A Szerződésnek a letelepedés szabadságára vonatkozó rendelkezéseivel ellentétes az, ha a származási tagállam megakadályozza az állampolgára vagy a joga szerint alapított társaság számára, hogy valamely más tagállamban letelepedjen, és korlátozásnak kell minősíteni minden olyan intézkedést, amely e szabadság gyakorlását tiltja, korlátozza vagy kevésbé vonzóvá teszi. Ezen elvek alkalmazandók akkor is, ha az egyik tagállamban letelepedett társaság egy másik tagállamban állandó telephely útján gyakorolja tevékenységét.

Az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló megállapodás 31. cikkével nem ellentétes az a nemzeti adózási rendszer, amely – miután e társaság jövedelemadójának a számítása céljából elfogadta az azon államtól eltérő államban található állandó telephely által elszenvedett veszteségek figyelembevételét, amelyben illetőséggel rendelkezik az a társaság, amelyhez e telephely tartozik – előírja az említett veszteségeknek az említett állandó telephely nyeresége elérésének az időpontjában történő beillesztését, ha az az állam, amelyben ugyanezen állandó telephely található, nem biztosít jogot a más államban illetőséggel rendelkező társasághoz tartozó állandó telephely által elszenvedett veszteségek elhatárolására, és amennyiben a két érintett állam között létrejött, kettős adóztatás elkerüléséről szóló egyezmény alapján az ilyen jogalany jövedelme adómentes abban az államban, amelyben illetőséggel rendelkezik az a társaság, amelyhez ez utóbbi tartozik.

Az ilyen adózási rendszer valóban korlátozza az EGT-Megállapodás 31. cikkében kimondott jogot, mivel a létesítő okirata szerint valamely tagállamban székhellyel rendelkező és egy másik tagállamban állandó telephelyet működtető társaság kedvezőtlenebb adózási helyzetben van, mintha állandó telephelye az első tagállamban lenne. Ugyanis, ha az első tagállam adóztatása keretében egy másik tagállamban található állandó telephely által elkönyvelt valamennyi veszteséget először levonják az azon társaság által elért nyereségből, amelyhez tartozik, és ezáltal az említett tagállam ugyanolyan adóelőnyt nyújt, mintha ezen állandó telephely a nemzeti területen lenne, azonban utóbb az általa elért nyereség okán beillesztik az említett állandó telephely veszteségeit azon társaság adóalapjába, amelyhez tartozik, a nemzeti adózási rendszer visszavonja az ezen adóelőnyből származó hasznot azáltal, hogy az illetőséggel rendelkező és egy másik tagállamban állandó telephelyet működtető társaságokat kedvezőtlenebb adójogi bánásmódban részesíti annál, mint amelyben a nemzeti területen található állandó telephelyeket működtető, illetőséggel rendelkező társaságok részesülnek. Ez az eltérő adójogi bánásmód az illetőséggel rendelkező társaságot vissza is tarthatja attól, hogy tevékenységét egy másik tagállamban lévő állandó telephely útján gyakorolja.

Ilyen korlátozást azonban igazol az adózási rendszer koherenciája biztosításának a szükségessége. E tekintetben a veszteségeknek a szóban forgó adózási rendszer által előírt beillesztését nem lehet elválasztani azok korábbi figyelembevételétől. Egy más államban található olyan állandó telephelyet működtető társaság esetében, amelyre tekintettel az e társaság illetősége szerinti államnak nincs adóztatási joga, ez a beillesztés szimmetrikus logikát tükröz. Tehát közvetlen, személyes és anyagi kapcsolat létezik a szóban forgó adóztatási mechanizmus két eleme között, mivel az említett beillesztés a korábban megengedett elszámolás logikus kiegészítésének minősül. Ráadásul e korlátozás alkalmas az ilyen célkitűzés eléréséhez, mivel tökéletesen szimmetrikusan működik, hiszen csak az elszámolt veszteségeket illesztik be. Továbbá az említett korlátozás teljesen arányos a kitűzött céllal, annál is inkább, mivel a veszteségeket csak az elért nyereség összegéig illesztik be.

Ezt a megállapítást nem kérdőjelezhetik meg az említett adózási rendszer és azon állam adójogszabályának összetett hatásai, amelyben az állandó telephely található. A közösségi jog egységesítésére, illetve összehangolására irányuló intézkedések hiányában a tagállamok továbbra is jogosultak meghatározni a jövedelmek és a vagyon adózási követelményeit a kettős adóztatás – adott esetben egyezmény révén történő – elkerülése érdekében. Ez a joghatóság azt is magában foglalja, hogy a tagállam nem köteles figyelembe venni az adójogszabálya alkalmazása céljából a területén székhellyel rendelkező vállalkozáshoz tartozó, másik tagállam területén található állandó telephelyre alkalmazandó, ez utóbbi tagállam különleges szabályozásából adódó esetlegesen hátrányos következményeket. Még ha az azon társaság székhelye szerinti állam, amelyhez az érintett állandó telephely tartozik, és az e telephely szerinti állam adóztatásának az összetett hatása a letelepedés szabadságának korlátozásához is vezethet, az ilyen korlátozás kizárólag a második államnak róható fel, mivel az említett korlátozás nem a szóban forgó adózási rendszerből, hanem az adóztatási joghatóságnak a két érintett állam között a kettős adóztatás elkerülésére létrejött egyezményben megállapított megosztásából adódik.

Azt a megállapítást, miszerint az említett adórendszerből adódó korlátozást igazolja annak szüksége, hogy biztosítsák e rendszer koherenciáját, nem kérdőjelezheti meg azon tény sem, hogy az a társaság, amelytől az érintett állandó telephely függ, ez utóbbit megszüntette, és hogy az említett állandó telephely által elért nyereség és elszenvedett veszteség a fennállásának egész ideje tekintetében negatív egyenleggel zárult. Ugyanis az állandó telephely veszteségének beillesztése azon társaság eredménykimutatásába, amelyhez tartozik, e veszteség korábbi figyelembevételétől elválaszthatatlan, és annak logikus kiegészítése.

(vö. 34–39., 42–46., 48–49., 51–55. pont és a rendelkező rész)