzési területté” nyilvánítja az érintett területet. E tekintetben az élőhely‑irányelv 6. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a tagállamok megállapítják a különleges természetmegőrzési területek védelméhez szükséges, a természetes élőhelytípusok és az ott élő fajok ökológiai szükségleteinek megfelelő intézkedéseket.

62 Az élőhely‑irányelv 4. cikkének (5) bekezdése azt is kimondja, hogy amint valamely természeti területet felvettek a közösségi jelentőségű területek jegyzékébe, a 6. cikk (2)–(4) bekezdését kell rá alkalmazni.

63 Az élőhely‑irányelv 6. cikke (2) bekezdésének értelmében a tagállamok megteszik a szükséges intézkedéseket annak érdekében, hogy megakadályozzák a különleges természetmegőrzési területeken található fajok természetes élőhelytípusainak és élőhelyeinek károsodását, valamint azon fajok zavarását, amelyek számára e területeket kijelölték, amennyiben a zavaró tényezők jelentős kihatással lehetnek az irányelv céljaira.

64 Hasonlóképpen az élőhely‑irányelv 6. cikkének (3) bekezdése kimondja, hogy figyelembe véve az adott természeti terület védelmével kapcsolatos célkitűzéseket, megfelelő vizsgálatot kell folytatni minden olyan terv vagy program hatásait illetően, amely nem kapcsolódik közvetlenül, illetve nem nélkülözhetetlen a természeti terület kezeléséhez, de jelentős hatással lehet arra. A természeti területre gyakorolt hatások vizsgálatának eredményét figyelembe véve, az illetékes nemzeti hatóságok csak azután hagyják jóvá az érintett tervet vagy programot, ha megbizonyosodtak arról, hogy az nem fogja hátrányosan befolyásolni az érintett természeti terület épségét. Erre tekintettel az élőhely‑irányelv 6. cikkének (4) bekezdése előírja, hogy amennyiben rendkívül fontos közérdeken alapuló okokra figyelemmel egy tervet vagy programot végre kell hajtani, a tagállam minden szükséges kiegyenlítő intézkedést megtesz a Natura 2000 általános egységességének biztosítása érdekében.

65 Az érintett tagállamokat a közösségi jelentőségű természeti területek megtámadott határozattal történő kijelölését követően terhelő, fent hivatkozott kötelezettségek értelmezése után meg kell állapítani, hogy e kötelezettségek közül egyik sem alkalmazandó közvetlenül a felperesekre. Ugyanis ezek az érintett tagállam számára írják elő olyan jogi aktus megalkotását, amely szabályozza a szóban forgó kötelezettség végrehajtásának módját, legyen szó akár a védelemhez szükséges intézkedésekről (az élőhely‑irányelv 6. cikkének (1) bekezdése), a terület károsítását megakadályozó intézkedésekről (az élőhely‑irányelv 6. cikkének (2) bekezdése) vagy akár az olyan projekt illetékes nemzeti hatóságok általi jóváhagyásáról, amely jelentős hatással lehet az érintett területre (az élőhely‑irányelv 6. cikkének (3) és (4) bekezdése).

66 Az élőhely‑irányelvből – amely alapján a megtámadott határozat létrejött – tehát kitűnik, hogy az elérendő célokat illetően az a tagállamra kötelező, azonban a védelemhez szükséges és az engedélyeztetési eljárással kapcsolatos intézkedések megválasztását a nemzeti hatóságokra hagyja. Ezt a következtetést nem rontja le az a tény, hogy a tagállamok a számukra meghagyott mérlegelési jogkört az élóhely‑irányelv céljainak megfelelően kötelesek gyakorolni.

67 A fentiekből az következik, hogy a felpereseket az EK 230. cikk negyedik bekezdése értelmében a megtámadott határozat közvetlenül nem érinti, következésképpen a keresetet anélkül kell elutasítani, hogy meg kellene vizsgálni, vajon a szóban forgó határozat személyükben érinti-e őket.

68 A felperesek ugyan nem kérhetik a megtámadott határozat megsemmisítését, de az élőhely‑irányelv 6. cikkének végrehajtására hozott, őket érintő intézkedéseket megtámadhatják, ugyanis ebben az összefüggésben megvan az a lehetőségük, hogy az EK 234. cikket tiszteletben tartva eljáró nemzeti bíróságok előtt e határozat érvénytelenségét kifogásolják (a Bíróság C‑70/97. P. sz., Kruidvat kontra Bizottság ügyben 1998. november 17‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑7183. o.] 48‑49. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑45/00 sz., Conseil national des professions de l’automobile és társai kontra Bizottság ügyben 2000. július 12‑én hozott végzésének [EBHT 2000., II‑2927. o.] 26. pontja).

A költségekről

69 Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperesek pervesztesek lettek, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell őket a Bizottság költségeinek viselésére.

70 Az eljárási szabályzat 87. cikke 4. §‑a első bekezdésének alkalmazásában az eljárásba beavatkozó tagállamok maguk viselik saját költségeiket. Ebből következően a Finn Köztársaság maga viseli saját költségeit.

A fenti indokok alapján

AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (első tanács)

a következőképpen határozott:

1) Az Elsőfokú Bíróság a keresetet – mint elfogadhatatlant – elutasítja.

2) Az Elsőfokú Bíróság a felpereseket kötelezi saját költségeik, valamint a Bizottság költségeinek viselésére.

3) A Finn Köztársaság maga viseli saját költségeit.

Luxembourg, 2006. június 22.

E. Coulon R. García‑Valdecasas