AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE

2004. április 29.( )

„Verseny – Kartell – A grafitelektródák piaca – Az árak rögzítése és a piacok felosztása – A bírságok összegének kiszámítása – A szankciók halmozása – A bírságok összegének kiszámításáról szóló iránymutatás – Alkalmazhatóság – A jogsértés súlya és időtartama – Súlyosító körülmények – Enyhítő körülmények – Fizetőképesség – A közigazgatási eljárás során tanúsított együttműködés – Fizetési módok”

A T‑236/01., T‑239/01., T‑244/01–T‑246/01., T‑251/01. és T‑252/01. sz. egyesített ügyekben,

a Tokai Carbon Co. Ltd (székhelye: Tokió [Japán], képviselik kezdetben: G. Van Gerven, T. Franchoo és M. De Grave, később: G. Van Gerven és T. Franchoo ügyvédek, kézbesítési cím: Luxembourg),

az SGL Carbon AG (székhelye: Wiesbaden [Németország], képviselik: M. Klusmann, F. Wiemer és C. Canenbley ügyvédek),

a Nippon Carbon Co. Ltd, (székhelye: Tokió [Japán], képviseli: H. Gilliams ügyvéd),

a Showa Denko KK (székhelye: Tokió [Japán], képviselik: M. Dolmans, P. Werdmuller ügyvédek és J. Temple‑Lang solicitor),

a GrafTech International Ltd, korábban UCAR International Inc. (székhelye: Wilmington, Delaware [Amerikai Egyesült Államok], képviselik: K. Lasok QC és B. Hartnett barrister, kézbesítési cím: Luxembourg),

a SEC Corp. (székhelye: Amagasaki, Hyogo [Japán], képviseli: K. Platteau ügyvéd),

a The Carbide/Graphite Group Inc. (székhelye: Pittsburgh [Amerikai Egyesült Államok], képviselik kezdetben: M. Seimetz és J. Brücher, később: P. Grund ügyvédek, kézbesítési cím: Luxembourg)

felpereseknek

az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: W. Mölls és P. Hellström, valamint a T‑246/01. sz. ügyben W. Wils, meghatalmazotti minőségben, segítőik: a T‑239/01. sz. ügyben H.‑J. Freund ügyvéd, valamint a T‑244/01., T‑246/01., T‑251/01. és T‑252/01. sz. ügyekben J. Flynn és C. Kilroy barristers, kézbesítési cím: Luxembourg)

alperes ellen

az EK‑Szerződés 81. cikke és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E‑1/36.490 – „grafitelektródák”‑ügy) 2001. július 18‑án hozott 2002/271/EK bizottsági határozat (HL 2002. L 100, 1. o.) teljes vagy részleges megsemmisítése iránti kérelmek tárgyában,

AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA (második tanács),

tagjai: N. J. Forwood elnök, J. Pirrung és A. W. H. Meij bírák,

hivatalvezető: J. Plingers tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2003. július 3‑i tárgyalásra,

meghozta a következő:

Ítéletet

A jogvita alapját képező tényállás és az eljárás

1 Az EK‑Szerződés 81. cikke és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E‑1/36.490 – „grafitelektródák”‑ügy) 2001. július 18‑án hozott 2002/271/EK határozatban (HL 2002. L 100, 1. o., a továbbiakban: határozat) a Bizottság megállapította, hogy a grafitelektródák ágazatában számos vállalkozás részt vett egy sor, az EK 81. cikk (1) bekezdése és az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás (a továbbiakban: EGT‑Megállapodás) 53. cikkének (1) bekezdése szerinti megállapodásokban és összehangolt magatartásokban.

2 A grafitelektródákat alapvetően acél elektromos íves kemencében történő termelésére használják. Az acél ilyen kemencében történő gyártása alapvetően újrafeldolgozási folyamat, amely során az acélhulladékot új acéllá alakítják át, ellentétben a klasszikus termelési folyamattal, amely során vasércből oxigénkohókban nyerik ki az acélt. Az elektromos kemencében hármas oszlopokba rendezett kilenc grafitelektródát használnak az acélhulladék olvasztására. Figyelemmel az olvasztási folyamat intenzitására, egy egység elektróda nagyjából nyolcóránként használódik el. Egy elektróda gyártási ideje körülbelül két hónap. E termelési folyamat során a grafitelektródák semmilyen más termékkel nem helyettesíthetők.

3 A grafitelektródák iránti kereslet közvetlen kapcsolatban áll az elektromos íves kemencében történő acéltermeléssel. A fő ügyfelek az acélgyártók, akik a kereslet körülbelül 85%‑át teszik ki. 1998‑ban a világszintű bruttó acéltermelés elérte a 800 millió tonnát, amelyből 280 millió tonnát elektromos íves kemencében állítottak elő. Az utóbbi 20 év során az elektromos íves kemencében történő termelés nagyobb jelentőségre tett szert (míg 20 éve a világszintű termelés 18%‑át, 1998‑ban a 35%‑át tette ki).

4 A grafitelektródák árát tonnánként nemzeti valutában állapítják meg. 1998‑ban az ár tonnánként 5600 német márkát (DEM) (körülbelül 2863 eurót) tett ki. A nagyméretű elektródák 15–30%‑kal drágábbak.

5 A 80‑as években a technológiai fejlesztések lehetővé tették az egy tonna acél előállítása során felhasznált elektródák mennyiségének jelentős csökkentését. Az acélipar ezen időszakban továbbá jelentős átalakítási folyamaton esett át. Az elektródák iránti kereslet csökkenése az elektróda‑világipar átalakításához vezetett. Számos üzemet bezártak.

6 2001‑ben kilenc nyugati termelő látta el az európai piacot grafitelektródával: a Németországban székhellyel rendelkező SGL Carbon AG (a továbbiakban: SGL) és az Egyesült Államokban székhellyel rendelkező UCAR International Inc. (a továbbiakban: UCAR), amelyek együttesen a kereslet több mint […]‑át( ) elégítették ki, a két kisebb európai gyártó, a VAW Aluminium AG (a továbbiakban: VAW) és a Conradty, amelyek Németországban rendelkeznek székhellyel, és együttesen körülbelül a piac […]%‑ával rendelkeztek. A körülbelül 7%‑os piaci részesedéssel rendelkező Carbide/Graphite Group Inc. (a továbbiakban: C/G) az Egyesült Államokból látta el az európai piacot. A Showa Denko KK (a továbbiakban: SDK), a Tokai Carbon Co. Ltd. (a továbbiakban: Tokai), a Nippon Carbon Co. Ltd. (a továbbiakban: Nippon) és a SEC Corp. (a továbbiakban: SEC) japán termelők együttesen az európai piac 3‑4%‑ával rendelkeztek.

7 A Szerződés [81] és [82] cikkének végrehajtásáról szóló első, 1962. február 6‑i 17. tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 14. cikkének (3) bekezdése alapján a Bizottság tisztviselői 1997. június 5‑én egyidejű, bejelentés nélküli vizsgálatokat tartottak Németországban az SGL, a Conradty és a VAW, Franciaországban pedig az UCAR helyiségeiben.

8 Ugyanezen a napon a Federal Bureau of Investigation (FBI) ügynökei az Egyesült Államokban számos gyártó helyiségeiben házkutatást tartottak. E házkutatásokat követően büntetőeljárást indítottak az SGL, az SDK, a Tokai és az UCAR ellen kartellbűncselekmény miatt. Az ellenük felhozott tények tekintetében minden vádlott bűnösnek vallotta magát, és vállalta a bírság megfizetését, amelyet az SGL esetében 135 millió amerikai dollárban (USD), az UCAR esetében 110 millió USD‑ben, az SDK esetében 32,5 millió USD‑ben, a Tokai esetében pedig 6 millió USD‑ben állapítottak meg, míg a C/G amnesztiát kapott. Később a SEC és a Nippon is bűnösnek vallotta magát, és vállalta a 4,8 millió, illetve 2,5 millió USD összegben megállapított bírság megfizetését.

9 2000 januárjában a Mitsubishi Corp. japán társaságot, amely 1991‑től 1995‑ig az UCAR tőkéjének 50%‑ával rendelkezett, szintén büntetőjogi jogsértéssel vádolták meg az Egyesült Államokban. 2001 februárjában a Mitsubishit elítélték a grafitelektróda‑gyártók által elkövetett kartellbűncselekmény elősegítése és támogatása miatt. Vele szemben 134 millió USD bírságot szabtak ki.

10 A vevők egy csoportja nevében háromszoros kártérítés (triple damages) iránti kereseteket indítottak az SGL, az UCAR, a C/G és az SDK ellen az Egyesült Államokban.

11 Kanadában az UCAR‑ra 1999 márciusában 11 millió kanadai dollár (CAD) bírságot szabtak ki a kanadai versenyjogi törvénybe ütköző büntetőjogi jogsértés miatt. 2000 júliusában az SGL bűnösnek vallotta magát, és vállalta a 12,5 millió CAD bírság megfizetését ugyanezen jogsértés miatt. A kanadai acélgyártók 1998 júniusában kartellbűncselekmény miatt polgári jogi kereseteket indítottak az SGL, az UCAR, a C/G és az SDK ellen.

12 A Bizottság 2000. január 24‑én kifogásközlést küldött az eljárás alá vont vállalkozásoknak. A közigazgatási eljárás végén 2001. július 18‑án a Bizottság olyan határozatot hozott, amelyben a felperes vállalkozások és a VAW terhére rótta, hogy az árakat világszinten rögzítették, valamint az érintett termék nemzeti és regionális piacait a „hazai gyártó” elve alapján felosztották: az UCAR az Egyesült Államokért és Európa egyes részeiért, az SGL pedig Európa többi részéért felelt; az SDK, a Tokai, a Nippon és a SEC Japánért és Távol‑Kelet egyes részeiért felelt, míg az amerikai és európai piacokon tevékenykedő C/G lényegében megelégedett azzal, hogy követte az UCAR és az SGL által rögzített árakat.

13 Szintén a határozat szerint a kartell alapelvei az alábbiak voltak:

– a grafitelektródák árait világszinten rögzíteni kellett;

– az egyes társaságok által érvényesített árakra vonatkozó döntéseket kizárólag az elnök vagy a vezérigazgatók hozhatták meg;

– a „hazai gyártónak” rögzítenie kellett a „területére” vonatkozó piaci árat, és azt a többi gyártó „követte”;

– a „nem hazai” piacok, vagyis az olyan piacok tekintetében, ahol nem volt jelen semmilyen „hazai” gyártó, az árakat egyhangúlag kellett rögzíteni;

– a „nem hazai” gyártók nem versenyezhettek agresszíven, és ki kellett vonulniuk mások „hazai” piacáról;

– a kapacitást nem volt szabad növelni (a japán gyártóknak csökkenteniük kellett a kapacitásukat);

– a kartellben részt vevő gyártók körén kívül tilos volt a technológiatranszfer.

14 A határozat ezt követően kifejti, hogy az említett alapelveket a több szinten megtartott kartelltalálkozókon, így a „vezetők” találkozóin, „munkatalálkozókon”, az európai gyártók csoportjának (a japán gyártók nélküli) találkozóin, valamint olyan nemzeti vagy regionális találkozókon hajtották végre, amelyeket meghatározott piacoknak és a vállalkozások közötti kétoldalú kapcsolatoknak szenteltek.

15 A kartell időtartamát illetően a határozat rendelkező részének 1. cikke megállapítja, hogy a jogsértés az összes eljárás alá vont vállalkozás esetében 1992 májusában kezdődött, kivéve a C/G‑t, amely vonatkozásában 1993 januárját vették alapul. A jogsértés végét illetően a következő időpontokat állapították meg: az SGL és az UCAR esetében 1998 márciusát, a Tokai, a Nippon és a SEC esetében 1998 februárját, az SDK esetében 1997 áprilisát, a VAW esetében 1996 végét, a C/G esetében pedig 1996 novemberét.

16 A határozatban megállapított tényállás és jogi értékelés alapján a Bizottság az eljárás alá vont vállalkozásokra bírságokat szabott ki, amelyek összegét a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o., a továbbiakban: iránymutatás), valamint a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közleményben (HL 1996. C 207., 4. o., a továbbiakban: engedékenységi közlemény) szabályozott módszer szerint állapította meg.

17 A határozat rendelkező részének 3. cikke a következő bírságokat szabja ki:

SGL: 80,2 millió euró;

UCAR: 50,4 millió euró;

VAW: 11,6 millió euró;

SDK: 17,4 millió euró;

Tokai: 24,5 millió euró;

Nippon: 12,2 millió euró;

SEC: 12,2 millió euró;

C/G: 10,3 millió euró.

18 A rendelkező rész 4. cikke arra kötelezi az érintett vállalkozásokat, hogy a határozat közlésétől számított három hónapon belül fizessék meg a bírságot, ellenkező esetben 8,04% kamatot kötelesek fizetni.

19 A határozatot 2001. július 24. és 30. között közölték a különböző felperesekkel.

20 A határozatot 2001. július 23‑án kelt kísérő levéllel küldték meg, amely megjelölte a kiszabott bírság összegét és a fizetési feltételeket (a továbbiakban: júliusi levél). A levél kifejtette, hogy a Bizottság a határozatban megjelölt fizetési határidő lejártakor behajtja a szóban forgó összeget; abban az esetben azonban, ha az Elsőfokú Bírósághoz keresetet nyújtanak be, semmiféle végrehajtási intézkedésre nem kerül sor, feltéve hogy a 6,04%‑os kamatot megfizetik, és bankgaranciát nyújtanak.

21 A júliusi levelet 2001. július 24‑én közölték az SGL‑lel, július 26‑án pedig az UCAR‑ral. Az UCAR által a fizetési feltételekkel kapcsolatban megfogalmazott észrevételekre a Bizottság a 2001. augusztus 9‑i levélben (a továbbiakban: augusztusi levél) válaszolt, amelyben nem fogadta el egyrészről a nem a bírság egészére vonatkozó és a fizetendő kamatokat figyelmen kívül hagyó fizetési javaslatot, másrészről pedig az UCAR társasági vagyonát terhelő, a bírság megfizetését biztosítani hivatott zálogjogot. Az augusztusi levelet 2001. augusztus 10‑én közölték az UCAR‑ral.

22 A határozat címzett vállalkozásai – a VAW kivételével – az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2001. október 1‑je és 9‑e között külön beadványokban benyújtott keresetleveleikkel e körülmények között indították meg a jelen kereseteket.

23 Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (második tanács) úgy határozott, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt, és néhány kérdést tesz fel a feleknek. A felek a kérdésekre az előírt határidőn belül válaszoltak. Ezután a felek meghallgatását követően a második tanács elnöke az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 50. cikkének megfelelően a szóbeli szakasz lefolytatása és ítélethozatal érdekében a 2003. június 5‑i végzéssel egyesítette a hét ügyet. Ezenkívül elrendelte az ügy bizonyos iratainak bizalmas kezelését. A 2003. július 3‑i tárgyaláson meghallgatták – a tárgyaláson részt nem vevő C/G kivételével – a felek szóbeli előadásait és az Elsőfokú Bíróság kérdéseire adott válaszaikat.

24 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. szeptember 26‑án benyújtott beadványban a GrafTech International Ltd (korábban UCAR) kérelmet nyújtott be a határozat végrehajtásának felfüggesztése, valamint a bírságának a júliusi és augusztusi levélben előírt fizetési módjaira vonatkozó ideiglenes intézkedések elrendelése iránt (T‑246/01. R. sz. ügy). A GrafTech ideiglenes intézkedés iránti kérelmétől való elállását követően az Elsőfokú Bíróság elnöke a 2004. március 24‑i végzésben úgy határozott, hogy a T‑246/01. R. sz. ügyet törli az Elsőfokú Bíróság nyilvántartásából, és a GrafTechet az ezen ügyben felmerült költségek viselésére kötelezte.

A felek kérelmei

25 A Tokai (T‑236/01. sz. ügy) azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– a határozat 3. cikkét (és szükség esetén a 4. cikkét) a rá 24,5 millió euró bírságot kiszabó részében semmisítse meg, vagy másodlagosan lényegesen csökkentse a bírság összegét;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

26 Az SGL (T‑239/01. sz. ügy) azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– a határozatot az őt érintő részében semmisítse meg;

– másodlagosan megfelelően csökkentse a kiszabott bírság összegét;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

27 A Nippon (T‑244/01. sz. ügy) azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– a határozat 1. cikkét semmisítse meg annyiban, amennyiben az megállapítja, hogy az 1992 májusa és 1993 márciusa közötti időszakban részt vett az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke (1) bekezdésének megsértésében;

– a határozat 3. cikkét a rá 12,2 millió euró bírságot kiszabó részében semmisítse meg;

– másodlagosan lényegesen csökkentse a bírság összegét;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

28 Az SDK (T‑245/01. sz. ügy) azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a határozat 3. cikkének d) pontját;

– másodlagosan csökkentse a bírság összegét 2,95 millió euróra vagy az Elsőfokú Bíróság által ésszerűnek ítélt bármely más összegre;

– az eljárási szabályzat 65. cikkének b) pontja alapján kérje fel a Bizottságot a kiszabott bírság kiszámítását bemutató valamennyi dokumentum benyújtására;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

29 Az UCAR (T‑246/01. sz. ügy) azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– rendelje el a szükségesnek tűnő bizonyításfelvételt;

– a határozat 3. cikkét a rá bírságot kiszabó részében semmisítse meg, vagy másodlagosan csökkentse a bírság összegét;

– a határozat 4. cikkét az őt érintő részében semmisítse meg, vagy másodlagosan a keresetlevél 50. mellékletében szereplő rendelkezéseknek megfelelően módosítsa a megfizetendő bírságra alkalmazandó fizetési feltételeket;

– semmisítse meg a júliusi levelet, vagy másodlagosan a keresetlevél 50. mellékletében szereplő rendelkezéseknek megfelelően módosítsa az abban említett feltételeket;

– semmisítse meg az augusztusi levelet, vagy másodlagosan a keresetlevél 50. mellékletében szereplő rendelkezéseknek megfelelően módosítsa az abban említett feltételeket;

– rendeljen el minden más, méltányosnak tűnő intézkedést;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

30 A SEC (T‑251/01. sz. ügy) azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– a határozat 3. cikkét a rá 12,2 millió euró bírságot kiszabó részében semmisítse meg;

– másodlagosan lényegesen csökkentse a bírság összegét;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

31 A C/G (T‑252/01. sz. ügy) azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– a határozatot a rá bírságot kiszabó részében semmisítse meg;

– másodlagosan csökkentse a bírságának összegét;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

32 A T‑236/01., T‑239/01., T‑245/01., T‑251/01. és T‑252/01. sz. ügyekben a Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– a keresetet mint megalapozatlant utasítsa el;

– a felperest kötelezze a költségek viselésére.

33 A T‑244/01. és T‑246/01. sz. ügyekben a Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– a keresetet mint megalapozatlant utasítsa el;

– növelje a bírságot;

– a felperest kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről

34 Az ügyek többségében a felperesek lényegében csak a kiszabott bírságok összegének törlését vagy csökkentését kívánják, azt kifogásolva, hogy a Bizottság figyelmen kívül hagyta a többi országban már kiszabott bírságokat, és tévesen alkalmazta iránymutatását és az engedékenységi közleményét, anélkül hogy vitatnák a határozatban megállapított tényállást. Néhány kereset azonban ezenkívül a határozat egészének megsemmisítését célozza, és a határozat egészének jogellenességére alapított jogalapokra és/vagy a Bizottság által a jogsértő tényállás megállapítása során elkövetett hibákra alapított jogalapokra támaszkodik. Végül két ügyben vitatják a kiszabott bírságok fizetési módjait.

35 Így először is azon kérelmeket kell megvizsgálni, amelyek a határozat egészének vagy az abban foglalt bizonyos ténymegállapításoknak a megsemmisítésére irányulnak. Ezt követően a határozat 3. cikkének megsemmisítése iránti, vagy az iránymutatás és az engedékenységi közlemény alapján megállapított bírságok csökkentése iránti kérelmeket kell megvizsgálni. Végül a bírságok fizetési módjaira vonatkozó kifogások kerülnek megvizsgálásra.

A – A határozat egészének vagy bizonyos ténymegállapításoknak a megsemmisítése iránti kérelmekről

1. A határozat egészének megsemmisítése iránti kérelmekről

a) A T‑239/01. sz. ügy

36 Az SGL az egyetlen olyan felperes, aki formailag elsődlegesen a határozat egészének megsemmisítését kéri annyiban, amennyiben az őt érinti. Az e kérelmek alátámasztására felhozott jogalapok több eljárási hibán alapulnak.

Az iratokba való teljes betekintés állítólagos megtagadásáról

37 Az SGL azt kifogásolja, hogy a Bizottság megtagadta tőle a belső dokumentumaiba való betekintést, és semmilyen listát és semmilyen nem bizalmas összefoglalót nem bocsátott a rendelkezésére sem az említett dokumentumokról, sem pedig az üzleti titkokat vagy bizalmas elemeket tartalmazó dokumentumairól. A védelemhez való jogának e megsértése miatt nem nyerhetett átfogó rálátást a Bizottság és a többi érintett vállalkozás között az együttműködésük keretében létrejött kapcsolatokra. Következésképpen a határozatot meg kell semmisíteni.

38 E tekintetben az Elsőfokú Bíróság emlékeztet arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint annak érdekében, hogy az érintett vállalkozások hatékonyan meg tudják védeni magukat a kifogásközlésben megfogalmazott kifogásokkal szemben, a Bizottság köteles számukra betekintést nyújtani a vizsgálati iratok teljességébe, más vállalkozások üzleti titkait vagy más bizalmas információkat tartalmazó dokumentumok, valamint a Bizottság belső dokumentumai kivételével (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑23/99. sz., LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1705. o.] 170. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

39 Amennyiben az SGL az Elsőfokú Bíróság előtt úgy érvel, hogy a Bizottságnak közölnie kellett volna vele legalább a titkos vagy bizalmas elemeket tartalmazó dokumentumainak listáját vagy nem bizalmas összefoglalóját, meg kell állapítani, hogy a felperes a közigazgatási eljárásban nem fogalmazott meg ilyen irányú kérelmet. A 2000. március 9‑i levelében és a kifogásközlésre adott 2000. április 4‑i válaszában ugyanis kizárólag a Bizottság belső dokumentumaira utal; március 9‑i levelében pedig az SGL még el is ismerte, hogy a Bizottság megküldte neki a megtekinthető dokumentumok listáját. E körülmények között a Bizottság nem volt köteles saját kezdeményezésére betekintést nyújtani a szóban forgó listákba és összefoglalókba (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑25/95., T‑26/95., T‑30/95–T‑32/95., T‑34/95–T‑39/95., T‑42/95–T‑46/95., T‑48/95., T‑50/95–T‑65/95., T‑68/95–T‑71/95., T‑87/95., T‑88/95., T‑103/95. és T‑104/95. sz., Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2000. március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑491. o.; a továbbiakban: Ciment‑ítélet] 383. pontját).

40 Az olyan belső dokumentumokba való betekintés iránti kérelmet illetően, amelyekbe a Bizottság nem köteles betekintést nyújtani (a fenti 38. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 170. pontja), emlékeztetni kell arra, hogy a betekintés e korlátozását igazolja, hogy biztosítani kell a Bizottságnak a Szerződés versenyjogi szabályai megsértésének szankcionálása terén való megfelelő működését; a belső dokumentumokba csak akkor lehet betekintést nyújtani, ha az ügy különleges körülményei ezt megkövetelik az érdekelt fél által előterjesztendő komoly ténykörülmények alapján, éspedig mind a közösségi bíróság előtt, mind pedig a Bizottság által lefolytatott közigazgatási eljárás keretében (lásd a fenti 39. pontban hivatkozott Ciment‑ítélet 420. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Márpedig az SGL azáltal, hogy általánosan úgy érvel, hogy a Bizottság belső dokumentumaiból az következhet, hogy az együttműködésének értékelésekor őt más vállalkozásokhoz képest hátrányos helyzetbe hozták, nem terjesztett elő olyan tényezőkre utaló komoly ténykörülményeket, amelyek megkövetelték volna a kérdéses dokumentumokba való betekintését.

41 Továbbá a Bizottság hangsúlyozta – és ezt az SGL sem vitatta –, hogy a vállalkozások együttműködésére vonatkozó dokumentumok nem képezik a belső iratainak részét, hanem a vizsgálati iratok között szerepelnek, amelyekbe a vállalkozások betekinthetnek. Végül, ahogyan a bírságának kiszámítása ellen felhozott több kifogásból is kitűnik (lásd a lenti 384. és azt követő pontokat), az SGL ténylegesen összehasonlította saját együttműködését a kartell többi tagjának együttműködésével, ami a Bizottság állítását támasztja alá.

42 E körülmények között nem kifogásolható, hogy a Bizottság nem tette hozzáférhetővé a belső dokumentumait az SGL számára, és hogy nem küldte meg neki az említett dokumentumok listáját vagy nem bizalmas összefoglalóit.

43 Következésképpen a jogalapot el kell utasítani.

A kifogásközlés állítólag nem végleges jellegéről

44 Az SGL úgy érvel, hogy a 2000. január 24‑i kifogásközlés nem volt végleges. Ugyanis a Bizottság, noha a 2000. május 4‑i levélben megállapította, hogy egyes vállalkozásoknak a kifogásközlésre adott válaszai pontatlanságokat és ellentmondásokat tartalmaznak, elmulasztotta a határozat meghozatala előtt annak új kifogásközléssel való helyettesítését. Az SGL tehát nem tudta gyakorolni a vizsgálat végleges eredménye tekintetében való meghallgatáshoz való jogát.

45 E tekintetben az Elsőfokú Bíróság emlékeztet arra, hogy semmilyen rendelkezés nem tiltja meg a Bizottságnak, hogy a kifogásközlés megküldése után az érintett felekkel olyan új iratokat közöljön, amelyek szerinte alátámasztják állítását, feltéve hogy biztosítja a vállalkozások számára az ahhoz szükséges időt, hogy kifejtsék az e kérdéssel kapcsolatos álláspontjukat (lásd a fenti 38. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 190. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

46 A jelen ügyben a Bizottság elismeri, hogy a kifogásközlésre adott néhány válasz ellentmondásokat és más vállalkozásokkal szembeni vádakat tartalmazott. Ezen okból betekintést nyújtott e válaszok nem bizalmas változatába, és lehetővé tette, hogy a vállalkozások a 2000. május 25‑i meghallgatáson előadják erre vonatkozó észrevételeiket. Ezekből azonban nem vont le semmilyen terhelő következtetést.

47 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a kifogásközlésnek lehetővé kell tennie az érdekeltek számára, hogy ténylegesen megismerhessék azokat a magatartásokat, amelyeket a Bizottság részükről kifogásol, és e követelmény teljesül, amennyiben a végleges határozat az érdekelteket nem teszi felelőssé a kifogásközlésben ismertetettektől eltérő jogsértésekért, és csak olyan tényeket állapít meg, amelyekkel kapcsolatban az érdekeltek kifejthették álláspontjukat (az Elsőfokú Bíróság T‑213/00. sz., CMA CGM és társai kontra Bizottság ügyben 2003. március 19‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑913. o.; a továbbiakban: FETTCSA‑ítélet] 109. pontja). Márpedig a jelen ügyben semmi nem akadályozta meg az SGL‑t, hogy összehasonlítsa a kifogásközlést a határozat szövegével annak megvizsgálása érdekében, hogy a Bizottság olyan új kifogásokra támaszkodott‑e, amelyek a kifogásközlésben nem szerepeltek, és amelyek tekintetében az SGL a határozat meghozatala előtt nem fejthette ki álláspontját. Az SGL azonban nem hivatkozik a kifogásközlés és a határozat közötti ilyen eltérésre.

48 Mindenesetre elegendő, ha a Bizottság lehetővé teszi a vállalkozások számára, hogy konkrétan kifejthessék álláspontjukat a kifogásközlés tekintetében előterjesztett észrevételekkel kapcsolatban. A jelen ügyben az SGL nem kifogásolja, hogy a Bizottság megsértette az e konkrét kérdésben történő meghallgatáshoz való jogát. Csak azt sérelmezi, hogy a Bizottság csupán szóbeli észrevételek megtételét engedélyezte, azonban nem bizonyítja, hogy kizárólag írásbeli észrevételek révén tudta volna hatékonyan megvédeni álláspontját.

49 Következésképpen e jogalapot el kell utasítani.

A meghallgatási tisztviselő állítólag jogellenes jelentéséről

50 Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a meghallgatási tisztviselő az egyes versenyjogi eljárásokban a meghallgatási tisztviselők megbízásáról szóló, 2001. május 23‑i 2001/462/EK, ESZAK bizottsági határozat (HL L 162., 21. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 151. o.) 15. cikke alapján 2001. május 28‑án zárójelentést nyújtott be, amely kimondja:

„A határozattervezet a meghallgatáshoz való jog tekintetében nem tesz szükségessé különleges észrevételeket. Az érintett vállalkozások semmilyen eljárási problémára nem hivatkoztak. A határozattervezet nem tartalmaz egyetlen olyan kifogást sem, amellyel kapcsolatban az érintett vállalkozások nem fejthették volna ki előzetesen álláspontjukat.”

51 Ezzel kapcsolatban az SGL azt állítja, hogy a meghallgatási tisztviselő tévesen állapította meg, hogy ő semmilyen eljárási problémára nem hivatkozott. Maga a határozat is elismeri, hogy az SGL sérelmezte az iratokba való nem teljes betekintést. A meghallgatási tisztviselő a 2001/462 határozat 8. cikkét megsértve nem foglalt állást az SGL által a kifogásközlésre adott válaszában megfogalmazott iratbetekintés iránti kérelemről. A zárójelentése tehát olyan hibákat tartalmazott, amelyek az SGL hátrányára befolyásolhatták a Bizottság tagjainak testülete által folytatott tanácskozások eredményét. A meghallgatási tisztviselő azzal a problémával sem foglalkozott, hogy egyes vállalkozásoknak a kifogásközlésre adott válaszai olyan ellentmondásokat és vádakat tartalmaztak, amelyek tekintetében az SGL a tárgyaláson csak szóban fejthette ki álláspontját. Noha az SGL kifogásolta ezen eljárási módot, a meghallgatási tisztviselő jelentése nem hivatkozik ezen eljárási hibára.

52 Az Elsőfokú Bíróság emlékeztet arra, hogy a 2001/462 határozat (2), (3) és (8) preambulumbekezdése szerint a Bizottságnak gondoskodnia kell arról, hogy a versenyjogi eljárásban érintett személyek meghallgatáshoz való joga ezen eljárás során végig biztosított legyen; az e területet érintő közigazgatási eljárások lefolytatását olyan független személyre kell bíznia, aki rendelkezik az ahhoz szükséges feddhetetlenséggel, hogy hozzájáruljon ezen eljárások tárgyilagosságához, átláthatóságához és hatékonyságához. Az említett határozat 15. cikke és 16. cikkének (1) bekezdése értelmében a meghallgatási tisztviselő a meghallgatáshoz való jog tiszteletben tartásáról zárójelentést készít, amelyben megvizsgálja azt is, hogy a határozattervezet csak azon kifogásokat tartalmazza‑e, amelyekkel kapcsolatban a felek kifejthették álláspontjukat, és amely zárójelentést csatolják a Bizottság elé terjesztett határozattervezethez annak érdekében, hogy a Bizottság a határozat meghozatalakor teljes mértékben tájékozott legyen az eljárás lefolytatásával és a meghallgatáshoz való jog tiszteletben tartásával kapcsolatos „valamennyi lényeges információról”.

53 Ahogyan a fent említett rendelkezésekből kitűnik, a meghallgatási tisztviselőnek nem feladata, hogy összegyűjtse valamennyi, az érdekeltek által a közigazgatási eljárás során felhozott eljárási jellegű kifogást. A Bizottság tagjainak testületével csak azon kifogásokat kell közölnie, amelyek a közigazgatási eljárás lefolytatása jogszerűségének értékelése szempontjából relevánsak. Márpedig, ahogyan fentebb kiemelésre került, az SGL által a Bizottság belső dokumentumaiba való betekintése és a kifogásközlésre adott válaszok problematikája tekintetében felhozott két jogalap nem megalapozott. Ennélfogva a meghallgatási tisztviselő objektív és független tisztviselő minőségében nem volt köteles a Bizottság tagjainak testületével közölni e két, relevanciát nélkülöző jogalapot.

54 Következésképpen e jogalapot sem lehet elfogadni.

55 Ebből következik, hogy az SGL által annak alátámasztása érdekében felhozott jogalapok egyikét sem lehet elfogadni, hogy a határozat eljárási hibákban szenved.

b) A T‑246/01. sz. ügy

56 A határozat egészének megsemmisítésére irányuló formai kérelmek előterjesztése nélkül az UCAR a keresetlevelében úgy érvelt, hogy a határozatot „teljes egészében vagy részben meg kell semmisíteni”. A Bizottság ugyanis azáltal, hogy nem vizsgálta meg a Mitsubishi és a Union Carbide – 1992 és 1995 között az anyavállalatai – által a kartell létrehozásában és működésének kezdeti időszakában játszott szerepet, megsértette a pártatlan vizsgálat lefolytatására vonatkozó kötelezettségét és az UCAR védelemhez való jogát. Válaszában az UCAR azonban kifejtette, hogy nem a határozat egészének megsemmisítését kéri lényeges eljárási szabály megsértése miatt, hanem a határozat 3. cikkében rá kiszabott bírság összegének törlését vagy csökkentését. Az UCAR szerint a keresetlevelének fent említett szövegrészlete kizárólag ez utóbbi összefüggésben került benyújtásra.

57 Az Elsőfokú Bíróság ebből arra következtet, hogy az UCAR által előterjesztett kereset nem irányul a határozat egészének megsemmisítésére. Azon kifogás tehát, miszerint a Bizottság figyelmen kívül hagyta a Mitsubishi és a Union Carbide által abban a tekintetben játszott szerepet, hogy az UCAR részt vett a kifogásolt kartellben, az UCAR által a bírságának kiszámításával szemben felhozott jogalapok keretében kerül megvizsgálásra.

2. A határozat 1. cikkének és a határozatban foglalt egyes ténybeli megállapításoknak a részleges megsemmisítése iránti kérelmekről

a) A T‑239/01. sz. ügyben a központi felügyeleti rendszer alkalmazására vonatkozó téves megállapításra alapított jogalapról

58 Az SGL a bírságának téves kiszámítására alapított jogalapok csoportja keretében azt kifogásolja, hogy a Bizottság őt az SDK‑val szemben hátrányosan megkülönböztette, amikor az e vállalkozásra kiszabott bírságot csökkentette arra hivatkozva, hogy az felfedte a kartell keretében alkalmazott központi felügyeleti rendszer (Central Monitoring System, a továbbiakban: CMS) létezését és működését. Az SGL úgy érvel, hogy e rendszert sosem működtették. Erről a kifogásközlésre adott válaszában tájékoztatta a Bizottságot.

59 E tekintetben az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy az SGL a keresetlevelében arra hivatkozik, hogy a kifogásközlésre adott válaszában kifejezetten tartózkodott a Bizottság által bemutatott tényállás vitatásától. E válaszban azonban az SGL korrigált néhány ténybeli megállapítást; a CMS‑t illetően kiemelte, hogy „a központi felügyeleti rendszert […] sosem valósították meg”.

60 Az Elsőfokú Bíróság emlékeztet arra, hogy a határozatban a Bizottság az SGL e kérdésre vonatkozó válasza ellenére úgy ítélte meg, hogy a megállapított jogsértés különösen egy felügyeleti mechanizmus létrehozásában és a kartellmegállapodások alkalmazásában áll (a (2) preambulumbekezdés). A Bizottság részletesen bemutatta a CMS‑t (a (72), (73), (91) és (92) preambulumbekezdés), kiemelve, hogy az SGL által képviselt álláspontnak ellentmondanak az okirati bizonyítékok és a többi gyártó, úgymint a Tokai és az UCAR nyilatkozatai. A Bizottság ellenkérelmében a határozat e szövegrészleteire hivatkozik, miközben az SGL a válaszában továbbra is annak állítására szorítkozik, hogy a CMS‑t nem alkalmazták.

61 A jelen ügy körülményei között azon tény, hogy az SGL arra szorítkozik, hogy általános szavakkal megismétli a CMS meg nem valósítására vonatkozó, alá nem támasztott egyszerű állítást, nem elegendő a határozatban szereplő ellentétes tartalmú ténybeli megállapítások érvényes megkérdőjelezéséhez.

62 A CMS alkalmazására vonatkozó ténybeli megállapításokkal szemben felhozott jogalapot tehát el kell utasítani.

b) A T‑236/01. sz. ügyben a kartell világméretű jellegének téves megállapítására alapított jogalapról

63 Az arra alapított jogalap keretében, hogy a Bizottság tévesen támaszkodott a világméretű forgalmára, a Tokai előadja, hogy a grafitelektródák földrajzi piaca nem világméretű. Mindenesetre a Bizottság nem elemezte megfelelően az érintett földrajzi piacot. A vállalkozások közötti összefonódások ellenőrzéséről szóló rendelet alapján elfogadott 1991. január 4‑i határozatában (Mitsubishi/UCAR, IVM024) ugyanis a Bizottság megállapította, hogy a grafitelektródák piaca közösségi léptékű piac.

64 E tekintetben az Elsőfokú Bíróság emlékeztet arra, hogy maga a Tokai kifejezetten azt nyilatkozta a keresetlevelében, hogy keresete nem irányul a határozatban említett tényállás vitatására. Márpedig azon ténybeli megállapítások, amelyek szerint a kartell keretében felosztották a grafitelektródák világpiacát, mind a határozatban (lásd például a (14)–(18), (46), (47), (49), (51), (71), (72) és (73) preambulumbekezdést), mind pedig a kifogásközlésben (a 33., 34., 35., 37., 39., 59., 60. és 61. pont) szerepelnek. Ebből következik, hogy a Bizottság megállapításai szerint maga a kartell lényegében abban állt, hogy egy három „pillérből” álló rendszer keretében – amelyben az SGL Európát, az UCAR az Egyesült Államokat, az SDK, a Tokai, a Nippon és a SEC pedig Japánt képviselte – felosszák a világon a grafitelektródák ágazatát (a határozat (47) preambulumbekezdése). Ezenkívül a kartellnek a Bizottság által azonosított alapelvei között szerepelt a „hazai gyártó” elve, amely szerint utóbbinak rögzítenie kellett a területére vonatkozó árakat, míg azokat a többi gyártó követte (lásd a fenti 12. és 13. pontot), miközben a „nem hazai” gyártóknak ki kellett vonulniuk mások „hazai” piacáról (a határozat (50) preambulumbekezdése). Végül a Bizottság a C/G amerikai társaság példájára hivatkozott, akinek – noha az Egyesült Államokon kívül nem rendelkezett egyetlen gyártási hellyel sem – Európában 7%‑os piaci részesedést sikerült szereznie, és termelésének közel egyharmadát az EGT‑ben sikerült értékesítenie (a határozat (16), (30) és (85) preambulumbekezdése), ami a Bizottság szerint világméretű piac fennállására utal, és azt bizonyítja, hogy még a „nem hazai” gyártó is képes volt arra, hogy a kartell működését megzavarja.

65 Márpedig a jelen jogalap nyilvánvalóan összeegyeztethetetlen azzal, hogy a Tokai a fent bemutatott ténybeli fejtegetéseket elismerte, és azokat érvényesen sem a közigazgatási eljárásban, sem pedig az Elsőfokú Bíróság előtt nem vitatta. A jogalap a bírságok téves kiszámítására alapított többi jogalap összefüggésébe helyezve inkább annak a Bizottság általi értékelését célozza, hogy a Tokai magatartása ténylegesen milyen hatást fejtett ki a versenyre az EGT‑ben. A Tokai ugyanis e jogalapok keretében különösen a passzív magatartását és azt hangsúlyozza, hogy nem fűződött gazdasági érdeke az érintett terméknek az európai piacon való értékesítéséhez. A jogalappal valójában tehát azt kifogásolja, hogy a Bizottság a Tokaira kiszabott bírság összegének megállapítása keretében figyelmen kívül hagyta, hogy az pusztán passzív szerepet játszott.

66 E megállapítást nem kérdőjelezi meg a Tokainak az 1991. január 4‑i határozatra (Mitsubishi/UCAR, IVM024) való hivatkozása, amelyben a Bizottság a vállalkozások összefonódása területén úgy vélte, hogy a grafitelektródák piaca közösségi léptékű piac. E tekintetben elegendő kiemelni, hogy e határozatot a jelen ügytől eltérő összefüggésben fogadták el, és mind a Bizottság jelen ügyben való vizsgálatát, mind pedig a jogsértésnek a határozatban megállapított időszakát megelőző időből származik. Márpedig éppen az 1997‑től felfedezett kartell, amelyben a Tokai részt vett, tette lehetővé a Bizottság számára annak megállapítását, hogy a kartell tagjai a grafitelektródák piacát világszinten osztották fel. Az 1991‑es határozatra való hivatkozás tehát hatástalan.

67 Következésképpen a jogalapot el kell utasítani, amennyiben az a grafitelektródák piacának világméretű jellegére vonatkozó ténybeli megállapításokat vitatja.

c) A T‑239/01. sz. ügyben a jogsértés időtartamának téves értékelésére alapított jogalapról

68 Az SGL a bírságának téves kiszámítására alapított jogalapok csoportja keretében azt kifogásolja, hogy a Bizottság először is bármilyen bizonyíték nélkül túl hosszú időtartamot állapított meg a jogsértésben való részvétele vonatkozásában: a Bizottság helytelenül állapította meg, hogy az SGL 1998 februárjáig/márciusáig, azaz az 1997 júniusában lefolytatott vizsgálatok után is folytatta a jogsértést. Következésképpen a bírsága tévesen került megállapításra, mivel ezen időszakra növelést tartalmaz. Ezenkívül a Bizottság helytelenül tekintette a jogsértésnek a vizsgálatokat követően való állítólagos folytatását az SGL tekintetében súlyosító körülménynek. Ezzel összefüggésben az SGL azt állítja, hogy a kartell keretében a vitatott időszakban tartott találkozók nem az európai piacra, hanem kizárólag az ázsiai piacokra vonatkoztak, amiről az SGL a közigazgatási eljárásban már tájékoztatta a Bizottságot. A Bizottság által állításának alátámasztására hivatkozott bizonyítékok nem hitelt érdemlők.

69 Az SGL másodszor azt állítja, hogy téves a határozat (57) preambulumbekezdésében foglalt megállapítás, miszerint a kartell európai csoportja „1999”‑től ismét találkozott. Úgy véli, nem zárható ki, hogy e hiba negatív hatásokkal járt a bírsága összegének megállapítására. Továbbá a határozat (124) preambulumbekezdésében a Bizottság azt állítja, hogy bizonyos ténykörülmények lehetővé teszik annak megállapítását, hogy a jogsértés 2001‑ben még mindig nem ért véget. Az SGL azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság pervezető intézkedés keretében vizsgálja meg, hogy a határozat elfogadása érdekében a téves 1999‑es számot küldték‑e meg a Bizottság tagjai testületének.

70 Az SGL által felhozott jogalap első részét illetően emlékeztetni kell az SGL által a Bizottság megállapításaira válaszolva megfogalmazott észrevételek időrendjére és pontos tartalmára.

71 Először is az SGL a Bizottság tájékoztatáskérésére válaszolva nyilatkozta azt az 1999. június 8‑i memorandumában, hogy a legjelentősebb grafitelektróda‑gyártók, köztük az SGL és az UCAR, az 1992‑tól „1998‑ig” tartó években a verseny területén összehangolták magatartásaikat. Ezt követően felsorolta a kartell keretében tartott találkozókat. Az 1997 júniusát követő találkozókat illetően egy‑egy mondatban említette a 1997 júliusában Malajziában, 1997 novemberében Hongkongban és 1998 februárjában Bangkokban tartott találkozót, kiemelve, hogy e találkozókat konkrétan ázsiai témákban tartották.

72 Másodszor a 2000. január 24‑i kifogásközlés megállapította, hogy az SGL terhére rótt jogsértés 1998 márciusáig tartott, kifejtve egyrészről, hogy a hongkongi és a bangkoki találkozó tárgya a CMS valamennyi régióra és valamennyi piacra vonatkozó értékesítési mennyiségeit tartalmazó táblázatok naprakésszé tétele volt, másrészről pedig, hogy az SGL és az UCAR tájékoztatta a kartell japán tagjait az Európában alkalmazott új árakról (78. és 79. pont). A kifogásközlés szerint az SGL és az UCAR közötti kétoldalú kapcsolatok ezenkívül legalább 1998 márciusáig fennálltak (80. pont). E megállítások többsége az UCAR európai értékesítéseiért felelős korábbi igazgatója, […] nyilatkozatán alapult. Végül a kifogásközlésben hosszú lista tartalmazza a bizonyítékként felhasznált, mellékelt dokumentumokat, köztük […] nyilatkozatát.

73 Harmadszor az SGL a kifogásközlésre adott 2000. április 4‑i válaszában, miután megerősítette, hogy a kifogásközlés alapjául vett tényállást alapjában („grundsätzlich”) nem vitatja, az 1999. június 8‑i memorandumra való utalásra szorítkozott, és hallgatott a kifogásközlésben foglalt, a jogsértés vitatott időszakára vonatkozó új megállapításokról és okirati bizonyítékokról. Különösen nem vitatta […] nyilatkozatát, noha az SGL betekinthetett e nyilatkozatba.

74 Az Elsőfokú Bíróság előtt az SGL semmi lényegeset nem fűzött a pert megelőző érveléséhez. Annak állítására szorítkozott, hogy […] nyilatkozatát kifejezetten a kidolgozásakor fennálló körülmények fényében kell értékelni. E megjegyzés a Bizottság által megállapított azon tényre vonatkozik, hogy az UCAR a […]‑nak való felmondás után a felmondással kapcsolatban ez utóbbi által kezdeményezett jogvita bármilyen, egyezség útján történő rendezését azon feltételtől tette függővé, hogy […] a vizsgálat keretében kész együttműködni a Bizottsággal.

75 Azonban […] kiegészítő nyilatkozatának (supplemental statement) szövege, amelyre a Bizottság elsősorban támaszkodott, semmi olyat nem tartalmaz, ami igazolhatná az SGL által előadott gyanúkat: az abban említett tények konkrétak, és nem tartalmaznak ellentmondásokat; […] a kartell többi tagja több képviselőjének nevére utal, köztük […]‑re az SGL‑től és […]‑re az UCAR‑tól, így a nyilatkozatainak hitelességét meg lehetett volna vizsgálni e személyek tanúként való meghallgatása útján. Az SGL azonban nem kérte az idézésüket; a közigazgatási eljárásban nem fordult a Bizottsághoz annak érdekében sem, hogy például a korábbi értékesítési igazgatója […] által tett ellennyilatkozatokat közöljön vele. Végül […] nyilatkozatából – amelyet az UCAR kérésére szintén megküldtek a Bizottságnak – kitűnik, hogy nyilatkozataival egyáltalán nem célozta azt, hogy a kartell többi tagjának kárára az UCAR ártatlanságát bizonyítsa annak érdekében, hogy elérje az UCAR‑ral való jogvitájának előnyös rendezését. […] ugyanis megjegyzi, hogy jogsértő cselekményeiről a vállalkozásban a feletteseinek tudomása volt, és azokat ez utóbbiak jóváhagyták.

76 Ebből következik, hogy az SGL nem tudta bizonyítani jogilag megkövetelt módon, hogy a jogsértésben az 1997 júniusától 1998 márciusáig terjedő időszakban való részvételét illetően a Bizottság által tett ténybeli megállapítások (a határozat (91)–(93) preambulumbekezdése) tévesek. Ennélfogva a jogalap első részét el kell utasítani.

77 A határozat (57) preambulumbekezdése ellen felhozott második részt illetően a Bizottság elismerte, hogy a határozatnak a közölt német változatában szereplő mondat, amely szerint a kartell keretében az európai csoport találkozóira „1999‑től” került sor, nyomdahibának minősül. Márpedig e hiba egyértelmű jellege egyrészről a határozat angol változatával – amely (a német szövegen kívül) a másik hiteles nyelvű szöveg – való összehasonlításból következik, amely helyesen „1992”‑t említi. Másrészről az (57) preambulumbekezdés német változata (a téves 1999‑es dátummal) önmagában érthetetlen: az UCAR szerint ugyanis a kérdéses találkozókkal „körülbelül egy év múlva” (azaz 2000‑ben, ha a hibás szöveg logikáját követjük) felhagytak, mivel az európai gyártók az UCAR szerint úgy vélték, hogy az „1993”‑as év folyamán már nem szükséges találkozni. E mondatnak nyilvánvalóan csak akkor van értelme, ha a referenciaév 1992.

78 Végül és főleg a határozat 1. cikke, valamint (3), (114) és (155) preambulumbekezdése az SGL által elkövetett jogsértés végeként egyértelműen 1998 márciusát jelöli meg. E megállapításnak nem mond ellent a határozat (124) preambulumbekezdése, amely szerint a jogsértés esetleg még 2001‑ben sem szűnt meg. E szövegrészlet ugyanis, távol attól, hogy módosítsa a jogsértés időtartamára vonatkozó ténybeli megállapításokat, csak igazolja a határozat rendelkező részének 2. cikkét, amely óvintézkedésként elrendeli, hogy az érintett vállalkozások haladéktalanul szüntessék meg a szóban forgó jogsértéseket, amennyiben még nem tették volna meg.

79 Nyilvánvaló jellege miatt a gépelési hiba nem sérthette az SGL érdekeit a bírságának megállapítását illetően: a határozatnak a bírságok megállapítására vonatkozó részében foglalt, „A jogsértés időtartama” című fejezet az SGL, az UCAR, a Tokai, a Nippon és a SEC által elkövetett jogsértés végeként „1998 februárját/márciusát” jelöli meg (a (155) preambulumbekezdés).

80 Következésképpen az ilyen hiba nem igazolhatja az SGL által elkövetett jogsértés időtartamára vonatkozó ténybeli megállapítások megsemmisítését. E körülmények között nem kell elrendelni az SGL által javasolt pervezető intézkedést.

81 Az SGL által felhozott jogalapot tehát mindkét részében el kell utasítani.

d) A T‑244/01. sz. ügyben arra alapított jogalapokról, hogy lényeges eljárási szabályok sérültek, mivel nincs elegendő bizonyíték arra, hogy a Nippon az 1992 májusától 1993 márciusáig terjedő időszakban részt vett a jogsértésben, és hogy az indokolási kötelezettséget e kérdésben megsértették

A felek érvei

82 A határozat 1. cikkének részleges megsemmisítése iránti kérelmeinek alátámasztására a Nippon előadja, hogy a Bizottságon van a bizonyítási teher, amikor olyan határozatot hoz, amelyben valamely vállalkozást a közösségi jog rendelkezéseinek megsértésével vádol. A jelen ügyben a határozatban foglalt azon megállapítást, miszerint a Nippon 1992 májusa és 1993 márciusa között részt vett a jogsértésben, nem támasztják alá elegendő és meggyőző bizonyítékok. Amennyiben ugyanis a Bizottság azt állítja, hogy a Nippon részt vett az ezen időszakban tartott találkozókon, állítása nem bizonyított. A Bizottság a vádját teljes mértékben a Nippon egyes versenytársai (az SDK, az UCAR és az SGL) által kizárólag annak érdekében tett nyilatkozatokra alapítja, hogy hasznot húzzanak az engedékenységi közlemény alkalmazásából. E körülmények között a Bizottság nem jogosult arra, hogy bármilyen bizonyító erőt tulajdonítson e nyilatkozatoknak, amelyek megbízhatósága korlátozott.

83 A „vezetők” 1992. május 21‑én Londonban tartott első találkozóját illetően a Nippon előadja, hogy a határozatban foglalt azon megállapítást, miszerint a Tokai képviselte a felperes érdekeit, semmilyen bizonyíték nem támasztja alá. Márpedig a Ciment‑ítéletben (a fenti 39. pont, 2773–2782. pont) az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a Bizottság, mivel nem bizonyította, hogy a fél utasításokat adott a találkozón való képviselete érdekében, nem vonta le megalapozottan azon következtetést, hogy e fél ténylegesen jelen volt, vagy képviselve volt, és hozzájárult az e találkozón kötött megállapodáshoz. A felperes szerint az ilyen érvelés a jelen ügyben is érvényes. Különösen a Bizottság nem szolgál azt alátámasztó bizonyítékkal, hogy a felperes ténylegesen utasítást adott a Tokainak arra, hogy őt e találkozón képviselje.

84 Amennyiben a Bizottság az SDK azon találkozóra vonatkozó nyilatkozatára hivatkozik, amelyet nyilvánvalóan az 1992. május 21‑i találkozó előtti előzetes kapcsolatok keretében tartottak, a Nippon nem érti, hogy a kartell létrehozása előtt tartott találkozóra való utalás hogyan bizonyíthatja esetleg a Bizottság állítását. Ami az SGL által tett nyilatkozatot illeti, azt mindenféle árnyalás nélkül, általánosan fogalmazták meg, és abban az SGL általánosan elismeri, hogy saját maga 1992‑től 1998‑ig részt vett a hivatkozott jogsértésben. E nyilatkozat nem értelmezhető úgy, hogy a Nipponnak a vitatott időszakban tartott különböző találkozókon való részvételére vonatkozik. Abban nincs megemlítve az sem, hogy a felperes érdekeit a Tokai képviselte.

85 A Nippon hozzáteszi, hogy az UCAR által tett homályos nyilatkozatok, amelyek szerint „egyes japán versenytársak” és „több japán versenytárs” jelen volt az említett találkozón, nem szolgálhatnak alapul a Bizottság azon állításához, miszerint éppen a Nippont képviselte az e találkozón jelen lévő egyik konkrét vállalkozás.

86 Az 1992. május 25‑i és szeptember 19‑i „munkatalálkozókat” illetően a Nippon azt állítja, hogy a Bizottságnak a Nippon e találkozókon való jelenlétére vonatkozó megállapításai teljes mértékben a felperes versenytársai által tett homályos és nem koherens nyilatkozatokon alapulnak. A Bizottság a határozatban e tekintetben semmilyen ténybeli vagy okirati bizonyítékkal nem szolgál.

87 Ami közelebbről az 1992. május 25‑én Zürichben tartott találkozót illeti, a Nippon állítólagos jelenléte az SDK egyetlen nyilatkozatán alapul, amelyben az SDK azt állítja, hogy „a Nippon képviselői” jelen voltak a találkozón, anélkül hogy megjelölné, valójában ki képviselte őt ez alkalommal. Az SDK a többi társaságra vonatkozó nyilatkozataiban azonban részletezi ezen információt. Ami az UCAR nyilatkozatát illeti, az egyáltalán nem említi a zürichi találkozót. Az SGL nyilatkozata pedig nem említi a Nippon e találkozón való jelenlétét.

88 Ami az 1992. szeptember 19‑én Luganóban tartott találkozót illeti, a Nippon állítólagos jelenléte szintén teljes mértékben az SGL által tett egyetlen nyilatkozaton alapul. E nyilatkozat ellentmondásban van az SDK és az UCAR nyilatkozataival, amelyek a luganói találkozót nem említik.

89 Amennyiben a határozat azt állítja, hogy a Nippon által benyújtott útiköltségszámlák a kérdéses találkozókon való jelenlétét bizonyítják (a (48) preambulumbekezdés), a Nippon emlékeztet arra, hogy e számlákat a 17. rendelet 11. cikke szerinti hivatalos tájékoztatáskérést követően küldte meg a Bizottságnak. A Bizottság azonban nem rendelkezik hatáskörrel arra, hogy a Közösség területén kívül szerezzen be információkat. Ennélfogva ezen információkat jogellenesen szerezték be, és nem szolgálhatnak bizonyítékul annak megállapításához, hogy a Nippon az állítólagos jogsértésben részt vett. Mindenesetre a jelen ügyben a Nipponhoz intézett tájékoztatáskérés nem teljesíti a 17. rendeletben előírt követelményeket, mivel a Bizottság nem említette a 15. cikk (1) bekezdésének b) pontjában foglalt szankciókat, ahogyan ezt a 17. rendelet 11. cikkének (3) bekezdése megköveteli. Végül a kérdéses útiköltségszámlák nem bizonyítják, hogy a Nippon részt vett az 1992 májusa és 1993 márciusa között tartott találkozókon.

90 A Nippon azt állítja, hogy a Bizottsággal folytatott levélváltás során sosem ismerte el az 1992 májusától 1993 márciusáig terjedő időszakban szervezett valamely találkozón való jelenlétét. E tekintetben hangsúlyozza, hogy a kifogásközlésre válaszolva megfogalmazott 2000. március 30‑i és május 17‑i leveleit az 1998. december 18‑i levelével összefüggésben kell értelmezni.

91 Ez utóbbi levélben a Nippon a Bizottság azon tájékoztatáskérésére válaszolt, amelyben a Bizottság azt kívánta megtudni, a Nippon részt vett‑e a kartell által szervezett találkozókon. A válasz a Bizottság által megjelölt minden egyes időszak tekintetében egyértelmű és részletes volt. Márpedig a Nippon nem említett semmilyen, az 1992 májusától 1993 márciusáig terjedő időszakban tartott találkozót, noha a Bizottság kifejezetten ezen időszakot vizsgálta.

92 A Nippon elismeri, hogy a 2000. március 30‑i levelében elismerte, hogy alkalmazottai vagy vezetői „többször” is részt vettek a versenytársak között tartott nemzetközi találkozókon, és kijelentette, hogy nem fogja vitatni a találkozókon való részvételét. Ezen általános jellegű kijelentés azonban nem értelmezhető úgy, hogy magában foglalja a Nippon arra vonatkozó vallomását, hogy részt vett valamennyi találkozón, és különösen az éppen a 1992 májusa és 1993 márciusa közötti időszakban tartott találkozókon.

93 Az ezt követő 2000. május 17‑i levelében a Nippon kifejtette, hogy „lényegében” nem vitatja a kifogásközlésben hivatkozott tényállást. E levél nem foglalja magában azt, hogy a Nippon valamennyi találkozón részt vett. Épp ellenkezőleg, kifejezetten az 1998. december 18‑i levelére utal, tehát megismétli, hogy a Nippon csak néhány találkozón vett részt.

94 A Nippon hozzáteszi, hogy a határozat e kérdésben nincs megfelelően megindokolva. Ugyanis, még ha feltételezzük is, hogy az ezen időszakban való részvétele bizonyított, a Bizottság nem fejtette ki, hogy milyen okból igazolt a bírság alapösszegének növelése, tekintettel azon tényre, hogy a felperesre kiszabott bírságot a jogsértésnek a Bizottság vizsgálatát követően való állítólagos folytatása miatt is megnövelték. A határozat nem ad magyarázatot e kettős növelésre.

95 Ami a Bizottság azon kérelmét illeti, hogy az Elsőfokú Bíróság növelje meg a felperesre kiszabott bírság összegét, a felperes úgy véli, hogy nem megfelelő és megalapozatlan kérelemről van szó.

96 A Bizottság hangsúlyozza, hogy keresetlevelének az Elsőfokú Bírósághoz való benyújtása előtt a Nippon sosem vitatta az 1992 májusa 1993 márciusa között szervezett találkozókon való részvételét. Épp ellenkezőleg, az engedékenységi közlemény alapján való bírságcsökkentés érdekében arra hivatkozott, hogy nem vitatja a Bizottság állításainak alapjául szolgáló tényállást. Mindenesetre az SDK és az SGL nyilatkozatai bizonyítják a Nipponnak a kérdéses találkozókon való részvételét.

97 A Bizottság elismeri, hogy nem rendelkezik a Nippontól származó, a kérdéses időszakra vonatkozó útiköltségszámlákkal. A fent említett bizonyítékokra tekintettel azonban nem volt szükséges e számlákat figyelembe venni.

98 Végül a Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság korlátlan felülvizsgálati jogkörében eljárva növelje meg a Nipponra kiszabott bírságot. A kifogásközlésre adott válaszával ellentétben ugyanis a Nippon most vitatja a részvételének időtartamára vonatkozó megállapításokat. A Bizottság szerint a bírság növelésének meg kell egyeznie legalább azon 10%‑os csökkentéssel, amelyet az engedékenységi közlemény alapján a Nipponnak nyújtottak.

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

99 Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a határozatban (a (113) preambulumbekezdés) a Bizottság a versenyszabályok tekintetében való értékelését, valamint a bírságok kiszámításakor figyelembe vett időtartamot az 1992 májusától kezdődő időszakra korlátozta, amikor is Londonban a „vezetők” első találkozóját tartották, amely során elfogadták a piac felosztását szabályozó alapelveket. A Bizottság szerint nem számít, hogy a Nippon e találkozón nem vett részt, mivel a Tokai képviselte őt, és maga is jelen volt az első „munkatalálkozón”, amelyre csak négy nappal később került sor.

100 A jelen jogalap terjedelmének e megállapítás tekintetében való értékelésekor ismételten a közigazgatási eljárás különböző szakaszainak időrendjére kell emlékeztetni, és elemezni kell egyrészről a Bizottság által benyújtott dokumentumok, másrészről pedig a Nippon által tett nyilatkozatok tartalmát.

101 E tekintetben először is ki kell emelni, hogy a Bizottság tájékoztatáskérésére válaszolva a Nippon az 1998. december 18‑i levélben információkkal szolgált vezérigazgatójának, […]‑nek és néhány más vezetőjének utazásairól. Igaz, hogy e levél nem említ semmilyen, a vitatott időszakban történt kiküldetést.

102 Másodszor a 2000. január 24‑i kifogásközlés az SGL, az SDK és az UCAR nyilatkozataira utalva a 36., 37., 39., 40. és 101. pontjában kifejti, hogy:

– a „vezetők” 1992. május 21‑én Londonban tartott első találkozóján az SGL, az UCAR, a Mitsubishi, az SDK és a Tokai vett részt, miközben „ez utóbbi a Nippon és a SEC érdekeit is képviselte”, és e találkozón lefektették a kartell alapvető szabályait;

– e találkozót szinte közvetlenül követte az 1992. május 25‑én Zürichben tartott „munkatalálkozó”, amelyen részt vett a kifogásközlés valamennyi címzett vállalkozásának képviselője, ideértve a Nippont is, és amely során régiónként (Távol‑Kelet, Közel‑Kelet és Afrika, Nyugat‑Európa, Kelet‑Európa, Latin‑Amerika és Észak‑Amerika) megvizsgálták a grafitelektródák világpiacát, és piaci részesedéseket osztottak ki;

– a Nippon és a SEC nem hivatkozhat arra, hogy nem volt jelen az 1992. május 21‑i találkozón, mivel a Tokai útján mindketten képviseltették magukat, és maguk is részt vettek az első „munkatalálkozón”, amelyre már négy nappal később sor került;

– 1992. szeptember 19‑én Luganóban „japán gyártók jelenlétében” második „munkatalálkozót” tartottak, amelyen egyrészről közölték e gyártókkal az európai piacra vonatkozó minimumárakat, másrészről pedig mindegyik régióra értékesítési mennyiségeket, valamint kvótákat állapítottak meg.

103 Harmadszor a Nippon a kifogásközlésre adott válaszát 2000. március 30‑án fogalmazta meg, anélkül hogy a Bizottság vizsgálati irataiba betekintett volna, noha a Bizottság 2000. február 14. és 23. között betekintést nyújtott ezen iratokba (a határozat (38) preambulumbekezdése); a Nippon nem vett részt a Bizottság által 2000. május 25‑én szervezett meghallgatáson sem (a határozat (40) preambulumbekezdése). E válaszban a Nippon elismeri, hogy képviselői „többször” is részt vettek a versenytársak között tartott nemzetközi találkozókon, és kijelenti, hogy „[a kartell] kezdeti szakaszát illetően” nem vett részt minden egyes találkozón, noha felkérték erre. Ezt követően „a kifogásközlésre tekintettel” hangsúlyozza, hogy „a tényeket illetően nem vitatja a találkozókon való részvételét”, és felajánlja, hogy a lehető legnagyobb mértékben együttműködik a Bizottsággal.

104 Negyedszer az ezt követő 2000. május 17‑i levél, amelyben a Nippon az engedékenységi közlemény alkalmazását kéri, a 2000. március 30‑i válasz 6. pontjára utalva emlékeztet arra, hogy a Nippon „lényegében nem vitatja a kifogásközlésben megállapított tényállást”. A Bizottsággal teljes mértékben való együttműködésére példaként különösen az 1998. december 18‑i levelére hivatkozik, kiemelve, hogy az felsorolja az összes olyan találkozót, amelyen a képviselői részt vettek. Végül kifejezetten megjegyzi, hogy 1998 februárját követően véget vetett a jogsértésnek.

105 A fentebb összefoglalt dokumentumok nem támasztják alá a Nippon által képviselt álláspontot. Ugyanis, noha igaz, hogy a Nippon saját kezdeményezésére nem állította (az 1998. december 18‑i levél), hogy részt vett a releváns időszakban szervezett találkozókon, az ezt követő kifogásközlés igen konkrét utalásokat tartalmazott az e találkozókon való részvételére, illetve a Tokai által való képviseletére vonatkozóan, hozzátéve azt is, hogy ezen alkalmakkor a kartell működése szempontjából döntő jelentőségű kérdéseket vitattak meg. Ezen utalásokat a Nipponon kívüli más vállalkozások nyilatkozataira alapították. A Nipponnak tehát a kifogásközlés olvasásakor ésszerűen azon következtetésre kellett jutnia, hogy a Bizottság e nyilatkozatoknak nagyobb jelentőséget és hitelességet tulajdonít, mint a Nippon 1998. december 18‑i levelének.

106 E körülmények között, ha a Nippon nem ismerte el sem a releváns időszakban szervezett találkozókon való részvételére, illetve képviseletére vonatkozóan a kifogásközlésben szereplő állításokat, sem az SGL, az SDK és az UCAR azon nyilatkozatainak jelentőségét és bizonyító erejét, amelyekre a Bizottság az állításait alapozta, azokat vitatnia kellett volna a kifogásközlésre való válaszában. Kizárólag az ilyen, már a közigazgatási eljárás e szakaszában előterjesztett konkrét vitatás tette volna lehetővé, hogy a Bizottság elmélyítse vizsgálatát, és megkíséreljen további bizonyítékokat beszerezni.

107 Márpedig a Nippon 2000. március 30‑i és május 17‑i levele nem tartalmazza a fent említett állítások és nyilatkozatok semmilyen kifejezett vitatását. Épp ellenkezőleg, a Nippon a bírság csökkentése reményében együttműködési szándékát hangsúlyozza, és kijelenti, hogy nem vitatja a kifogásközlésben megállapított tényállást. A jogsértés időtartamára vonatkozó egyetlen konkrét megjegyzés a végső szakaszra, azaz az összes jogsértő tevékenység 1998 februárját követően való abbahagyására vonatkozik. Ezen összefüggésbe helyezve a Bizottság a jogsértés első tíz hónapjára vonatkozó vitatás hiányát – azzal együtt, hogy a Nippon nem tekintett be a Bizottság vizsgálati irataiba, és nem volt jelen a Bizottság által szervezett meghallgatáson – ésszerűen úgy értelmezhette, hogy a Nippon a Bizottság számára felajánlott együttműködése keretében meg kívánja könnyíteni a Bizottságnak a jogsértés időtartama megállapítására vonatkozó feladatát azáltal, hogy elismeri a jogsértés kezdetére vonatkozó megállapításokat, és csak a jogsértés végét illetően tesz pontosításokat.

108 Azon kérdést illetően, hogy a Nippon ezen együttműködésétől elállhat‑e, és az Elsőfokú Bíróság előtt érvelhet‑e úgy, hogy 1992 májusa és 1993 márciusa között nem vett részt a jogsértésben, emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a kérdéses vállalkozás kifejezett beismerése hiányában a Bizottságnak meg kell állapítania a tényállást, és a vállalkozás a peres eljárás keretében valamennyi számára hasznosnak tűnő védekezési jogalapot szabadon előterjesztheti (a Bíróság C‑297/98. P. sz., SCA Holding kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑10101. o.] 37. pontja). Ebből a contrario azon következtetést lehet levonni, hogy nem ez a helyzet a tényállásnak a kérdéses vállalkozás általi kifejezett, egyértelmű és pontos elismerése esetén: amikor ez utóbbi a közigazgatási eljárás keretében kifejezetten elismerte a Bizottság által a kifogásközlésben terhére rótt tényállást, e tényállást bizonyítottnak kell tekinteni, és a vállalkozás főszabály szerint többé nem vitathatja azt az Elsőfokú Bíróság előtti peres eljárás keretében.

109 A jelen ügyben azonban a Bizottság a Nipponnak a kifogásolt kartellben 1992 májusa és 1993 márciusa között való részvételét nem a Nippon egyértelmű és pontos, kifejezetten ezen időszakra vonatkozó nyilatkozata, hanem számos tényező, úgymint a közigazgatási eljárásban a Bizottsággal szembeni objektív magatartása és inkább általános jellegű, vitatást nem tartalmazó nyilatkozatai alapján állapította meg. E körülmények között nem lehet megakadályozni, hogy a Nippon az Elsőfokú Bíróság előtt úgy érveljen, hogy e számos tényezőt tévesen értelmezték úgy, hogy azok bizonyítják a fent említett időszakban a kartellben való részvételét.

110 E késedelmes vitatás azonban érdemben nem helytálló. Ahogyan ugyanis fent megállapításra került, a Bizottság megalapozottan vélte úgy, hogy a Nippon, amikor szembe találta magát a kifogásközlésben bemutatott bizonyítékokkal, nem vitatta a releváns időszakban a kartellben való részvételét. Következésképpen a Bizottság az Elsőfokú Bíróság előtt arra szorítkozhatott, hogy egyrészről emlékeztessen a Nipponnak a közigazgatási eljárásban tanúsított magatartására, másrészről pedig az említett bizonyítékokra, azaz különösen az SGL, az SDK és az UCAR nyilatkozataira. Márpedig e nyilatkozatok – amelyeket a Bizottság az Elsőfokú Bíróság írásbeli kérdésére válaszolva összefoglalt változatban nyújtott be – jogilag megkövetelt módon lehetővé teszik annak bizonyítását, hogy a Nippon a releváns időszakban részt vett a kartellben.

111 Ebből következik, hogy a Bizottság mentesült azon kötelezettség alól, hogy az Elsőfokú Bíróság előtt újból bizonyítékokat szolgáltasson, és a Nippon által a fent említett bizonyítékok megkérdőjelezése érdekében először az Elsőfokú Bíróság előtt előadott érvekkel kapcsolatban nem kellett kifejtenie álláspontját. Különösen a Nipponnak az útiköltségszámláira vonatkozó érvelését lehetett irrelevánsnak tekinteni. A Bizottságnak a jogsértő tényállás megállapítására vonatkozó feladatát, amelyet a közigazgatási eljárásban megkönnyített a Nippon magatartása és nyilatkozatai, objektíve tehát nem nehezítette meg a Nippon általi későbbi vitatás az Elsőfokú Bíróság előtt.

112 Nem hagyható azonban figyelmen kívül, hogy a Bizottság mindazon várakozás ellenére, amelyet ésszerűen a Nipponnak a közigazgatási eljárásban való objektív együttműködésére alapozhatott, köteles volt kidolgozni és az Elsőfokú Bíróság előtt előadni védekezését kifejezetten azon jogsértő tényállás vitatása vonatkozásában, amellyel kapcsolatban alappal hitte, hogy azt a Nippon többé nem kérdőjelezi meg. E körülmények között az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy a 17. rendelet 17. cikkében ráruházott korlátlan felülvizsgálati jogkörében eljárva a Nipponra kiszabott bírságot 2 százalékponttal növelnie kell (lásd a lenti 457. pontot).

113 E megállapítás nem sérti az Elsőfokú Bíróság T‑354/94. sz., Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben 2002. február 28‑án hozott ítéletének (EBHT 2002., II‑843. o.) 85. pontját. Ezen ítéletben az Elsőfokú Bíróság, miután a Bíróság az ügyet fellebbezési eljárásban visszautalta elé, úgy ítélte meg, hogy annak a kockázata, hogy az együttműködése ellenében a bírság összegének csökkentésében részesülő vállalkozás később megsemmisítés iránti keresetet terjeszt elő a versenyszabályok megsértése miatt őt szankcionáló határozat ellen, és az Elsőfokú Bíróság vagy a Bíróság előtt pernyertes lesz, a Szerződésben biztosított jogorvoslati lehetőségek igénybevételének rendes következménye; ennélfogva kizárólag azon tény, hogy e vállalkozás a bírósági eljárásban pernyertes lett, nem igazolhatja a számára nyújtott csökkentés mértékének újbóli értékelését. E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy az Elsőfokú Bíróság a T‑354/94. sz., Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletében (EBHT 1998., II‑2111. o.), amely fellebbezés tárgyát képezte, nem vizsgálta, hogy a vállalkozás együttműködése alapján nyújtott bírságcsökkentés megfelelő‑e, vagy sem, továbbá a Bíróság ezen ítéletet részben hatályon kívül helyező, C‑286/98. P. sz., Stora Kopparbergs Bergslags kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítélete (EBHT 2000., I‑9925. o.) sem foglalkozott az említett bírságcsökkentés problematikájával. E sajátos eljárási helyzetre figyelemmel azon tény, hogy az Elsőfokú Bíróság a fent említett 2002. február 28‑i ítéletben megtagadta „a nyújtott […] csökkentés mértékének újbóli értékelését”, nem értelmezhető úgy, hogy az Elsőfokú Bíróság korlátlan felülvizsgálati jogkörében eljárva semmilyen körülmények között nem emelheti az olyan vállalkozásra kiszabott bírság összegét, amely – miután bírságcsökkentésben részesült, mert a közigazgatási eljárásban nem vitatta a Bizottság által megállapított tényállást – először az Elsőfokú Bíróság előtt kérdőjelezi meg ugyanezen tényállás helyességét.

114 Amennyiben a Nippon továbbá úgy érvel, hogy a határozat (48) preambulumbekezdése tévesen állítja, hogy útiköltségszámlái bizonyítják a „vezetők” találkozóin és a „munkatalálkozókon” való részvételét, elegendő az említett preambulumbekezdés szövegére emlékeztetni, amely szerint a Tokai, a Nippon és a SEC képviselőinek az említett találkozókon való részvételét „vagy elismerik ez utóbbiak, vagy pedig a költségszámláik bizonyítják”. Tekintettel azon körülményre, hogy a Nippon objektíve elismerte, hogy annak teljes időtartama alatt részt vett a kartellben, e szövegrészlet nem értelmezhető úgy, hogy a Bizottság éppen a Nippon társaság esetében kizárólag annak útiköltségszámláira kívánta alapozni azt, hogy e társaság pontosan 1992 májusa 1993 márciusa között részt vett a jogsértésben.

115 Végül az indokolási kötelezettség megsértésére alapított kifogás nem irányul sem a határozat egésze, sem pedig a fent említett részvételi időszakra vonatkozó ténybeli megállapítás ellen. Kizárólag a Nipponra kiszabott bírság alapösszegének 55%‑os növelésére vonatkozik. Következésképpen, még ha feltételezzük is e kifogás megalapozottságát, az nem járna a határozat egészének vagy a kérdéses ténybeli megállapításnak a megsemmisítésével, hanem kizárólag a határozat módosításával, amennyiben az 55%‑os növelésről rendelkezik.

116 A fentiekből következik, hogy az arra alapított jogalapokat, hogy lényeges eljárási szabályok sérültek, mivel nincs elegendő bizonyíték arra, hogy a Nippon az 1992 májusától 1993 márciusáig terjedő időszakban részt vett a jogsértésben, és hogy az indokolási kötelezettséget megsértették, el kell utasítani.

117 A jogalapok első csoportjának vizsgálatából kitűnik, hogy a felperesek által felhozott egyetlen elem sem igazolja a határozat egészének vagy az abban foglalt ténybeli megállapításoknak a megsemmisítését. Következésképpen valamennyi, a határozat teljes megsemmisítése vagy 1. cikkének részleges megsemmisítése iránti kérelmet el kell utasítani.

118 A bírságok megállapításával szemben előterjesztett kérelmek és felhozott jogalapok ezt követő vizsgálata ennélfogva az említett ténybeli megállapítások összességére figyelemmel lesz.

B – A határozat 3. cikkének megsemmisítése vagy a kiszabott bírságok csökkentése iránti kérelmekről

1. A szankciók halmozásának tilalmára vonatkozó elv megsértésére és a Bizottságnak a korábban kiszabott bírságok figyelembevételére vonatkozó kötelezettségére, valamint az indokolási kötelezettség e kérdésben való megsértésére alapított jogalapokról

a) A felek érvei

119 A C/G kivételével valamennyi felperes úgy érvel, hogy a Bizottság, mivel megtagadta az Egyesült Államokban és Kanadában már kiszabott bírságok, valamint az ezen országokban már megfizetett büntető kártérítés összegének a határozatban megállapított bírságokból történő levonását, megsértette az ugyanazon jogsértés miatti szankciók halmozását tiltó szabályt. E szabály a Közösség alkotmányos jogában lefektetett méltányosság és arányosság elvén alapul; e szabályt megerősítette az Európai Unió Nizzában, 2000. december 7‑én ünnepélyesen kihirdetett Alapjogi Chartájának (HL 2000 C 364., 1. o.) 50. cikke, valamint a Benelux Gazdasági Unió államai, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Francia Köztársaság kormányai között a közös határaikon történő ellenőrzések fokozatos megszüntetéséről szóló, 1985. június 14‑i Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló, Schengenben (Luxemburg), 1990. június 19‑én aláírt egyezmény (HL 2000 L 239., 19. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 2. kötet, 9. o. ) 54–58. cikke is. A ne bis in idem elvét szintén lefekteti az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4‑én aláírt európai egyezmény (EJEE) 7. jegyzőkönyvének 4. cikke, amelyet az Emberi Jogok Európai Bírósága többek között a Fischer kontra Ausztria ügyben 2001. május 29‑én hozott ítéletében értelmezett.

120 Ahogyan a Bíróság 7/72. sz., Boehringer kontra Bizottság ügyben 1972. december 14‑én hozott ítéletéből (EBHT 1972., 1281. o.) következik, a Bizottság köteles beszámítani a valamely harmadik állam hatóságai által kiszabott szankciót, ha az egyrészről a Bizottság, másrészről pedig az e hatóságok által a felperes vállalkozás terhére megállapított tényállás azonos. A jelen ügyben pontosan ez a helyzet, mivel az említett 1972. december 14‑én hozott ítélet alapjául szolgáló üggyel ellentétben az amerikai és kanadai hatóságok által szankcionált kartell célját, helyét és időtartamát tekintve ugyanaz volt, mint amelyet a Bizottság szankcionált.

121 Ezenkívül a beszámítás elvének figyelmen kívül hagyása sérti a Bíróság 14/68. sz., Walt Wilhelm és társai ügyben 1969. február 13‑án hozott ítéletének (EBHT 1969., 1. o.) 11. pontját, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑149/89. sz., Sotralentz kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének (EBHT 1995., II‑1127. o.) 29. pontját és a T‑305/94–T‑307/94., T‑313/94–T‑316/94., T‑318/94., T‑325/94., T‑328/94., T‑329/94. és T‑335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1999. április 20‑án hozott ítéletének (EBHT 1999., II‑931. o.) 96. pontját, amely szerint a méltányosság általános követelménye magában foglalja, hogy a Bizottság a bírság összegének megállapításakor köteles figyelembe venni az ugyanazon vállalkozásra ugyanazon cselekmény miatt már kiszabott szankciókat.

122 Ezzel összefüggésben az SGL vitatja a határozatban foglalt értékelést, amely szerint az Egyesült Államokban és Kanadában kiszabott bírságok a kartell versenyellenes hatásait kizárólag e joghatósági területekre nézve vették figyelembe (a határozat (179) és (180) preambulumbekezdése). Annak bizonyítása érdekében, hogy az Egyesült Államokban és Európában ugyanazon tényállást szankcionálták, az SGL a határozatban tett megállapításokra hivatkozik. Így a határozat (14), (17), (18), (71)–(73), (106) és (149) preambulumbekezdése azt mutatja, hogy a Bizottság általánosan elismerte, hogy a jogsértések olyan világméretű, átfogó terven alapuló megállapodásokban álltak, amelyekben az érintett vállalkozások részt vettek. A Bizottság nem állította, hogy azon tényállást, amely miatt bírságot szabott ki, az Egyesült Államokban már szankcionált tényállástól elkülönülő események alkotják. Ami azon kifogásolt cselekményt illeti, amely miatt a felperesre az Egyesült Államokban szankciót szabtak ki, a bíróság által jóváhagyott ügylet (plea agreement) szerint az érintett árakra és kvótákra vonatkozó megállapodások 1992 és 1997 között „az Egyesült Államokban és máshol” jöttek létre.

123 Az SGL hozzáteszi, hogy az Egyesült Államokban rá kiszabott, 135 millió USD összegű büntetőszankció már meghaladja a szankcióknak a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében előírt felső határát (a világméretű forgalom 10%‑át). Ennélfogva a Bizottság nem szabhatott volna ki rá további 80,2 millió euró összegű szankciót.

124 Az SGL hangsúlyozza továbbá, hogy a Bizottság, mivel egyáltalán nem számította be a más országokban már kiszabott szankciókat, figyelmen kívül hagyta a Versenypolitikai Főigazgatóság korábbi főigazgatójának, Alexander Schaubnak a kijelentését, aki az 1998. december 1‑jei megbeszélésen megígérte, hogy a Bizottság a bírság kiszámítása során figyelembe veszi majd az Egyesült Államokban kiszabott szankciókat.

125 A felperesek ezenkívül úgy vélik, hogy a Bizottság megsértette a szankciók halmozása tilalmának elvét, amikor az Egyesült Államokban és Kanadában elért forgalmat is magában foglaló világméretű forgalmukat vette figyelembe. E forgalmat ugyanis az amerikai és kanadai hatóságok a bírságaik megállapítása során már figyelembe vették. A kettős szankció elkerülése érdekében a felperesek szerint a Bizottság tehát csak a grafitelektródák európai értékesítéséből származó forgalom által jelentett részt vehette volna figyelembe.

126 A felperesek hozzáteszik, hogy a Bizottság figyelmen kívül hagyta a már kiszabott bírságok elrettentő hatását. A bírságok összegének megállapításakor ugyanis nem vette figyelembe azon tényt, hogy a felpereseket harmadik országokban már olyan mértékű bírságok és kártérítések megfizetésére kötelezték, amelyek összege elegendő ahhoz, hogy elrettentse őket a versenyjog újbóli megsértésétől. A felpereseket ennélfogva megfelelően szankcionálták.

127 Végül a Tokai és a Nippon azt kifogásolja, hogy a Bizottság e kérdésben nem indokolta meg megfelelően a határozatot. Egyrészről nem válaszolt azon érvre, amelyet a Tokai a kifogásközlésre adott válaszában a ne bis in idem elvével kapcsolatban adott elő, amely érv a bírság kiszámításához a megfelelő „területi meghatározás” szükségességét hangsúlyozta. Másrészről a Nippon szerint az indokolási kötelezettség a jelen ügyben különösen jelentős volt, mivel a Bizottság a világméretű forgalom alapján kiszámított bírságokat szabott ki, amely módszer a Bizottság határozathozatali gyakorlatában új szakaszt jelent.

128 A Bizottság lényegében kifejti, hogy a harmadik országok hatóságai által kiszabott bírságok csak a nemzeti versenyjoguk megsértését szankcionálják, és e hatóságok nem rendelkeznek hatáskörrel a közösségi versenyjog megsértésének szankcionálására. Azon körülmény, hogy különböző hatóságoknak kellett ugyanazon tényállást megvizsgálniuk, nem releváns, mivel ugyanazon cselekmény több jogrend tekintetében is jogsértést valósíthat meg.

129 A bírságok elrettentő jellegét illetően a Bizottság emlékeztet arra, hogy a bírság kiszámításának fő kritériuma a jogsértés súlya. Semmi nem enged arra következtetni, hogy a bírságokat csökkenteni kell azért, mert a felpereseket a más joghatósági területeken kiszabott szankciók már kellően elrettentették. A felpereseket azért szankcionálták, mert nem tartották tiszteletben a közösségi versenyszabályokat, amikor jogsértést követtek el Európában. A kívánt elrettentő hatás elérése érdekében e versenyszabályokat ugyanolyan komolyan kell venni, mint más joghatósági területek versenyszabályait.

b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

130 Az ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az EJEE 7. jegyzőkönyvének 4. cikkében is lefektetett ne bis in idem elve a közösségi jog olyan általános elvét képezi, amelynek a tiszteletben tartását a bíróság biztosítja (a Bíróság 18/65. és 35/65. sz., Gutmann kontra Bizottság egyesített ügyekben 1966. május 5‑én hozott ítélete [EBHT 1966., 149., 172. o.] és a C‑238/99. P., C‑244/99. P., C‑245/99. P., C‑247/99. P., C‑250/99. P–C‑252/99. P. és C‑254/99. P. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2002. október 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑8375. o, a továbbiakban: LVM‑ítélet] 59. pontja, valamint a fenti 120. pontban hivatkozott Boehringer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 3. pontja).

131 A közösségi versenyjog területén ezen elv tiltja, hogy a Bizottság újból szankciót alkalmazzon vagy eljárást folytasson valamely vállalkozással szemben olyan versenyellenes magatartás miatt, amelyért már szankcionálták, vagy amely tekintetében a Bizottság korábbi, kereset tárgyát már nem képezhető határozata kimondta, hogy nem tartozik felelősséggel.

132 Az ítélkezési gyakorlat mindazonáltal elfogadta a különböző célokat követő, két párhuzamos eljárás fennállásából eredő, közösségi és nemzeti szankciók halmozásának lehetőségét, amelynek elfogadhatósága a Közösség és a tagállamok között a kartellek területén való hatáskörmegosztás különleges rendszeréből ered. A méltányosság általános követelménye azonban magában foglalja, hogy a Bizottság a bírság összegének megállapításakor köteles figyelembe venni az ugyanazon vállalkozásra ugyanazon cselekmény miatt már kiszabott szankciókat, ha azokat valamely tagállam kartelljogának megsértéséért szabták ki, és a jogsértést következésképpen a Közösség területén követték el (a fenti 121. pontban hivatkozott Walt Wilhelm és társai ügyben hozott ítélet 11. pontja és a fenti 120. pontban hivatkozott Boehringer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 3. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑141/89. sz., Tréfileurope kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑791. o.] 191. pontja és a fenti 121. pontban hivatkozott Sotralentz kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 29. pontja).

133 Amennyiben a felperesek azt állítják, hogy a Bizottság, amikor az amerikai és kanadai hatóságok által már szankcionált kartellben való részvétel miatt bírságot szabott ki rájuk, megsértette a ne bis in idem elvét, amely szerint ugyanazon személyre ugyanazon jogsértés miatt nem lehet másodszor is szankciót kiszabni, emlékeztetni kell arra, hogy a közösségi bíróság elismerte, hogy valamely vállalkozás ugyanazon jogsértés miatt jogszerűen két párhuzamos eljárás alá vonható, tehát kettős – az érintett tagállam illetékes hatósága által kiszabott, illetve közösségi – szankcióval sújtható. A szankciók halmozásának e lehetőségét azon tény igazolja, hogy az említett eljárások különböző célokat követnek (a fenti 121. pontban hivatkozott Walt Wilhelm és társai ügyben hozott ítélet 11. pontja, a fenti 132. pontban hivatkozott Tréfileurope kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 191. pontja és a fenti 121. pontban hivatkozott Sotralentz kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 29. pontja).

134 E körülmények között a ne bis in idem elve még kevésbé alkalmazható a jelen ügyben, mivel az egyrészről a Bizottság, másrészről pedig az amerikai és kanadai hatóságok által indított eljárások és kiszabott szankciók nyilvánvalóan nem ugyanazokat a célokat követik. A cél az első esetben a torzításmentes verseny megőrzése az Európai Unió, illetve az EGT területén, a második esetben pedig az amerikai, illetve a kanadai piac védelme (lásd ebben az értelemben a Bíróság 44/69. sz., Buchler kontra Bizottság ügyben 1970. július 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1970., 733. o.] 52. és 53. pontját). A ne bis in idem elvének alkalmazása ugyanis nem csupán a jogsértő tényállás és a szankcionált személyek azonosságától függ, hanem a védett jogtárgy egyezőségétől is (Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok C‑213/00. P. sz. ügyre vonatkozó indítványának [a Bíróság C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítélete, EBHT 2004., I‑123., I‑230. o.] 89. pontja).

135 E megállapítást alátámasztja a szankciók halmozásának tilalmára vonatkozó elv tartalma is, ahogyan azt az EJEE 7. jegyzőkönyvének 4. cikke rögzíti. Az említett cikk szövegéből következik, hogy ezen elv csupán azt tiltja meg valamely állam bíróságainak, hogy eljárjanak vagy büntetést szabjanak ki olyan jogsértés esetén, amellyel kapcsolatban a kérdéses személyt ugyanezen államban már felmentették, vagy elítélték. A ne bis in idem elve azonban nem tiltja azt, hogy valamely személlyel szemben ugyanazon cselekmény miatt két vagy több különböző államban folytassanak eljárást, vagy szabjanak ki büntetést. Következésképpen az SGL által hivatkozott Fischer kontra Ausztria ügyben hozott ítélet a jelen jogvitában nem releváns, mivel azt az EJEE 7. jegyzőkönyvének 4. cikke alapján hozták, és két, ugyanazon országon belül hozott büntetőjogi felelősséget megállapító ítéletre vonatkozik.

136 Hangsúlyozni kell továbbá, hogy a felperesek nem hivatkoztak egyetlen olyan nemzetközi közjogi egyezményre vagy szabályra sem, amely megtiltja különböző államok hatóságainak vagy bíróságainak, hogy valamely személyt ugyanazon tényállás miatt eljárás alá vonják, és elítéljék. Ilyen tilalmat tehát jelenleg csak olyan igen szoros nemzetközi együttműködés eredményezhetne, amely a fent említett Schengeni Megállapodás végrehajtásáról szóló egyezményben foglaltakhoz hasonló közös szabályok elfogadásához vezet. E tekintetben a felperesek nem hivatkoztak a Közösségre és harmadik országokra – úgymint az Egyesült Államok vagy Kanada – nézve kötelező, ilyen tilalmat előíró egyezményszöveg létezésére.

137 Igaz, hogy a fent említett alapjogi charta 50. cikke kimondja, hogy senki sem vonható büntetőeljárás alá és nem büntethető olyan bűncselekményért, amely miatt az Unióban a törvénynek megfelelően már jogerősen felmentették vagy elítélték. Meg kell azonban állapítani, hogy e szöveget csak az Unió területén való alkalmazásra szánták, és az 50. cikkében meghatározott jog terjedelmét kifejezetten azon esetekre korlátozza, amikor a kérdéses felmentő vagy a büntetőjogi felelősséget megállapító határozatot e területen belül hozták.

138 Ebből következik, hogy amennyiben a felperesek a ne bis in idem elvének amiatt való megsértésére hivatkoznak, hogy a kérdéses kartellt a Közösség területén kívül is elítélték, és a Bizottság a határozatban azon teljes forgalmukat vette figyelembe, amely magában foglalja az Egyesült Államokban és Kanadában elért, az amerikai és kanadai hatóságok által a bírságok megállapításakor már figyelembe vett forgalmukat, e kifogást el kell utasítani.

139 Amennyiben a felperesek azt állítják, hogy a Bizottság figyelmen kívül hagyta a fenti 120. pontban hivatkozott Boehringer kontra Bizottság ügyben hozott ítéletet, amely szerint a Bizottság köteles beszámítani a valamely harmadik ország hatóságai által kiszabott szankciót, ha az egyrészről a Bizottság, másrészről pedig az e hatóságok által a felperes vállalkozás terhére megállapított tényállás azonos, emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ezen ítéletben kimondta (3. pont):

„[...] ami azt a kérdést illeti, hogy a Bizottság akkor is köteles‑e beszámítani a szankciót, ha azt egy harmadik állam hatóságai szabták ki, e kérdést csak abban az esetben kell eldönteni, ha az egyrészről a Bizottság által, másrészről az amerikai hatóságok által a szóban forgó ügyben a felperes terhére megállapított cselekmények azonosak.”

140 E szövegrészletből egyértelműen kitűnik, hogy a Bíróság – távol attól, hogy eldöntötte volna azon kérdést, hogy a Bizottság köteles‑e beszámítani a valamely harmadik állam hatóságai által kiszabott szankciót abban az esetben, ha az ezen intézmény és az említett hatóságok által valamely vállalkozás terhére megállapított tényállás azonos – a Bizottság és valamely harmadik állam hatóságai által kifogásolt tényállás azonosságát a fent említett vizsgálat előfeltételéül szabta.

141 Ezenkívül az egyrészről a tagállami nemzeti piacok és a közös piac egymástól való szoros függőségéből, másrészt az ugyanazon a területen, vagyis a közös piacon a kartellek tárgyában a Közösség és a tagállamok közötti hatáskörmegosztás sajátos rendszeréből következő különleges helyzetre figyelemmel a Bíróság – elismerve a kétszeres eljárás lehetőségét és tekintettel az ebből következő esetleges kettős szankcióra – a méltányosság követelményének megfelelően szükségesnek tartotta a szankciót kiszabó első határozat figyelembevételét (a fenti 121. pontban hivatkozott Walt Wilhelm és társai ügyben hozott ítélet 11. pontja és Mayras főtanácsnoknak a fenti 120. pontban hivatkozott Boehringer kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa (EBHT 1972., 1293., 1301–1303. o.).

142 Márpedig a jelen esetben nem ez a helyzet. Ennélfogva a felperesek, mivel nem hivatkoztak olyan kifejezett egyezményi rendelkezésre, amely arra kötelezi a Bizottságot, hogy a bírság összegének megállapításakor vegye figyelembe az ugyanazon vállalkozással szemben ugyanazon cselekmény miatt valamely harmadik állam, úgymint az Egyesült Államok vagy Kanada hatóságai vagy bíróságai által már kiszabott szankciókat, nem kifogásolhatják érvényesen azt, hogy a Bizottság a jelen ügyben nem tett eleget ezen állítólagos kötelezettségének.

143 Mindenesetre, még ha feltételezzük is, hogy a fenti 120. pontban hivatkozott Boehringer kontra Bizottság ügyben hozott ítéletből a contratio arra lehet következtetni, hogy a Bizottság köteles beszámítani a valamely harmadik állam hatóságai által kiszabott szankciót abban az esetben, ha az ezen intézmény és az említett hatóságok által a kérdéses vállalkozás terhére megállapított tényállás azonos, hangsúlyozni kell, hogy noha az SGL‑lel szemben az Egyesült Államokban hozott ítélet arra hivatkozik, hogy a grafitelektródákra vonatkozó kartell célja az volt, hogy „az Egyesült Államokban és máshol” korlátozzák a termelést, és növeljék a termék árait, egyáltalán nem nyert bizonyítást, hogy az Egyesült Államokban hozott büntetőjogi felelősséget megállapító ítélet a kartell azon végrehajtására vagy hatásaira vonatkozott, amelyek nem ebben az országban következtek be (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Boehringer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 6. pontját), hanem különösen az EGT‑ben, ami egyébiránt nyilvánvalóan megfosztotta volna a Bizottságot területi hatáskörétől. Ez utóbbi megjegyzés a Kanadában hozott, büntetőjogi felelősséget megállapító ítéletre is érvényes.

144 A már kiszabott bírságok elrettentő hatását illetően hangsúlyozni kell, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság azon hatásköre, amely alapján bírságokat szabhat ki az EK 81. cikk (1) bekezdésében vagy az EK 82. cikkben foglalt rendelkezéseket szándékosan vagy gondatlanul megsértő vállalkozásokra, egyike azoknak a Bizottságra ruházott eszközöknek, amelyek lehetővé teszik számára a közösségi jog által rábízott felügyeleti feladat ellátását. E feladat magában foglalja azon általános politika folytatásának kötelezettségét, amelynek célja a Szerződésben lefektetett elveknek a verseny területén való alkalmazása és a vállalkozások magatartásának ez irányba való irányítása (a Bíróság 100/80–103/80. sz., Musique diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 1825. o.] 105. pontja).

145 Ebből következően a Bizottság hatáskörébe tartozik, hogy elrettentő hatásuk megerősítése céljából a bírságok összegének szintjéről döntsön, amikor meghatározott fajta jogsértések – a belőlük egyes érdekelt vállalkozások által nyerhető haszon miatt – még viszonylag gyakoriak, noha jogellenességük már a közösségi versenypolitika kezdetén megállapítást nyert (a fenti 144. pontban hivatkozott Musique diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 108. pontja).

146 A felperesek nem érvelhetnek érvényesen azzal, hogy velük szemben semmilyen elrettentésre nem volt szükség, mivel harmadik államok bíróságai ugyanazon tényállás miatt már elítélték őket. A felperesek ezen érvelése ugyanis valójában egybevág a szankciók halmozásának tilalmára vonatkozó elv megsértésével kapcsolatos, fentebb elutasított érveléssel.

147 Továbbá, ahogyan a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatból kitűnik, a Bizottság által a bírság összegének megállapításakor követhető elrettentési cél annak biztosítására irányul, hogy a vállalkozások a Közösségben, illetve az EGT‑ben végzett tevékenységeik során tiszteletben tartsák a Szerződésben meghatározott versenyszabályokat. Következésképpen a közösségi versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírság elrettentő erejét nem lehet kizárólag a bírsággal sújtott vállalkozás egyedi helyzete függvényében megítélni, sem annak függvényében, hogy betartja‑e az EGT‑n kívüli harmadik államokban meghatározott versenyszabályokat.

148 A Bizottság tehát a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében megállapított határok között kellően elrettentő mértékű bírságot szabhatott ki az SGL‑re, anélkül hogy e határok megállapításakor figyelembe kellett volna vennie az amerikai és kanadai szankciókat.

149 Az indokolási kötelezettség megsértésére alapított jogalapot illetően emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely jogi aktus indokolásának világosan és egyértelműen tartalmaznia kell a jogi aktust kibocsátó intézmény érvelését úgy, hogy jogaik védelme érdekében megismerhetővé tegye az érdekeltek számára a hozott intézkedés indokait, a közösségi bíróság számára pedig lehetővé tegye felülvizsgálati jogkörének gyakorlását (lásd az Elsőfokú Bíróság T‑171/97. sz., Swedish Match Philippines kontra Tanács ügyben 1999. október 20‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., II‑3241. o.] 82. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a T‑12/99. és T‑63/99. sz., UK Coal kontra Bizottság egyesített ügyekben 2001. július 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑2153. o.] 196. pontját).

150 Márpedig a jelen ügyben a határozat (179)–(183) preambulumbekezdése kifejezetten elutasította az SGL által a közigazgatási eljárásban a ne bis in idem elvének alkalmazása érdekében előadott érvelést. A Bizottság így kifejtette, hogy véleménye szerint ezen elv nem alkalmazható az amerikai és kanadai hatóságok által kiszabott szankciók esetében. Még ha feltételezzük is, hogy e preambulumbekezdések a Tokai által előadott konkrét érvvel kapcsolatban (lásd a fenti 127. pontot) nem foglaltak állást, és a Bizottság megközelítése valóban új szakaszt jelentett a határozathozatali gyakorlatában, semmi nem akadályozta meg a felpereseket abban, hogy az Elsőfokú Bíróság előtt eredményesen megvédjék érdekeiket, felhozva minden olyan jogalapot és érvet, amely a Bizottság állításának vitatása érdekében relevánsnak tűnt számukra. Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság a ne bis in idem elvének különböző szempontjait megvizsgálva gyakorolhatta bírósági felülvizsgálati jogkörét.

151 A fentiekből következik, hogy a szankciók halmozásának tilalmára vonatkozó elv megsértésére és a Bizottságnak a korábban kiszabott bírságok figyelembevételére vonatkozó kötelezettségére, valamint az indokolási kötelezettség e kérdésben való megsértésére alapított jogalapokat el kell utasítani.

152 Ami az SGL által előadott azon konkrét kifogást illeti, miszerint a Bizottság hatáskörrel rendelkező főigazgatója megígérte neki, hogy az amerikai hatóságok szankcióit beszámítják a Bizottság által kiszabott bírságba, a felperes a bizalomvédelem elvére hivatkozik. Ezen elv minden olyan magánszemélyre kiterjed, aki olyan helyzetben van, amelyből kitűnik, hogy a közösségi adminisztráció megalapozott várakozásokat keltett benne (a Bíróság 265/85. sz., Van den Bergh en Jurgens kontra Bizottság ügyben 1987. március 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1987., 1155. o.] 44. pontja és a C‑152/88. sz., Sofrimport kontra Bizottság ügyben 1990. június 26‑án hozott ítéletének [EBHT 1990., I‑2477. o.] 26. pontja), ami úgy került pontosabban meghatározásra, hogy senki nem hivatkozhat ezen elv megsértésére a hatáskörrel rendelkező és megbízható forrásból származó – részére az adminisztráció által nyújtott – pontos, feltételhez nem kötött és egybehangzó biztosítékok hiányában (az Elsőfokú Bíróság T‑203/97. sz., Forvass kontra Bizottság ügyben 1999. július 6‑án hozott ítéletének [EBHT‑KSZ 1999., I‑A‑129. o. és II‑705. o.] 70. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat, valamint a T‑290/97. sz., Mehibas Dordtselaan kontra Bizottság ügyben 2000. január 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑15. o.] 59. pontja).

153 E tekintetben elegendő emlékeztetni arra, hogy a határozatot a Bizottság 2000. november 29‑i eljárási szabályzatának (HL L 308., 26. o.; magyar nyelvű különkiadás 1. fejezet, 3. kötet, 213. o.) 1. cikkében lefektetett kollegialitás elvének megfelelően a Bizottság tagjainak tesülete fogadta el, nem pedig valamely főigazgató (lásd ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑31/99. sz., ABB Asea Brown Boveri kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1881. o.] 104. pontját). Továbbá az SGL nem várhatta ésszerűen azt, hogy a határozat, amely bírságot szab ki rá azért, hogy szankcionálja a grafitelektródák piacán világszinten létrejött kartellben való aktív részvételét, az eljárási szabályzat 14. cikke szerinti „irányítási vagy igazgatási intézkedés[ként]” a versenyügyekben hatáskörrel rendelkező főigazgatóra való hatáskörátruházás tárgyát képezheti. Következésképpen a főigazgató semmiképpen nem nyújthatott „hatáskörrel rendelkező és megbízható forrásból származó pontos biztosítékokat” az SGL számára az Egyesült Államokban és Kanadában rá kiszabott szankciók beszámítását illetően, mivel arra korlátozódik a hatásköre, hogy javaslatokat nyújtson be a testületnek, amely azokat szabadon elfogadhatja, vagy elutasíthatja.

154 Továbbá úgy tűnik, hogy magának az SGL‑nek is kétségei voltak a Schaub által 1998. december 1‑jén állítólag nyújtott biztosítékok pontosságát illetően. A kifogásközlésre adott 2000. április 4‑i válaszában ugyanis az SGL nem hivatkozik az említett biztosítékokra, hanem épp ellenkezőleg azt kifogásolja, hogy a Bizottság nem nyilatkozik arról, hogy a ne bis in idem elvére tekintettel figyelembe veszi‑e az Egyesült Államokban már kiszabott szankciókat, és ha igen, milyen mértékben. Mindenesetre az SGL nem állította, hogy Schaub vitatott ígérete ösztönözte őt a Bizottsággal való együttműködésre és a kifogásolt tényállás elismerésére.

155 Ebből következik, hogy a bizalomvédelem elvének az SGL‑re az Egyesült Államokban kiszabott szankció beszámítása tekintetében való megsértésére alapított kifogás sem fogadható el.

2. Az iránymutatás megsértésére, az iránymutatás jogellenességére és az indokolási kötelezettség e kérdésben való megsértésére alapított jogalapokról

a) A felperesekre kiszabott bírságok jogi hátterére vonatkozó előzetes észrevételek

156 A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése szerint „a Bizottság határozattal 1000–től 1 000 000 [euróig] terjedő, vagy annál nagyobb összegű bírságot szabhat ki a vállalkozásokra […], de a bírság mértéke nem haladhatja meg a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozások megelőző éves üzleti forgalmának 10%‑át, ha a vállalkozások szándékosan vagy gondatlanságból […] megsértik a Szerződés [81.] cikkének (1) bekezdését […]”. Ugyanezen rendelkezés előírja, hogy „a bírság összegének megállapításakor a jogsértés súlyát és időtartamát is figyelembe kell venni”.

157 E rendelkezés a bírságok megállapítása során mérlegelési mozgásteret biztosít a Bizottság számára (az Elsőfokú Bíróság T‑229/94. sz., Deutsche Bahn kontra Bizottság ügyben 1997. október 21‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑1689. o.] 127. pontja), amely többek között az általa követett általános versenypolitikától függ (a fenti 144. pontban hivatkozott Musique diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 105. és 109. pontja). A Bizottság a bírságokra vonatkozó határozatai átláthatóságának és objektivitásának biztosítása érdekében ennek keretében fogadta el 1998‑ban az iránymutatását. Olyan aktusról van szó, amely a magasabb szintű jogszabályok tiszteletben tartása mellett azon kritériumokat hivatott meghatározni, amelyeket a Bizottság mérlegelési jogkörének gyakorlása során alkalmazni kíván; ez e jogkör önkorlátozását eredményezi (az Elsőfokú Bíróság T‑214/95. sz., Vlaams Gewest kontra Bizottság ügyben 1998. április 30‑án hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑717. o.] 89. pontja), mivel a Bizottságnak meg kell felelnie a saját maga számára előírt, a követendő irányokra utaló szabályoknak (az Elsőfokú Bíróság T‑380/94. sz., AIUFFASS és AKT kontra Bizottság ügyben 1996. december 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑2169. o.] 57. pontja).

158 A jelen ügyben a határozat (126)–(144) preambulumbekezdése szerint a Bizottság valamennyi felperesre bírságot szabott ki az EK 81. cikk (1) bekezdésének és az EGT‑Megállapodás 53. cikke (1) bekezdésének megállapítást nyert megsértése miatt. E preambulumbekezdésekből kitűnik, hogy a bírságokat a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése alapján szabták ki, és a Bizottság – noha a határozat nem hivatkozik kifejezetten az iránymutatásra – az iránymutatásban meghatározott módszert alkalmazva állapította meg a bírságok összegét.

159 E módszer szerint a Bizottság az érintett vállalkozásokra kiszabandó bírságok összegének kiszámításakor a jogsértés súlya alapján meghatározott alapösszegből indul ki. A jogsértés súlyának megállapításánál figyelembe kell venni a jogsértés jellegét, a piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető, és az érintett földrajzi piac kiterjedését (az 1. A. pont első bekezdése). Ennek keretében a jogsértések három kategóriába sorolhatók, azaz az „enyhe jogsértések”, amelyek esetén a valószínű bírságok összege 1 000 és 1 millió euró között van, a „súlyos jogsértések”, amelyek esetén a valószínű bírságok összege 1 millió és 20 millió euró között van, és a „különösen súlyos jogsértések”, amelyek esetén a valószínű bírságok összege meghaladja a 20 millió eurót (az 1. A. pont második bekezdésének első–harmadik francia bekezdése). E kategóriákon belül a szankciók javasolt mértéke