ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Az előzetes döntéshozatali eljárás működéséhez elengedhetetlen együttműködés szelleme megköveteli, hogy a nemzeti bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló határozatában pontosan kifejtse azokat az indokokat, amiért úgy ítéli meg, hogy az uniós jog bizonyos rendelkezéseinek értelmezésére vagy érvényességére vonatkozó kérdéseire adandó válasz szükséges a jogvita megoldásához. Ezért fontos, hogy a nemzeti bíróság megjelölje többek között azokat a pontos okokat, amelyek benne az uniós jog bizonyos rendelkezéseinek érvényességére vonatkozóan kétségeket támasztottak, és ismertesse az ennek megfelelően szerinte megállapítható érvénytelenségi okokat. Ez a követelmény a Bíróság eljárási szabályzata 94. cikkének c) pontjából is kitűnik. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő információknak továbbá nem kizárólag azt kell lehetővé tenniük, hogy a Bíróság hasznos válaszokat adhasson, hanem azt is, hogy a tagállamok kormányai és az egyéb érdekelt felek a Bíróság alapokmányának 23. cikke értelmében előterjeszthessék észrevételeiket.

Ebből az következik, hogy az előzetes döntéshozatalra utalás keretében a Bíróság valamely uniós jogi aktusnak vagy e jogi aktus bizonyos rendelkezéseinek érvényességét csak az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban írt érvénytelenségi okok tekintetében vizsgálja.

(vö. 24–27. pont)
Az előzetes döntéshozatali eljárás működéséhez elengedhetetlen együttműködés szelleme megköveteli, hogy a nemzeti bíróság az előzetes döntéshozatalra utaló határozatában pontosan kifejtse azokat az indokokat, amiért úgy ítéli meg, hogy az uniós jog bizonyos rendelkezéseinek értelmezésére vagy érvényességére vonatkozó kérdéseire adandó válasz szükséges a jogvita megoldásához. Ezért fontos, hogy a nemzeti bíróság megjelölje többek között azokat a pontos okokat, amelyek benne az uniós jog bizonyos rendelkezéseinek érvényességére vonatkozóan kétségeket támasztottak, és ismertesse az ennek megfelelően szerinte megállapítható érvénytelenségi okokat. Ez a követelmény a Bíróság eljárási szabályzata 94. cikkének c) pontjából is kitűnik. Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban szereplő információknak továbbá nem kizárólag azt kell lehetővé tenniük, hogy a Bíróság hasznos válaszokat adhasson, hanem azt is, hogy a tagállamok kormányai és az egyéb érdekelt felek a Bíróság alapokmányának 23. cikke értelmében előterjeszthessék észrevételeiket.

Ebből egyrészt az következik, hogy az előzetes döntéshozatalra utalás keretében a Bíróság valamely uniós jogi aktusnak vagy e jogi aktus bizonyos rendelkezéseinek érvényességét csak az előzetes döntéshozatalra utaló határozatban írt érvénytelenségi okok tekintetében vizsgálja. Másrészt, a kérdést előterjesztő bíróságban e jogi aktus vagy annak rendelkezései érvényességére vonatkozóan kétségeket támasztó okok megemlítésének hiánya az azok érvényességére vonatkozó kérdések elfogadhatatlanságát vonja maga után.

(vö. 47–50. pont)
C‑607/14. sz. ügy

Bookit Ltd

kontra

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(a First‑tier Tribunal [Egyesült Királyság]

által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„Előzetes döntéshozatal — Közös hozzáadottértékadó‑rendszer — 2006/112/EK irányelv — Mentesség — A 135. cikk (1) bekezdésének d) pontja — Fizetésekre és az átutalási forgalomra vonatkozó ügyletek — Fogalom — Mozijegy telefonon vagy interneten történő vásárlása — Betéti kártyás vagy hitelkártyás fizetés — Úgynevezett »kártyakezelési« szolgáltatások”

Összefoglaló – A Bíróság ítélete (második tanács), 2016. május 26.

Az adójogszabályok harmonizálása – Közös hozzáadottértékadó‑rendszer – Adómentességek – A 2006/112 irányelv 135. cikke (1) bekezdésének d) pontjában említett banki ügyletek – Fogalom – Mozijegy telefonon vagy interneten történő vásárlása – Betéti kártyás vagy hitelkártyás fizetés – Úgynevezett „kártyakezelési” szolgáltatások – Kizárás (2006/112 tanácsi irányelv, 135. cikk, (1) bekezdés, d) pont) Az adójogszabályok harmonizálása – Közös hozzáadottértékadó‑rendszer – Adómentességek – A 2006/112 irányelv 135. cikke (1) bekezdésének d) pontjában említett banki ügyletek – Az említett cikkben szereplő fizetésekre és átutalási forgalomra vonatkozó ügyletek – A meghatározás szempontjai (2006/112 tanácsi irányelv, 135. cikk, (1) bekezdés, d) pont)
Az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontját úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes a magáncélú másolat után járó méltányos díjazás olyan rendszere, amelyet az állami költségvetésből oly módon finanszíroznak, hogy azáltal nem biztosítható, hogy e méltányos díjazás költségét a magáncélú másolatok felhasználói viseljék.

Márpedig e rendelkezés egyértelmű megszövegezéséből kitűnik, hogy a magáncélú másolatra vonatkozó kivételt kizárólag azon természetes személyek javára találták ki, akik védelem alatt álló műveket vagy más jogtárgyakat magáncélból – kereskedelmi célt közvetlenül vagy közvetve sem szolgáló módon – többszöröznek vagy többszörözhetnek. Ebből következik, hogy azon természetes személyektől eltérően, akik a 2001/29 irányelvben pontosan meghatározott feltételek szerinti, magáncélú másolatra vonatkozó kivétel hatálya alá esnek, a jogi személyek minden esetben kizártak e kivétel kedvezményéből, és így ők nem készíthetnek magáncélú másolatokat a jogosultak védelem alatt álló érintett műveiről vagy más jogtárgyairól ez utóbbiak előzetes engedélye nélkül.

Másfelől az uniós jog jelenlegi állása szerint ugyan a tagállamok részére megengedett, hogy olyan rendszert vezessenek be, amelynek értelmében bizonyos feltételek esetén a jogi személyek viselik annak a díjnak a terhét, amely a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésében említett méltányos díjazás finanszírozására szolgál, e jogi személyek ugyanakkor nem maradhatnak abban a helyzetben, hogy végül ők legyenek az említett teher tényleges hitelezői, függetlenül attól, hogy az a tagállam, amely kivételt vezetett be a magáncélú másolat tekintetében, a méltányos díjazás olyan rendszerét vezeti be, amelyet valamilyen díjjal finanszíroz, vagy pedig azt a központi költségvetése révén finanszírozza.

E körülmények mellett a méltányos díjazásnak az érintett tagállam központi költségvetése révén történő finanszírozásának rendszere nem alkalmas annak biztosítására, hogy e díjazás költségét végső soron kizárólag a magáncélú másolatok felhasználói viseljék, amennyiben e rendszerben egyfelől a konkrét bevételek – mint például a valamely konkrét díjból származó bevételek – nincsenek meghatározott kiadásokhoz hozzárendelve, és a méltányos díjazás megfizetésére szánt költségvetési előirányzatot úgy kell tekinteni, mint amelyet az állami költségvetésben szerepeltetett források összessége és így az adózók összessége – ideértve a jogi személyeket is – fedez, másfelől pedig amennyiben e rendszerben nem létezik bármiféle olyan eszköz, amely lehetővé tenné a jogi személyek számára, hogy kérjék az említett díjazás finanszírozásához való hozzájárulási kötelezettség alóli mentesítésüket, vagy legalább annak visszatérítését.

(vö. 29., 30., 36., 37., 39–42. pont és rendelkező rész)
Ahhoz, hogy valamely személynek felrótt cselekményeket a Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló egyezmény (SVE) 54. cikke alapján jogerősen elbíráltnak lehessen tekinteni, lényeges többek között, hogy a büntetőjogi felelősségre vonhatóságnak véglegesen meg kell szűnnie. E feltételt a kérdéses határozatot meghozó szerződő állam joga alapján kell értékelni. Az olyan határozat ugyanis, amely az érintett személlyel szemben elsőként büntetőeljárást indító szerződő állam joga szerint nem szünteti meg nemzeti szinten a büntetőjogi felelősségre vonhatóságot, főszabályként nem képezheti eljárásjogi akadályát annak, hogy ugyanazon cselekmény miatt egy másik szerződő államban adott esetben büntetőeljárás induljon vagy folytatódjon e személy ellen.

Azok a körülmények, hogy egyrészt az alapügyben szóban forgó határozatot ügyész hozta, másrészt pedig, hogy nem került sor büntetés végrehajtására, nem bírnak döntő jelentőséggel annak értékelésekor, hogy ez a határozat véglegesen megszünteti‑e a büntetőjogi felelősségre vonhatóságot. Ugyanis egyrészt az SVE 54. cikke az adott nemzeti jogrendszerben a büntető igazságszolgáltatásban részt vevő hatóság – mint az ügyészség – által hozott, a tagállamban a büntetőeljárást jogerősen megszüntető határozatokra is alkalmazandó, még ha az ilyen határozatokat bírósági közreműködés nélkül hozzák is meg, és nem is öltik bírósági határozat formáját. Másrészt a büntetés hiányát illetően: az SVE 54. cikke azt a feltételt, hogy a büntetést már végrehajtották, vagy végrehajtása folyamatban van, vagy azt az ítélet meghozatalának helye szerinti állam jogszabályainak értelmében többé nem lehet végrehajtani, csakis elítélés esetére állapítja meg. A büntetés említése ennélfogva nem értelmezhető úgy, hogy az SVE 54. cikkének alkalmazhatóságát – az elítélés esetén kívül – további feltételtől tenné függővé.

(vö. 34., 35., 38–41. pont)
Az Unió repülőterein alkalmazandó résidőkiosztással megbízott koordinátor funkcionális szétválasztással kapcsolatos követelménye, amely arra irányul, hogy biztosítsa a koordinátor az 549/2009 rendelettel módosított, a Közösség repülőterein alkalmazandó résidőkiosztás egységes szabályairól szóló 95/93 tanácsi rendelet 4. cikke (2) bekezdése b) és c) pontjának értelmében vett, minden érdekelt féltől való függetlenségét, azt jelenti, hogy a koordinátor a résidőket az igénylőknek semlegesen, megkülönböztetésmentesen és átláthatóan osztja ki.

Amennyiben a 95/93 rendelet 4. cikke (2) bekezdése b) pontjának első mondata arra irányul, hogy kizárja annak minden veszélyét, hogy a koordinátor ne tudja feladatát önállóan ellátni. „érdekelt félnek” kell tekinteni minden olyan jogalanyt, akinek az érdekeit érintheti a résidőkiosztás, és a repülőtér‑irányító szervek is ilyen jogalanyok. Megerősíti e megállapítást azon körülmény, hogy egy repülőtér irányító szerve érdekelt lehet abban, hogy a résidőket adott légifuvarozónak osszák ki, még ha nem is rendelkezik e légifuvarozó tőkéjében közvetlen vagy közvetett részesedéssel, mivel ezen érdek más körülményeken, például egy adott légifuvarozó és az irányító szerv közötti, helybérletre vonatkozó szerződéseken is alapulhat, vagy ez utóbbi azon óhaján, hogy a szóban forgó repülőtér egy adott légifuvarozó elosztóközpontjává váljon.

(vö. 33., 37., 39–44. pont)
Az állami támogatási szabályoknak a pénzügyi válsággal összefüggésben hozott bankmentő intézkedésekre való, 2013. augusztus 1‑je utáni alkalmazásáról szóló bizottság közleményt (a bankokról szóló közlemény) úgy kell értelmezni, hogy annak a tagállamokkal szemben nincs kötelező hatálya.

Egy ilyen közlemény elfogadása ugyanis nem mentesíti a Bizottságot azon kötelezettsége alól, hogy megvizsgálja azon kivételes sajátos körülményeket, amelyekre valamely tagállam egyedi esetben hivatkozik annak érdekében, hogy az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdése b) pontjának közvetlen alkalmazását kérje, és a Bizottság köteles megindokolni az ilyen kérelem elutasítását. Ebből egyrészt az következik, hogy az említett közleményben foglalt magatartási szabályok elfogadása csupán olyan hatással jár, mint a Bizottság mérlegelési jogköre gyakorlásának saját maga általi korlátozása, abban az értelemben, hogy ha valamely tagállam egy olyan tervezett állami támogatást jelent be a Bizottságnak, amely megfelel e szabályoknak, a Bizottság főszabály szerint köteles e tervezett támogatást engedélyezni. Másrészt a tagállamoknak továbbra is lehetőségük van arra, hogy olyan tervezett állami támogatásokat jelentsenek be a Bizottságnak, amelyek nem felelnek meg az e közleményben foglalt kritériumoknak, és a Bizottság az ilyen tervezett támogatásokat rendkívüli körülmények esetén engedélyezheti.

Ebből következik, hogy a bankokról szóló közlemény nem keletkeztethet a tagállamokkal szemben önálló kötelezettségeket, hanem azon feltételek megállapítására szorítkozik, amelyek célja annak biztosítása, hogy a pénzügyi válsággal összefüggésben a bankoknak nyújtott állami támogatások a belső piaccal összeegyeztethetők legyenek, amit a Bizottságnak szem előtt kell tartania az EUMSZ 107. cikk (3) bekezdésének b) pontja értelmében rendelkezésére álló széles mérlegelési jogkör gyakorlása során.

(vö. 41., 43–45. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
C‑592/14. sz. ügy

European Federation for Cosmetic Ingredients

kontra

The Secretary of State for Business, Innovation and Skills

és

Attorney General

(a High Court of Justice [England & Wales], Queen’s Bench Division [Administrative Court] [Egyesült Királyság] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„Előzetes döntéshozatal — Jogszabályok közelítése — Kozmetikai termékek — 1223/2009/EK rendelet — A 18. cikk (1) bekezdésének b) pontja — Kozmetikai termékek, amelyek olyan összetevőket vagy összetevő‑kombinációkat tartalmaznak, amelyeket »az e rendelet követelményeinek való megfelelés érdekében« állatkísérletek alapján határoztak meg — Az Európai Unió piacán való forgalomba hozatal tilalma — Hatály”

Összefoglaló – A Bíróság ítélete (első tanács), 2016. szeptember 21.

Bírósági eljárás – A szóbeli szakasz újbóli megnyitása iránti kérelem – A főtanácsnok indítványában felvetett kérdésekre vonatkozó észrevételek előterjesztése iránti kérelem – Az újbóli megnyitás feltételei (EUMSZ 252. cikk, második bekezdés; a Bíróság alapokmánya, 23. cikk; a Bíróság eljárási szabályzata, 83. cikk) Európai uniós jog – Értelmezés – Módszerek – Szó szerinti, rendszertani és teleologikus értelmezés Jogszabályok közelítése – Kozmetikai termékek – 1223/2009 rendelet – Állatkísérletek tárgyát képező összetevőket tartalmazó termékek forgalomba hozatalának tilalma – Terjedelem – Harmadik államban, termékek ottani forgalomba hozatala érdekében végzett állatkísérletek – Bennfoglaltság – Feltétel – Az említett kísérletek során nyert adatoknak az érintett termékek biztonságos jellegének azok uniós piacon való forgalomba hozatala érdekében való igazolására irányuló kérelemben történő felhasználása (1223/2009 európai parlamenti és tanácsi rendelet, 18. cikk, (1) bekezdés, b) pont)
Az Unió külső hatásköre fennállhat az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdésében előírt eseteken kívül is. Az Unió nemzetközi megállapodások megkötésére vonatkozó hatásköre ugyanis nem csak abból eredhet, hogy a Szerződések kifejezetten ráruháznak ilyen hatáskört, hanem bennefoglalt módon eredhet a Szerződések más rendelkezéseiből és az e rendelkezések keretében az uniós intézmények által elfogadott jogi aktusokból is. Közelebbről: valahányszor az uniós jog az említett intézmények javára hatásköröket állapít meg belső szinten egy meghatározott célkitűzés elérése céljából, az Unió rendelkezik hatáskörrel, még erre vonatkozó kifejezett rendelkezés hiányában is, arra vonatkozóan, hogy megtegye az e célkitűzés eléréséhez szükséges nemzetközi kötelezettségvállalásokat. Ezen utóbbi esetet immár megemlíti az EUMSZ 216. cikk (1) bekezdése.

Továbbá különbséget kell tenni az Unió külső hatáskörének fennállása és ezen esetleges hatáskör kizárólagos vagy megosztott jellege között. E különbség megjelenik az EUM‑Szerződésben. E tekintetben az EUMSZ 216. cikk (1) bekezdésének magából a szövegéből, amely nem tesz különbséget az Unió hatáskörének kizárólagos vagy megosztott jellege szerint, az következik, hogy az Unió négy esetben rendelkezik ilyen hatáskörrel. Az az eset, amikor valamely megállapodás megkötése érintheti a közös szabályokat vagy megváltoztathatja azok alkalmazási körét, amikor is az Unió hatásköre az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése értelmében kizárólagos, csupán egyike ezen eseteknek. Hasonlóképpen az EUMSZ 216. cikk (1) bekezdése, illetve az EUMSZ 3. cikk (2) bekezdése szövegének összehasonlításából az következik, hogy azok az esetek, amikor az Unió külső hatáskörrel rendelkezik az első rendelkezés értelmében, nem korlátozódnak a második rendelkezés által előírt esetekre, amelyekben az Unió kizárólagos külső hatáskörrel rendelkezik.

(vö. 45–47., 49–51. pont)
A vasúti infrastruktúra működtetésével kapcsolatos tevékenység és a vasúti szállítási tevékenység szétválasztásának többek között oly módon történő biztosítása érdekében, hogy az e két tevékenység valamelyike számára kifizetett állami támogatásokat ne lehessen egyikről a másikra átirányítani, a közösségi vasutak fejlesztéséről szóló 91/440 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése előírja külön eredménykimutatás és külön mérleg vezetését, valamint a szóban forgó tevékenységekre vonatkozó könyvelés közzétételét. Különösen az állami támogatásokat illetően az uniós jogalkotó a vasúti szállítási szolgáltatásokat nyújtó és a vasúti infrastruktúrákat működtető vállalkozásokra nézve nemcsak e támogatások könyvelésben való – egyúttal számviteli ellenőrzésüket lehetővé tevő – feltüntetését, hanem e könyvelés közzétételét is elő kívánta írni, többek között azzal a céllal, hogy biztosítsa az említett támogatásokkal kapcsolatos információk nyilvánosságát, amelynek lehetővé kell tennie a vasúti infrastruktúrák működtetésével és a vasúti közlekedéssel kapcsolatos tevékenységek közötti kereszttámogatások hiányának objektív vizsgálatát. A 91/440 irányelv 6. cikkének (1) bekezdése ugyanis nemcsak a konkrétan a vasúti vállalkozások által kapott állami támogatások meghatározását, hanem e támogatások felhasználásának külső átláthatóságát is lehetővé tevő, pontos számviteli kezeléssel kapcsolatos célkitűzés elérésére is irányul.

A 91/440 irányelv 6. cikkének (1) bekezdését ezért nem lehet akként értelmezni, hogy az a vasúttársaságok kötelezettségeit kizárólag arra korlátozza, hogy könyvelésükben az általuk kapott állami támogatásokat feltüntessék, még akkor sem, ha azok feltüntetése e társaságok belső könyvelése szintjén lehetővé is tehetné az e támogatások átirányításának tilalmára irányuló ellenőrzés elvégzését.

(vö. 61–65., 68. pont)
25

E körülmények között a Corte suprema di cassazione felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé: „1) A kereskedelmi ügyletnek a 2000/35 irányelv 2. cikke és a 2011/7 irányelv 2. cikke által meghatározott fogalmába tartozik‑e a mezőgazdasági termékekkel való ellátásra és azok szétosztására irányuló, az 1948. január 23‑i 169. sz. törvényerejű rendelet és az 1957. december 22‑i 1294. sz. törvény alapján az állami szervek és a mezőgazdasági szövetkezetek között ex lege létrejött megbízási jogviszony (amely jogviszonyból később a szövetkezetek által a Federconsorzira, majd az ez utóbbi által csődeljárás keretében a hitelezőire engedményezett követelés származik)? 2) Az első kérdésre adandó igenlő válasz esetén a 2000/35 irányelv (a 6. cikk (2) bekezdése) és a 2011/7 irányelv (a 12. cikk (3) bekezdése) átültetésére vonatkozó kötelezettség a kedvezőbb rendelkezések fenntartásának lehetővé tételével magában foglalja‑e az irányelvek hatálybalépésekor már fennálló jogviszonyokra alkalmazandó késedelmi kamat kedvezőtlenebbé tételének vagy egyenesen kizárásának tilalmát? 3) A második kérdésre adandó igenlő válasz esetén a már fennálló jogviszonyokra alkalmazandó késedelmi kamat kedvezőtlenebbé tételének tilalma az olyan egységes kamatszabályozásra is alkalmazandó‑e, amely egy bizonyos időpontig (a jelen ügyben 1982. január 31‑től 1995. december 31‑ig) a törvényben előírttól eltérő kamatlábról és – akár évenkénti és nem a hitelező által követelt félévenkénti – tőkésítésről, majd ezen időpontot követően pusztán a törvényes kamat megfizetéséről rendelkezik, és amely – tekintettel a folyamatban lévő jogvitára – nem feltétlenül kedvezőtlen a hitelező számára? 4) A 2000/35 irányelv (6. cikk) és a 2011/7 irányelv (12. cikk) átültetésére vonatkozó kötelezettség – amennyiben az előbbi irányelv 3. cikkének (3) bekezdésében, illetve az utóbbi 7. cikkében a szerződési szabadsággal a hitelező kárára való visszaéléssel összefüggésben előírja, hogy hatálytalanok a tisztességtelen szerződéses feltételek vagy gyakorlatok – magában foglalja‑e annak tilalmát is, hogy az állam a késedelmi kamatok megfizetését kizáró jogszabályokkal olyan jogviszonyokba avatkozzon be, amelyekben félként szerepel, és amelyek az irányelvek hatálybalépésekor már fennállnak? 5) A negyedik kérdésre adandó igenlő válasz esetén az olyan, már fennálló jogviszonyokba a késedelmi kamatok megfizetését kizáró jogszabályokkal történő beavatkozás tilalma, amelyekben az állam félként szerepel, az olyan egységes kamatszabályozásra is alkalmazandó‑e, amely egy bizonyos időpontig (a jelen ügyben 1982. január 31‑től 1995. december 31‑ig) a törvényben előírttól eltérő kamatlábról és – akár évenkénti és nem a hitelező által követelt félévenkénti – tőkésítésről, majd ezen időpontot követően pusztán a törvényes kamat megfizetéséről rendelkezik, és amely – tekintettel a folyamatban lévő jogvitára – nem feltétlenül kedvezőtlen a hitelező számára?”
21

A Bizottság azt állítja, hogy a keretmegállapodás 5. szakaszát, amely előírja a tagállamok számára, hogy intézkedéseket vezessenek be az egymást követő, határozott időre szóló szerződések alkalmazásából származó visszaélés megakadályozására, a munka törvénykönyvének L. 122‑4. cikke ültette át a luxemburgi jogba, amely cikk (1) bekezdése kimondja, hogy „[a]z idényjellegű szerződések kivételével az L. 122‑1. cikk alapján határozott időre kötött szerződés időtartama ugyanazon munkavállaló esetében – a szerződés meghosszabbításait is ideértve – nem haladhatja meg a huszonnégy hónapot”. E törvénykönyv L. 122‑5. cikkének (3) bekezdése mindazonáltal előírja, hogy „[a] jelen cikk rendelkezéseitől eltérően lehetőség van az alábbi, határozott időre szóló szerződés kettőnél többszöri meghosszabbítására, akár huszonnégy hónapot meghaladóan is, anélkül hogy azt határozatlan időre szóló szerződésnek kellene tekinteni: [...] 2. [a módosított 1999. július 30‑i törvény] 4. cikkében meghatározott időszakosan foglalkoztatott előadóművészekkel kötött szerződések”.
11

Az SNA az ítélettel szemben fellebbezést nyújtott be a cour d’appel de Paris‑hoz (párizsi fellebbviteli bíróság). Az utóbbi bíróságnak az volt az álláspontja, hogy először is a követő jogi díjat úgy alakították ki, mint a mű eladása nyomán gazdagodó eladó által a szerzőnek – akinek a mű első átruházásakor fizetett eredeti díj nagyon szűkös is lehetett – fizetett díjazást az első eladást követően előállt értéknövekedés után. Másodszor a cour d’appel de Paris szerint a 2001/84 irányelv rendelkezéseitől való bármilyen szerződéses eltérés ellentétes az irányelv céljával, amely a követői jog egységesítésének biztosítása. Ebből következően a cour d’appel de Paris semmisnek nyilvánította a vitatott kikötést.
22

A Parlament szerint a COM(2012) 147 final bizottsági javaslat indokolásából kitűnik, hogy a Bizottság úgy véli, a 98/83 irányelv egyes rendelkezései, vagyis az I. mellékletének C. részében és a II. mellékletben foglalt rendelkezések, tulajdonképpen az EAK 30–32. cikk hatálya alá tartoznak. Az 596/2009 rendelet azonban a 98/83 irányelv I. mellékletének C. részébe beillesztette a radioaktív anyagokra vonatkozó 10. megjegyzést. Az 596/2009 rendelet az EK 175. cikk (1) bekezdésén – amely jelenleg az EUMSZ 192. cikk (1) bekezdése – alapult. Sem az uniós jogalkotó, sem a Bizottság nem tartotta ekkor szükségesnek, hogy e rendelet jogalapjai közé az EAK‑Szerződés rendelkezéseit is felvegyék.