ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Ezen irányelv „Nyílt eljárások” című 27. cikke értelmében: „(1) A nyílt eljárásokban bármely érdekelt gazdasági szereplő ajánlatot tehet az eljárást megindító felhívás alapján. Az ajánlatok beérkezésének minimális határideje a szerződési hirdetmény [helyesen: közbeszerzési eljárást megindító hirdetmény] megküldésének napjától számított 35 nap. Az ajánlathoz mellékelni kell az ajánlatkérő szerv által a minőségi kiválasztáshoz előírt információkat. (2) Amennyiben az ajánlatkérő szerv olyan előzetes tájékoztatót tett közzé, amelyet nem az eljárást megindító felhívás eszközeként alkalmaztak, az ajánlatok beérkezésére az e cikk (1) bekezdésének második albekezdése szerint előírt minimális határidő 15 napra csökkenthető, amennyiben az alábbi feltételek mindegyike teljesül: a) az előzetes tájékoztató az V. melléklet B. részének I. szakaszában az eljárást megindító hirdetményre vonatkozóan előírt valamennyi adatot tartalmazta, amennyiben ezek az adatok az előzetes tájékoztató közzétételekor rendelkezésre álltak; b) az előzetes tájékoztatót az eljárást megindító hirdetmény elküldése előtt legalább 35 nappal és legfeljebb 12 hónappal közzétételre megküldték. (3) Ha az ajánlatkérő szerv által megfelelően indokolt sürgősségi helyzet betarthatatlanná teszi az e cikk (1) bekezdésének második albekezdésében megállapított határidőt, az eljárást megindító hirdetmény elküldésének időpontjától számított legalább 15 napos határidőt is meghatározhat. (4) Az ajánlatkérő szerv öt nappal csökkentheti az ajánlatok beérkezésének az e cikk (1) bekezdésének második albekezdésében foglalt határidejét, ha elfogadja, hogy az ajánlatokat a 22. cikk (1) bekezdésének első albekezdése, valamint a 22. cikk (5) és (6) bekezdésének megfelelően elektronikus úton is be lehet nyújtani.”
68

Először is azt állítják, hogy a Törvényszék nem tulajdonított kellő jelentőséget a Bizottság szerepének, amennyiben az EUSZ 17. cikk (1) bekezdése és az EUMSZ 105. cikk alapján a Bizottság feladata, hogy gondoskodjon az EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikk alkalmazásáról és biztosítsa e cikkek hatékony érvényesülését. Úgy vélik, hogy még ha a Bizottság diszkrecionális jogkörrel rendelkezik is a panaszok kezelése tekintetében, e jogkör nem korlátlan. Különösen nem foszthatja meg ez az intézmény hatékony érvényesülésétől az EUMSZ 101. és EUMSZ 102. cikket azzal, hogy megtagadja a vizsgálat megindítását, jóllehet a fellebbezők olyan tényeket és bizonyítékokat terjesztettek elő, amelyek legalábbis valószínűsítik a több tagállam területére kiterjedő uniós jogsértést, és arról is tájékoztatták, hogy az UOKiK az elévülési határidő lejárta miatt tagadta meg az eljárás megindítását, amely ellen a fellebbezők semmilyen jogorvoslati lehetőséggel nem rendelkeznek.
7

Az 1994. április 16‑i decreto legislativo no 297, testo unico delle disposizioni legislative vigenti in materia di istruzione, relative alle scuole di ogni ordine e grado (az oktatásügyben, továbbá a valamennyi iskolatípus és minden iskolai szint vonatkozásában alkalmazandó törvényi rendelkezések egységes szövegéről szóló, 297. sz. törvényerejű rendelet, a GURI 1994. május 19‑i 115. számának rendes melléklete) 485. cikkének (1) bekezdése alapján: „A középfokú és művészeti iskolákban alkalmazott tanárok esetén az említett állami és azzal egyenértékű iskolákban – ideértve a külföldön működő iskolákat is – nem kinevezett tanárként teljesített szolgálati idő első négy évét teljes egészében, valamint a négy évet esetlegesen meghaladó szolgálati idő kétharmadát jogi és gazdasági szempontból, a fennmaradó egyharmadot pedig gazdasági szempontból állandó kinevezett állományban töltött szolgálati időként kell elismerni. Az említett elismerésből eredő gazdasági jogokat meg kell őrizni és figyelembe kell venni az elismerés időpontjában meghatározott fizetési fokozatot követő valamennyi további fizetési fokozatban.”
11

Ezen irányelv 11. cikke értelmében: „(1) A tagállamok a fogyasztók érdekében biztosítják a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok leküzdésére, valamint az ezen irányelv rendelkezései betartásának kikényszerítésére alkalmas megfelelő és hatékony eszközöket. Ezek az eszközök magukban foglalják azokat a jogi rendelkezéseket, amelyek lehetővé teszik azoknak a személyeknek vagy szervezeteknek – a versenytársakat is beleértve –, amelyeknek a nemzeti jog alapján jogos érdekük fűződik a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok leküzdéséhez, hogy: a) bírósághoz forduljanak az ilyen tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok miatt; és/vagy b) az ilyen tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat ügyében olyan közigazgatási hatóság előtt eljárást indítsanak, amely hatáskörrel rendelkezik a panaszok elbírálására, vagy megfelelő bírósági eljárás kezdeményezésére. Az egyes tagállamokra tartozik annak eldöntése, hogy e jogorvoslati eszközök közül melyik álljon rendelkezésre, illetve hogy lehetővé tegyék‑e a bíróságok vagy a közigazgatási hatóságok számára, hogy a panaszok intézéséhez az egyéb meglévő eljárások előzetes lefolytatását követeljék meg, beleértve azokat is, amelyeket a 10. cikk említ. E jogorvoslati eszközök attól függetlenül rendelkezésre állnak, hogy az érintett fogyasztók abban a tagállamban vannak‑e [helyesen: hogy az érintett fogyasztók lakóhelye abban a tagállamban van‑e], amelyben a kereskedő üzleti tevékenységét folytatja, vagy egy másik tagállamban. Az egyes tagállamok dönthetik el, hogy: a) e jogorvoslati eszközök egyenként vagy együttesen alkalmazhatók‑e ugyanannak a gazdasági ágazatnak több kereskedőjével szemben; és b) e jogorvoslati eszközök alkalmazhatók‑e a magatartási kódex felelősével szemben, amennyiben az adott kódex a jogi előírások be nem tartására ösztönöz. (2) Az (1) bekezdésben említett jogi rendelkezések szerint a tagállamok a bíróságokra vagy a közigazgatási hatóságokra ruházhatják azokat a hatásköröket, amelyek felhatalmazzák azokat arra, hogy olyan esetekben, amikor ezeket az intézkedéseket szükségesnek ítélik, figyelembe véve az összes felmerülő érdeket és különösen a közérdeket: a) elrendeljék a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatok megszüntetését, vagy megindítsák az ilyen gyakorlatok megszüntetésének elrendeléséhez szükséges megfelelő bírósági eljárást; vagy b) amennyiben a tisztességtelen kereskedelmi gyakorlat még nem valósult meg, de alkalmazása hamarosan bekövetkezhet, elrendeljék a tervezett gyakorlat megtiltását vagy megindítsák a gyakorlat megtiltásának elrendeléséhez szükséges megfelelő bírósági eljárást, akár a tényleges veszteségre vagy kárra, illetve a kereskedő részéről felmerülő szándékra vagy gondatlanságra utaló bizonyíték hiányában is. […]”
34

A Bíróság pontosította továbbá, hogy a „díjazásnak” minősülő juttatások közé tartoznak éppen azok a munkáltató által, a fizetett munkaviszony fennállására tekintettel adott juttatások is, amelyek célja, hogy jövedelemforrást biztosítsanak a munkavállalóknak akkor is, ha egyes különleges esetekben semmilyen – a munkaszerződésben meghatározott – munkát nem végeznek. Másrészt e juttatás díjazás jellege nem vonható kétségbe csupán azért, mert szociálpolitikai megfontolásokra is figyelemmel van (2004. december 9‑iHlozek ítélet, C‑19/02, EU:C:2004:779, 39. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
22

A 2003. augusztus 1‑jei decreto legislativo no 259 – Codice delle comunicazioni elettroniche (az elektronikus hírközlési törvénykönyvről szóló 259. sz. törvényerejű rendelet, a GURI 2003. szeptember 15‑i 214. számának rendes melléklete; a továbbiakban: elektronikus hírközlési törvénykönyv) a fogyasztóknak az elektronikus hírközlési ágazaton belüli védelmére irányuló számos rendelkezést tartalmaz, és a megfelelő szabályozási és szankcionálási hatásköröket egy ágazati hatóságra, az Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (hírközlési felügyeleti hatóság, Olaszország; a továbbiakban: AGCom) ruházza. Konkrétabban, e törvénykönyv 70. cikke ülteti át az általános szolgáltatási irányelv 20. cikkét, míg a 71. cikke az említett irányelv 21. cikkét. Egyébiránt az elektronikus hírközlési törvénykönyv a fogyasztók ágazati védelme érdekében az AGCom konkrét feladataiként határozza meg az ex ante szabályozást és az ex post ellenőrzést, az említett törvénykönyv 98. cikke pedig többek között szankcionálási hatáskört biztosít az AGCom számára.
32

Ezzel szemben a bíróság úgy véli, hogy amennyiben az előtte folyamatban lévő ügyben az ő feladata a felek közötti jogi viszonyok vizsgálata, e vizsgálat a váltón alapuló jogviszony által kijelölt területre korlátozódik. Kifejti, hogy az alkalmazandó nemzeti jogszabály értelmében a vizsgálata csak a váltó tartalmára terjedhet ki. Így még ha a bíróság ismeri is az alapjogviszonyt, a nemzeti szabályozás miatt nem vizsgálhatja az e jogviszonyt megállapító dokumentumokat. Következésképpen kizárólag a fogyasztó feladata, hogy a fizetési meghagyással szemben ellentmondást nyújtson be, annak érdekében, hogy az egyes feltételek esetlegesen tisztességtelen jellegét vagy a tájékoztatási kötelezettség be nem tartását megállapítsák.
26

E körülmények között a Supreme Court of the United Kingdom (az Egyesült Királyság legfelsőbb bírósága) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Rendelkezik‑e az adóalany a (finanszírozás adómentes nyújtásából és a gépkocsik adóköteles értékesítéseiből álló) részletvásárlásoknak betudható általános költségekre felszámított héa levonásához való joggal, amennyiben e költségeket az adóalany az adómentes finanszírozás árába beépítette? 2) Hogyan kell megfelelően értelmezni a 2000. június 8‑iMidland Bank ítélet (C‑98/98, EU:C:2000:300) 31. pontját, és közelebbről azt a kijelentést, amely szerint az általános költségek »az adóalany általános költségeinek részét képezik, és – mint ilyenek – a vállalkozás termékei árának alkotóelemei közé tartoznak«? Pontosabban: a) úgy kell‑e értelmezni ezt a szövegrészt, hogy valamely tagállam az héairányelv 173. cikke (2) bekezdésének c) pontja alapján elfogadott bármely különös módszer keretében köteles az egyes felszámított adókat minden esetben valamennyi ügyletnek betudni? b) érvényes‑e ez akkor is, ha a tényállás szerint az általános költségek nem épülnek be a vállalkozás adóköteles ügyleteinek árába? 3) Az, hogy az általános költségeket – legalábbis bizonyos részben – valójában gépkocsik adóköteles értékesítéséhez használták fel, a) maga után vonja‑e azt, hogy az e költségekre felszámított adó bizonyos részének levonhatónak kell lennie? b) érvényes‑e ez akkor is, ha a tényállás szerint az általános költségek a gépkocsik adóköteles értékesítési árába nem épülnek be? 4) Főszabály szerint jogszerű lehet‑e a gépkocsik adóköteles értékesítéseinek (vagy azok értékének) a héairányelv 173. cikke (2) bekezdése c) pontján alapuló valamely különös módszer alkalmazása céljából történő figyelmen kívül hagyása?”
23

E körülmények között a Consiglio di Stato (államtanács) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Kiterjed‑e az építési beruházásra, a szolgáltatásnyújtásra és az árubeszerzésre irányuló közbeszerzési szerződések odaítélésére vonatkozó uniós szabályozás, különösen a [2004/18] irányelv 1. és 2. cikkének hatálya azokra az összetett ügyletekre is, amelyek révén egy ajánlatkérő közigazgatási szerv közvetlenül kíván egy meghatározott gazdasági szereplőnek olyan célfinanszírozást nyújtani, amely a szóban forgó szállítónak történő bármely ellenérték fizetése alól mentes különböző szervek számára további pályázati eljárás nélkül, áruk ingyenes szállításra irányul; következésképpen ellentétes‑e a hivatkozott uniós szabályozással az olyan nemzeti szabályozás, amely lehetővé teszi olyan célfinanszírozás közvetlen odaítélését, amely a szóban forgó szállítónak történő bármely ellenérték fizetése alól mentes különböző szervek számára további pályázati eljárás nélkül, áruk szállításra irányul? 2) Ellentétes‑e az építési beruházásra, a szolgáltatásnyújtásra és az árubeszerzésre irányuló közbeszerzési szerződések odaítélésére vonatkozó uniós szabályozással, különösen a 2004/18 irányelv 1. és 2. cikkével, [valamint] az [EUMSZ] 49., [EUMSZ] 56., [EUMSZ] 105. [és azt követő cikkel] az olyan nemzeti szabályozás, amely az egészségügyi szolgáltatások nyújtásában részt vevő más magánjogi jogalanyok általános akkreditációs viszonyaitól eltérő sajátos szerződésekkel szabályozott, a nemzeti közegészségügyi tervezés rendszerébe illesztésük révén a közkórházakkal egyenértékűnek tekinti a »minősített« magánkórházakat, és a közjogi szervezetként történő elismerés és az in house beszerzés útján megvalósítható közvetlen odaítélés feltételeinek hiányában azokban az esetekben is kivonja az említett magánkórházakat a közbeszerzési szerződésekre vonatkozó nemzeti és uniós szabályozás hatálya alól, amelyekben a szóban forgó jogalanyokat azzal bízzák meg, hogy ingyenesen állítsanak elő és szállítsanak az egészségügyi tevékenység végzéséhez szükséges meghatározott árukat a közegészségügyi szerveknek úgy, hogy egyidejűleg a szóban forgó áruval való ellátás végrehajtását szolgáló funkcionális közfinanszírozást kapnak?”
11

A 2013. október 1‑jei törvénnyel (BGBl. 2013. I, 3728. o.) módosított, 1965. szeptember 9‑i Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte – Urheberrechtsgesetz (a szerzői és szomszédos jogokról szóló törvény) (BGBl. 1965. I, 1273. o.) 97. cikke a következőképpen rendelkezik: „(1) Azzal szemben, aki a szerzői jogokat vagy a jelen törvény által védett egyéb jogokat jogellenesen megsérti, a jogaiban megsértett személy a jogsértés abbahagyását, ismétlődő jogsértés veszélye esetén pedig eltiltást követelhet. Az eltiltáshoz való jog akkor is érvényesíthető, ha a jogsértés veszélye első alkalommal merül fel. (2) Aki a cselekményt szándékosan vagy gondatlanságból követi el, köteles megtéríteni az ennek következtében a jogaiban megsértett személynek okozott kárt. A kártérítés mértékének megállapításakor azt a gazdagodást is figyelembe lehet venni, amelyre a jogsértő a szerzői jog megsértésével tett szert. A kártérítési igény mértékét azon összeg alapján is ki lehet számítani, amelyet a jogsértőnek méltányos díjként fizetnie kellett volna, ha a megsértett jog használatához az engedélyt beszerezte volna. Szerzők, tudományos kiadások szerzői (70. cikk), fotográfusok (72. cikk), előadóművészek (73. cikk) nem vagyoni kár esetén is követelhetnek pénzbeli kártérítést, a méltányosság elvének megfelelően.”
10

Mivel az adóhatóság megtagadta e levonást, a Ryanair keresetet nyújtott be a Tax Appeals Commission‑hoz (vám‑ és adóügyi fellebbviteli hatóság, Írország), amely elutasította e keresetet. A Ryanair egy második keresetet nyújtott be Circuit Court‑hoz (körzeti bíróság, Írország), amely szintén az adóhatóság álláspontját képviselte. A Circuit Court (körzeti bíróság) mindazonáltal a High Court‑hoz (felsőbíróság, Írország) fordult előzetes állásfoglalás céljából. Mivel ez utóbbi jóváhagyta a Circuit Court (körzeti bíróság) határozatát, a Ryanair fellebbezést nyújtott be a Supreme Court‑hoz (legfelsőbb bíróság, Írország).
12

A Rules of the Superior Courts (a felsőbb bíróságok eljárási szabályzata) 99. cikkének értelmében „a perköltségek tekintetében a peres eljárás kimenetele a döntő”. Következésképpen a pervesztes felperest főszabály szerint a saját költségein kívül a másik fél költségeinek viselésére is kötelezik. Ez az általános szabály, a High Court (felsőbíróság) azonban mérlegelési jogkörrel rendelkezik e szabály mellőzéséről, amennyiben az ügy sajátos körülményei ezt igazolják.
18

A GSE határozatát elsősorban azzal az indokkal támasztotta alá, hogy a hőerőművet létrehozó társaság, a Movendi Srl nem nyújtotta be a fenntarthatósági tanúsítványokat. E társaság az ED&F Man Liquid Products Italia Srl‑től és az Unigrà Srl‑től történő, e hőerőmű üzemeltetéséhez használt folyékony bio‑energiahordozó vásárlásában közvetítőként is eljár. Bár e terméket közvetlenül értékesítik és szállítják a L.E.G.O. számára, a GSE szerint a Movendit a 2012. január 23‑i minisztériumközi rendelet értelmében vett „gazdasági szereplőnek” kell minősíteni, aki még akkor is köteles benyújtani a fenntarthatósági tanúsítványokat, ha ezeket már benyújtotta az ED&F Man Liquid Products Italia és az Unigrà. Egyébiránt az e két szállító által kibocsátott fenntarthatósági tanúsítvány keltezése későbbi, mint a szállítás tényleges időpontja, jóllehet a GSE szerint ezeket az egyes folyékony bio‑energiahordozó szállítmányok kísérőjeként kellett volna kiállítani.
(16)

Az alperes lakóhelyén vagy székhelyén kívül a bíróság és a per közötti szoros kapcsolaton alapuló vagylagos joghatósági okokat is meg kell állapítani az igazságszolgáltatás megbízható működésének előmozdítása érdekében [helyesen: Az alperes lakóhelyén vagy székhelyén kívül a bíróság és a per közötti szoros kapcsolaton alapuló vagy a megfelelő igazságszolgáltatás elősegítésére irányuló vagylagos joghatósági okokat is meg kell állapítani]. A szoros kapcsolat megléte jogbiztonságot nyújt és elkerüli azt, hogy az alperes ellen egy olyan tagállam bíróságán indíthassanak eljárást, amelyre észszerűen nem számíthatott. Ez különösen fontos a magánélet és a személyiségi jogok – többek között a jóhírnév – megsértéséből eredő szerződésen kívüli kötelmi viszonyokkal kapcsolatos jogviták tekintetében.
52

Másodszor, azt a kontextust illetően, amelybe e rendelkezés illeszkedik, először is meg kell állapítani, hogy a „Dublin III” rendelet 3. cikkének (1) bekezdése e rendelet II. fejezetének a részét képezi, amely a rendelet alkalmazásának általános elveire és biztosítékaira vonatkozik. A felelős tagállamot meghatározó tagállam által tiszteletben tartandó, említett biztosítékok között szerepel a kérelmező tájékoztatáshoz való joga, amelyet a rendelet 4. cikke ír elő. Ez a tájékoztatáshoz való jog nem csak a felelős tagállam meghatározását érintő feltételekre és e feltételeknek az eljárás különböző szakaszaiban fennálló rangsorára, valamint e szakaszok hosszára vonatkozik, hanem arra is, hogy egy valamely tagállamban benyújtott, nemzetközi védelem iránti kérelem esetében előfordulhat az is, hogy az adott tagállam e rendelet értelmében felelőssé válik abban az esetben is, ha ez a felelősség nem az említett feltételeken alapul.
45

E tekintetben az előző pontban felidézett elvet nem érinti a jelen ügyben szóban forgó adójóváírás biztosítására alapított francia mechanizmus és az Egyesült Királyság mechanizmusa, amely a 2006. december 12‑iTest Claimants in the FII Group Litigation ítélet (C‑446/04, EU:C:2006:774) és a 2012. november 13‑iTest Claimants in the FII Group Litigation ítélet (C‑35/11, EU:C:2012:707) alapjául szolgáló ügyek tárgyát képezte, között fennálló különbség. Ugyanis e különbség csak az ugyanazon célkitűzés megvalósítása, vagyis a felosztott nyereség gazdasági kettős adóztatásának az elkerülése céljából alkalmazott adóztatási technikára tekintettel áll fenn. Márpedig valamennyi tagállam szabadon határozhatja meg a felosztott nyereség gazdasági kettős adóztatásának elkerülésére irányuló rendszerét, feltéve hogy a szóban forgó rendszer nem tartalmaz az EUM‑Szerződésben tiltott hátrányos megkülönböztetést (lásd ebben az értelemben: 2012. november 13‑iTest Claimants in the FII Group Litigation ítélet, C‑35/11, EU:C:2012:707, 40. pont).
13

2016. június 15‑én az Al Bosco fellebbezést nyújtott be az Oberlandesgericht München (müncheni fellebbviteli bíróság) határozatával szemben. Fellebbezésében arra hivatkozott, hogy a zár alá vétel végrehajtásának az olasz polgári perrendtartás 675. cikkében előírt határidejét – amely cikk értelmében a zár alá vételt engedélyező végzés hatályát veszti, ha azt a kihirdetésétől számított 30 napos határidőn belül nem hajtják végre – tiszteletben tartották, mivel a zár alá vételekre a 2013. november 19‑i végzéstől számított 30 napon belül sor került. Azt állítja, hogy nem lehetséges, hogy a német jog szerinti határidőt az olasz határidőn felül is be kell tartani.
5

Az EUMSZ 314. cikk többek között így rendelkezik: „Az Unió éves költségvetését különleges jogalkotási eljárás keretében eljárva az Európai Parlament és a Tanács határozza meg a következő rendelkezéseknek megfelelően: […] 3. A Tanács elfogadja a költségvetési tervezetre vonatkozó álláspontját, és azt legkésőbb az adott pénzügyi évet megelőző év október 1‑éig az Európai Parlament elé terjeszti. […] 4. Ha az álláspont közlésétől számított negyvenkét napon belül az Európai Parlament: […] c) tagjainak többségével módosításokat fogad el, a módosított tervezetet továbbítja a Tanácsnak és a Bizottságnak. Az Európai Parlament elnöke a Tanács elnökével egyetértésben haladéktalanul összehívja az egyeztetőbizottságot. […] 5. A Tanács tagjaiból vagy azok képviselőiből és az Európai Parlament azonos számú képviselőiből álló egyeztetőbizottság feladata, hogy a Tanács tagjainak vagy azok képviselőinek minősített többségével és az Európai Parlament képviselőinek többségével az Európai Parlament és a Tanács álláspontjai alapján az összehívásától számított huszonegy napon belül megállapodásra jusson egy közös szövegtervezetről. […] 6. Ha az 5. pontban említett huszonegy napos határidőn belül az egyeztetőbizottság közös szövegtervezetben állapodik meg, e megállapodás időpontjától számítva tizennégy nap áll mind az Európai Parlament, mind a Tanács rendelkezésére, hogy a közös szövegtervezetet jóváhagyja. 7. Amennyiben a 6. pontban említett tizennégy napos határidőn belül: a) mind az Európai Parlament, mind pedig a Tanács jóváhagyja a közös szövegtervezetet, vagy egyikük sem foglal állást, illetve amennyiben ezen intézmények egyike jóváhagyja a közös szövegtervezetet, míg a másik nem foglal állást, a költségvetést a közös szövegtervezettel összhangban véglegesen elfogadottnak kell tekinteni, vagy b) az Európai Parlament – tagjainak többségével – és a Tanács egyaránt elutasítja a közös szövegtervezetet, vagy amennyiben ezen intézmények egyike elutasítja a közös szövegtervezetet, míg a másik nem foglal állást, a Bizottság új költségvetési tervezet[et] nyújt be, vagy […] d) az Európai Parlament jóváhagyja a közös szövegtervezetet, míg a Tanács azt elutasítja, a Parlament – tagjainak többségével és a leadott szavazatok háromötödével – a Tanács elutasításától számított tizennégy napon belül úgy határozhat, hogy a 4. pont c) alpontjában említett módosítások egy részét vagy egészét megerősíti. Ha a Parlament valamely módosítását nem erősítik meg, a módosítással érintett költségvetési sorra vonatkozóan az egyeztetőbizottságban megállapított álláspontot kell megtartani. A költségvetést ezen az alapon véglegesen elfogadottnak kell tekinteni. […] 9. Az e cikkben előírt eljárás lezárását követően az Európai Parlament elnöke megállapítja, hogy a költségvetést véglegesen elfogadták. 10. Az e cikkben ráruházott hatásköröket minden intézmény a Szerződések, illetve az azok alapján – különösen az Unió saját forrásai, valamint a bevételek és kiadások közötti egyensúly területén – elfogadott jogi aktusok tiszteletben tartásával gyakorolja.”
15

A C által benyújtott panasz nyomán az államtitkár 2015. július 24‑i határozatával C részére 2015. február 16‑tól megadta az önálló tartózkodási engedélyt. Ezt a határozatot az indokolta, hogy C továbbította az államtitkárnak a Dienst Uitvoering Onderwijs (az oktatás végrehajtásáért felelős szolgálat, Hollandia) azt megállapító 2015. február 15‑i véleményét, hogy C mentesül a beilleszkedésre vonatkozó kötelezettség alól. Az államtitkár ugyanakkor 2014. február 10‑re visszamenőleg hatályában fenntartotta a C részére a házastársánál való tartózkodás céljából megadott tartózkodási engedély visszavonását.
68

Egyébiránt a Bizottság úgy gondolja, hogy aránytalan a magyar állam beavatkozása. Ugyanis a piaci működését illetően kevésbé korlátozó intézkedések is alkalmasak lettek volna a magyar hatóságok által jelzett problémák megoldására. Így különösen a standardizáció és az interoperabilitás törvényi szabályozással is elérhető lett volna, a piac jelenlegi szerkezetének megőrzése mellett. Ugyanígy fel lehetett volna állítani egy, az államhoz tartozó új, kizárólagos jogokkal azonban nem felruházott szervezetet. Be lehetett volna vezetni a szóban forgó nemzeti mobilfizetési rendszer platformjának működtetésére irányuló koncessziós rendszert is, vagy a monopóliumot korlátozott időtartamra is létre lehetett volna hozni.