A visszautasított beszállás és légi járatok törlése vagy hosszú késése esetén az utasoknak nyújtandó kártalanítás és segítség közös szabályainak megállapításáról szóló 261/2004 rendelet 7. cikke szerinti kártalanítási intézkedésre nem terjed ki a Montreali Egyezmény hatálya. Ugyanis a járat késésével együtt járó időveszteség – amely a 261/2004 rendelet értelmében vett kényelmetlenségnek minősül – nem minősíthető a Montreali Egyezmény 19. cikke értelmében vett „késésből eredő kárnak”, ennélfogva arra nem terjed ki ezen egyezmény 29. cikkének hatálya. Ráadásul az időveszteséget a késedelmes járatok minden egyes utasa azonos módon szenvedi el, ebből következően azt egységesített intézkedéssel is lehet orvosolni, anélkül hogy szükség volna minden egyes érintett utas egyéni helyzetének értékelésére. Ennélfogva az ilyen intézkedés azonnal alkalmazható. Ezenkívül nincs feltétlenül okozati összefüggés egyrészt a tényleges késés, másrészt a 261/2004 rendelet alapján a kártalanítási jog fennállásának megállapításához vagy a kártalanítás összegének kiszámításához relevánsnak tekintett időveszteség között. Következésképpen a 261/2004 rendeletből eredő, a hosszú késéssel érintett járatok utasainak kártalanítására irányuló kötelezettség a Montreali Egyezmény 29. cikkével összeegyeztethetőnek bizonyul, és kiegészíti azt, amennyiben az az e cikk szerinti rendelkezés előtti szakaszban működik.

Végül a légi fuvarozók számára a visszautasított beszállás és légi járatok törlése vagy hosszú késése esetén az utasoknak nyújtandó kártalanítás és segítség közös szabályainak megállapításáról szóló 261/2004 rendeletben előírt kötelezettségek egyértelműségét illetően a jogbiztonság elve megköveteli, hogy a jogalanyok egyértelműen megismerhessék a jogaikat és a kötelezettségeiket, és ezeknek megfelelően járhassanak el. Márpedig, az egyenlő bánásmód elvére tekintettel, a légi fuvarozók nem állíthatják, hogy a légi járatok késése esetén az utasoknak a 261/2004 rendeletben előírt kártalanítására vonatkozó kötelezettség sérti az utóbbi elvet. Ugyanis a késéssel érintett légi járatok utasai és a légi fuvarozók egyértelműen tudhatták, hogy az előbbiek mikortól kezdve követelhetik kártalanítás fizetését, illetőleg az utóbbiak mikortól kezdve kötelesek e kártalanítás megfizetésére, mivel az egyértelmű időbeli korlátozás bevezetése lehetővé teszi annak elkerülését is, hogy a nemzeti bíróságok eltérően értelmezzék a hosszú késés fogalmát, ami adott esetben jogbizonytalanságot eredményezhetne.

Ezenkívül a késedelmes légi járatok utasainak okozott kár megtérítésének kötelezettsége nem sérti az arányosság elvét. A légi utasokat is magában foglaló fogyasztók védelmével kapcsolatos célkitűzés jelentősége igazolhatja az egyes gazdasági szereplők által elszenvedett – akár jelentős mértékű – hátrányos gazdasági következményeket. Ráadásul, tekintettel az elszenvedett időveszteség visszafordíthatatlan, objektív és könnyen számszerűsíthető jellegére, különösen megfelelőnek bizonyul az az intézkedés, amely az e kényelmetlenséggel érintett összes utas számára azonnal és átalányjelleggel nyújtott pénzbeli kártalanításból áll. Ezenkívül a kártalanítási kötelezettség kizárólag a hosszú késedelmekre vonatkozik, és a kártalanítás összege akár a felére is csökkenthető, ha a késés nem éri el a négy órát. Végül, a kártalanítást nem kell megfizetni, ha a légi fuvarozó bizonyítani tudja, hogy a járat törlését vagy késését olyan rendkívüli körülmények okozták, amelyek kívül esnek a légi fuvarozó tényleges befolyásán. Ezenkívül a légi fuvarozó a késedelmet okozó bármely személytől kártérítést követelhet, a harmadik személyeket is beleértve.

(vö. 66-68. pont, 75., 77-81. pont)