AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (kibővített második tanács)

2003. március 6.( )

„Állami támogatások – A Bizottság hatáskörének hiánya – A védelemhez való jog megsértése – Lényeges eljárási szabályok megsértése – A támogatás fogalma – Az EK 87. cikk és az EK 295. cikk megsértése – Piacgazdaságban működő befektető – Megfelelő mértékű díjazás – Az indokolási kötelezettség megsértése”

A T‑228/99. és T‑233/99. sz. egyesített ügyekben,

a Westdeutsche Landesbank Girozentrale (székhelye: Düsseldorf [Németország], képviseli: F. Montag ügyvéd, kézbesítési cím: Luxembourg),

a Land Nordrhein‑Westfalen (képviseli: M. Schütte ügyvéd, kézbesítési cím: Luxembourg)

felpereseknek,

támogatja őket:

a Németországi Szövetségi Köztársaság (képviseli: W.‑D. Plessing, meghatalmazotti minőségben, segítője: H.‑F. Wissel ügyvéd)

beavatkozó,

az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: K.‑D. Borchardt és V. Kreuschitz, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

alperes ellen,

támogatja:

a Bundesverband deutscher Banken eV (székhelye: Berlin [Németország], képviseli: H.‑J. Niemeyer ügyvéd)

beavatkozó,

a Németország által a Westdeutsche Landesbank – Girozentrale (WestLB) javára végrehajtott intézkedésre vonatkozó, 1999. július 8‑i 2000/392/EK bizottsági határozat (HL 2000. L 150., 1. o.) megsemmisítése iránti kérelme tárgyában,

AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA

(kibővített második tanács),

tagjai: R. M. Moura Ramos elnök, V. Tiili, J. Pirrung, P. Mengozzi és A. W. H. Meij bírák,

hivatalvezető: D. Christensen tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2002. június 5‑i és 6‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

A jogvita előzményei

I – A jogvita körülményei

1 A jelen ügyek tárgya a Wohnungsbauförderungsanstalt des Landes Nordrhein‑Westfalen (Észak‑Rajna–Vesztfália tartomány lakásépítést támogató közintézménye, a továbbiakban: WfA) beolvadása a Westdeutsche Landesbank Girozentraléba (a továbbiakban: WestLB) (a továbbiakban: beolvadás) (a továbbiakban: vitatott ügylet).

A – A saját tőkéről szóló irányelvben és a fizetőképességről szóló irányelvben előírt, a saját tőkére vonatkozó követelmények

2 A hitelintézetek szolvenciamutatójáról szóló, 1989. december 18‑i 89/647/EGK tanácsi irányelvvel (HL 1989. L 386., 14. o.), valamint a hitelintézetek saját tőkéjéről szóló, 1989. április 17‑i 89/299/EGK tanácsi irányelvvel (HL 1989. L 124., 16. o.) összhangban a bankoknak legalább a kockázatot ellensúlyozó vagyonuk és a mérlegben fel nem tüntetett kockázattal járó ügyleteik 8%‑ának megfelelő saját tőkével kell rendelkezniük. Ezen irányelvek alapján fogadták el a Kreditwesengesetz (a hitelintézetekről szóló német törvény) módosításait 1992. január 1–jén, az új előírások pedig 1993. június 30‑án léptek hatályba.

3 Az irányelvekkel megállapított új 8%‑os küszöböt illetően, az érintett összeg legalább felének „saját alaptőkét” kell alkotnia, amelybe azok a tőkeelemek tartoznak, amelyekkel a hitelintézet közvetlenül és korlátlanul rendelkezhet az esetleges veszteségek fedezése érdekében. A saját alaptőke prudenciális értelemben meghatározó jelentőséggel bír a bank teljes saját tőke állományának jelentős részére, mivel a „kiegészítő saját tőkét” (második kategóriás saját tőke) csak a rendelkezésre álló saját alaptőkét meghaladóan fogadják el valamely bank kockázattal járó tevékenységeinek biztosítására.

4 Egy bank azon képessége egyébként, hogy fokozott kockázatot vállaljon, a saját tőke nagysága alapján korlátozott. A WfA beolvadásának időpontjában – a Kreditwesengesetz 13. cikkével összhangban – az önálló nagykockázat–vállalás nem haladhatta meg a hitelintézet saját tőkéjének 50%‑át, a saját tőke 15%‑át meghaladó nagykockázat‑vállalások pedig ennek az összegnek a nyolcszorosát. A Kreditwesengesetz 1994‑es, a hitelintézetek nagykockázat‑vállalásainak felügyeletéről és ellenőrzéséről szóló, 1992. december 21‑i 92/121/EGK tanácsi irányelvnek (HL 1993. L 29., 1. o.) megfelelést biztosító módosítása alapján az önálló kölcsön maximális összegét a bank saját tőkéjének 25%‑ára, a bank saját tőkéjének 10%‑át meghaladó nagykockázat‑vállalásokat pedig a saját tőke nyolcszorosára korlátozták.

5 A hitelintézetek létesítésére, üzleti tevékenységének megkezdésére és folytatására vonatkozó törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések összehangolásáról, valamint a 77/780/EGK irányelv módosításáról szóló második, 1989. december 15‑i 89/646/EGK tanácsi irányelv (HL 1989. L 386., 1. o.) 12. cikke korlátozza a más hitelintézetekben és bankokban megszerezhető részesedés nagyságát. A Kreditwesengesetz 12. cikke, mely rendelkezés nem a közösségi jogon alapul, de más tagállamokban is létezik, előírja, hogy a hosszú távú befektetések teljes összegét – melybe a nem pénzügyi intézményekben meglévő részesedés mértéke is beletartozik – a saját tőke teljes összegére kell korlátozni. A német bankoknak a saját tőkére vonatkozó új rendelkezéseknek 1993. június 30‑ig kellett eleget tenniük.

B – A WestLB

6 A WestLB a Land Nordrhein-Westfalen (Észak‑Rajna–Vesztfália tartomány, a továbbiakban: Land) joga szerint működő állami hitelintézet. 1991. december 31–ig a WestLB–nek tulajdonított saját tőke 5,1 milliárd német márkára (DEM) emelkedett. A Land jogával összhangban a WestLB‑nek hármas funkciója van. Ő a Land, 1992. július 17–től pedig a Land Brandenburg (Brandenburg tartomány) helyi takarékpénztárainak központi bankja. Ellátja egy állami és helyi bank feladatait különösen pénzügyi ügyletek részvényesek javára való teljesítésével. Végül általános banki ügyleteket végez.

7 A WestLB 100%‑ban a közszféra tulajdonában van. Főrészvényese a Land (43,2%), további részvényesek a Landschaftsverband Rheinland (a Rajna‑vidéki régió önkormányzati társulása) és a Landschaftsverband Westfalen‑Lippe (a Vesztfália-Lippe régió önkormányzati társulása), melyek mindegyike a tőke 11,7%‑ának tulajdonosa, valamint a Rheinischer Sparkassen- und Giroverband (a Rajna‑vidéki régió takarékpénztárainak társulása) és a Westfälisch‑Lippischer Sparkassen- und Giroverband (a Vesztfália‑Lippe régió takarékpénztárainak társulása), amelyek mindegyike a részvények 16,7%‑ának tulajdonosa. A beolvadás időpontjától legalább 1999. július 8‑ig ezek az arányok változatlanok maradtak.

8 Mérlege alapján a WestLB a harmadik helyet foglalja el a német banki ágazatban a Deutsche Bank AG és a Dresdner Bank AG után. A WestLB közvállalkozások és közintézmények számára kínál pénzügyi szolgáltatásokat, és a nemzetközi tőkepiacon is jelen van, ahol saját javára és más hitelviszonyt megtestesítő értékpapír kibocsátók javára teljesít ügyleteket. Más általános német bankokhoz hasonlóan a WestLB pénzügyi szervezetekben és vállalkozásokban is rendelkezik üzletrészekkel. 1997–ben egyébként a WestLB tevékenységeinek jelentős részét a Németországi Szövetségi Köztársaságon kívül fejtette ki.

C – A WfA

9 A WfA‑t 1957–ben alapították, és 1991. december 31–ig német közjogi szervezetként működött, ezen a jogcímen jogi személyisége volt. Százmillió német márka indulótőkével rendelkezett, és a Land volt részvényeinek kizárólagos tulajdonosa. A jogi szabályozás szerint a WfA kizárólagos feladata a lakásépítés támogatása volt, azáltal hogy kamatmentes vagy csökkentett kamatozású kölcsönöket nyújtott. Közjogi szervezetként mentesült a társasági adó, a tőkeilleték és a működőtőkét terhelő iparűzési adó alól.

10 A Land felelőssége az esetleges veszteségekért, valamint kezessége – a WfA közjogi szervezeti minőségénél fogva – a WfA valamennyi kötelezettségére kiterjedt. Ezek a biztosítékok a beolvadást követően is változatlanok maradtak.

D – A WfA beolvadása a WestLB–be

11 A Land parlamentje által 1991. december 18‑án elfogadott Gesetz zur Regelung der Wohnungsbauförderunggal (a lakásépítés támogatásának szabályozásáról szóló törvény) összhangban a WfA 1992. január 1–jén beolvadt a WestLB‑be.

12 A beolvadást a törvény indokolásának bevezető részében a WestLB saját tőkéjének emelésével igazolják, amelynek célja, hogy a hitelintézet meg tudjon felelni az 1993. június 30–tól alkalmazandó szigorúbb követelményeknek. Ezenkívül a WfA és a WestLB lakásépítés támogatására vonatkozó tevékenységeinek átszervezése lehetővé tette hatékonyságuk növelését.

13 A beolvadás keretében a Land megszüntette a WfA 7,4 milliárd német márka összegű, a Land által lakásépítés támogatása céljából nyújtott kölcsöntőkékből eredő kötelezettségei tekintetében nyújtott biztosítékát.

14 A WestLB lett a WfA egyetemes jogutódja (a Landdal szembeni, a lakásépítési támogatáshoz kapcsolódó tartozások Wfa által nyújtott biztosítékát kivéve, amit a beolvadás előtt megszüntettek). A WfA a WestLB–n belül önálló jogi személyiséggel nem rendelkező, gazdasági és szervezeti szempontból független közjogi szervezetté vált. A WfA alaptőkéjét és tartalékait a WestLB mérlegében tehát különleges tartalékokként kell kimutatni. Tekintettel az intézmények esetleges veszteségeiért való felelősségére, valamint kezességére, a Land továbbra is felelős a WfA által vállalt kötelezettségekért.

15 A WfA vagyonának elemeit, azaz a tőkéjét, tartalékait, a lakástámogatási alapot, egyéb követeléseit, valamint az építési kölcsönökből származó várható nyereségét a WestLB–be való beolvadást követően továbbra is a lakásépítési támogatásra irányuló tevékenységekre fordították a fenti 11. pontban hivatkozott törvény 2. cikke (16) bekezdésének 2. pontjával összhangban. Mindemellett ez a törvény az átruházott vagyonnak egy második funkciót is adott: a továbbiakban ennek kellett a Kreditwesengesetz és a 89/299 irányelv értelmében vett saját tőkeként szolgálnia, amit a bank fizetőképességi mutatójának kiszámításánál vettek alapul, és ami így a WestLB kereskedelmi, azaz versenytevékenységeinek biztosítására szolgált.

16 A beolvadás alkalmával a WestLB részvényesei a keretszerződés módosításával abban állapodtak meg, hogy a lakásépítés támogatására szánt vagyont mindig meg kell őrizni, még akkor is, ha a WestLB az alaptőkét csökkentő vesztésegeket szenvedett el. A WfA tőkéjével csak azután kell belsőleg helytállni, miután a WestLB egyéb saját tőkéjével már helytálltak. A keretszerződés pontosította, hogy a WestLB részvényeseinek az intézmény esetleges veszteségeiért való felelőssége a WfA különleges tartalékaira is kiterjed. A WestLB felszámolása esetén a Landot elsőbbségi jog illeti meg a WfA tőkéjén. Azt is megállapították, hogy a WestLB sajáttőke‑állományának a WfA beolvadásával való növelése a Land pénzügyi szolgáltatásának minősült, és hogy a részvényeseknek 1992–től az első eredmények közlését követően meg kellett határozniuk a megfelelő éves díjazás mértékét. Ezt a határozatot utóbb, 1993. november 11‑én egy, a keretszerződéshez csatolt jegyzőkönyvbe foglalták. Előírták, hogy a WestLB nyereség esetén egy adózás utáni 0,6%‑os éves díjat fizet a WestLB ügyleteinek biztosítékaként felhasználható WfA tőkerész után.

17 Ezen, a WfA vagyonának biztosítására irányuló belső megállapodáson kívül nem létezik más olyan szempont, ami a WfA vagyonának két funkciója, azaz egyrészt a lakásépítésre irányuló rendeltetése, másrészt a WestLB számára hitelezőivel fennálló külső viszonyaiban szavatolótőkekénti minősége közül egyiket vagy másikat előnyben részesítené. A WestLB közvetlenül és korlátlan módon rendelkezhet a veszteségek vagy – fizetésképtelenség esetén – a hitelezőket megillető összeg fedezetére átruházott vagyonról.

18 Az lakásépítési támogatásról szóló törvény szerinti, a Land és a WestLB által kötött ügyviteli szerződés előírja, hogy utóbbi csak annyiban használhatja a saját tevékenységeinek megszilárdítását célzó különleges tartalékokat, amennyiben a WfA törvényben előírt feladatának ellátását nem veszélyezteti.

19 A WfA azzal, hogy a WestLB lakásépítési támogatással megbízott részlegévé vált, elveszítette jogi függetlenségét. Ugyanakkor kereskedelmi tevékenységei nem teljes egészében olvadtak be a WestLB–be. A WfA a WestLB–n belül Wohnungsbauförderungsanstalt Nordrhein‑Westfalen – Anstalt der Westdeutschen Landesbank Girozentrale (a Land lakásépítést támogató intézménye – a WestLB intézménye) név alatt különálló entitás maradt. Az új „Lakásépítési támogatás” részleg persze megjelenik a WestLB könyvelésében, de saját mérlege is van. Ami a WestLB korábbi lakásépítési támogatási részlegét illeti, azt a WfA–val együtt átszervezték.

20 A WfA WestLB–re ruházott vagyona, nevezetesen a tőke, a tartalékok, egyéb eszközök és várható nyereségek továbbra is lakásépítések támogatására szolgálnak, így a WestLB egyéb tevékenységeitől függetlenül kell őket kezelni. Ezenkívül ez az elkülönítés ahhoz is szükséges, hogy a lakástámogatáshoz kapcsolódó ügyleteket a német adójoggal összhangban továbbra is közérdekű tevékenységeknek lehessen tekinteni. Így a WfA‑t megillető adómentességek sem szűntek meg.

II – A közigazgatási eljárás

21 1993. március 23‑án benyújtott panaszában a németországi székhelyű, körülbelül 300 bankot képviselő a Bundesverband deutscher Banken eV (német bankszövetség, a továbbiakban: BdB) azt kérte a Bizottságtól, hogy az EK 226. cikk alapján indítson eljárást a Németországi Szövetségi Köztársaság ellen. A BdB előadta, hogy a Bundesaufsichtsamt für das Kreditwesen (szövetségi hitelezésfelügyeleti hivatal) azzal, hogy elfogadta, hogy a WestLB‑vel egyesült WfA vagyonát a WestLB saját tőkéjének kell tekinteni, megsértette a 89/299 irányelv 4. cikkének (1) bekezdését.

22 1994. május 31‑i levelében a BdB tájékoztatta a Bizottság „Verseny” Főigazgatóságát (DG IV) a vagyonátruházásról azt állítva, hogy ez a WestLB javára torzította a versenyt. 1994. július 21‑én hivatalosan is panaszt nyújtott be a bizottsághoz, melyben utóbbit arra kérte, hogy indítsa meg az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti eljárást a Németországi Szövetségi Köztársaság ellen. 1995 februárjában és márciusában, valamint 1996 decemberében tíz bank, melyek a BdB tagjai, csatlakozott a BdB által benyújtott panaszhoz.

23 Annak megállapításához, hogy a vagyonátruházás állami támogatásnak minősült‑e, a Bizottság 1993. január 12‑i, február 9‑i, november 10‑i és december 13‑i, továbbá 1996. január 16‑i leveleiben kiegészítő információk közlését kérte a német szövetségi hatóságoktól. Ezeket az információkat a német szövetségi hatóságok az 1993. február 2‑i és március 16‑i, az 1994. március 8‑i, az 1996. április 12‑i és 26‑i, valamint az 1997. január 14‑i levelekben közölték. A különböző érintett felek is nyújtottak be különféle dokumentumokat és leveleket. A Bizottság képviselői több alkalommal találkoztak a német hatóságok, a WestLB és más regionális bankok képviselőivel, valamint a panaszosokkal.

24 Az információcserét követően a Bizottság 1997. október 1–jei határozatával megindította az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti eljárást (a továbbiakban: eljárást megindító határozat). Ebben a határozatban a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy a vitatott intézkedés valószínűleg támogatásnak minősült az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében, és hogy kiegészítő adatokra van szüksége elemzésének elmélyítéséhez. Mindenekelőtt fontos volt számára, hogy információkat kapjon azokról az intézkedésekről, amelyekkel a Land ésszerű módon biztosította részesedését azokból a nyereségekből, melyeket a WestLB érhetett el tőkéjének emelését követően; információkat kapjon azokról a következményekről, amelyek az átruházott tőke azonnali fizetőképességet biztosító jellegének hiányából, abból a tényből, hogy a Land befolyása a WestLB‑re nem növekedett, a rögzített díjazás megkülönböztetett jellegéből, valamint a megfelelő díjazás megállapítása során szerepet játszó további tényezőkből adódtak; végül információt kapjon a WfA WestLB tevékenységeinek biztosítására szolgáló tőkéjének összegéről, az ezt meghaladóan a WestLB mérlegében feltüntetett összegről, az adómentességekről, a tartozások törléséről, a WestLB jövedelmezőségéről és az együttműködés esetleges hatásairól.

25 Az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti eljárást megindító határozatot az 1997. október 23‑i levéllel közölték a német kormánnyal. 1997. november 7‑i és 25‑i, valamint december 2‑i levelében a német kormány a közzétételre tekintettel egyetértett a bizalmas információk törlésével. A határidő az 1997. november 19‑i levélben kért és az 1997. december 1–jei levélben engedélyezett meghosszabbítását követően a német kormány az 1998. február 27‑i levélben ismertette álláspontját.

26 A Bizottság eljárást megindító határozatát 1998. május 5‑én tették közzé az Európai Közösségek Hivatalos Lapjában (HL 1998. L 140., 9. o.). A Bizottság felhívta az érintetteket, hogy terjesszék elő észrevételeiket a szóban forgó üggyel kapcsolatban. A Bizottság a WestLB–től (1998. május 19.), az Association française des banques–tól (1998. május 26.), a British Bankers’ Associationtől (1998. június 2.) és a BdB–től (1998. június 4.) kapott észrevételeket. Ezeket az 1998. június 15‑i levélben továbbította a német kormánynak, megadva számára a lehetőséget, hogy megfogalmazza észrevételeit, melyeket a Bizottság az 1998. augusztus 11‑i levélben kapott meg.

27 1998. január 15‑én és szeptember 16‑án a BdB képviselőivel, valamint 1998. szeptember 9‑én a WestLB képviselőivel tartottak találkozókat. 1998. szeptember 22‑i levelében a Bizottság szervezeti egységei a folyamatban lévő ügy különböző vonatkozásait érintő ülésre meghívták a német hatóságokat, a WestLB–t és a BdB–t. A BdB 1998. október 30‑i levelében közölt információkat. A találkozót, melyen mindhárom fél jelen volt, 1998. november 10‑én tartották.

28 Ezt követően a Bizottság szervezeti egységei 1998. november 16‑i levelükben további tájékoztatást és dokumentumokat kértek a német hatóságoktól és a BdB–től. A határidő meghosszabbítása után a BdB 1999. január 14‑i levelében közölte a kért információkat. A határidő meghosszabbítását követően a német hatóságok két 1999. január 15‑i levélben és egy 1999. április 7‑i elektronikus levélben közölték az információkat. Mivel a német hatóságok megtagadták bizonyos adatoknak a Bizottsággal való közlését, utóbbi az 1999. március 3‑i, a német kormánnyal az 1999. március 24‑i levélben közölt határozatban elrendelte ezeknek az információknak a továbbítását. A határidő meghosszabbítása után a német kormány 1999. április 22‑i levelében végrehajtotta ezt a határozatot.

29 A Bizottság elrendelte annak a megfelelő díjazásnak a független vizsgálatát, amelyet a Landnak a WfA WestLB–be való beolvadásáért kellett követelnie. Az ezzel a feladattal megbízott tanácsadó gazdasági társaság (First Consulting) szintén részt vett az 1998. november 10‑i háromoldalú találkozón.

III – A megtámadott határozat

30 1999. július 8‑án a Bizottság elfogadta a Németország által a Westdeutsche Landesbank – Girozentrale (WestLB) javára végrehajtott intézkedésre vonatkozó 2000/392/EK határozatát (HL 2000. L 150., 1. o., a továbbiakban: megtámadott határozat). A határozatot 1999. augusztus 4‑én közölték a Németországi Szövetségi Köztársasággal, amely azt 1999. augusztus 6‑án közölte a Landdal. A Land a WestLB–t 1999. augusztus 9‑i levelében tájékoztatta, amely még aznap megérkezett a WestLB–hez. A határozat rendelkező része kimondja:

„1. cikk

Németország által a Westdeutsche Landesbank Girozentrale részére adott 1 579 700 000 német márka (807 700 000 euró) összegű állami támogatás nem egyeztethető össze a közös piaccal.

2. cikk

1. Németország valamennyi szükséges intézkedést meghozza az első cikkben említett és már jogellenesen rendelkezésre bocsátott támogatásnak a kedvezményezettől való visszatéríttetése érdekében.

2. A visszatéríttetésre a nemzeti jog eljárásainak megfelelően kerül sor. A visszatéríttetendő támogatások magukban foglalják a támogatásnak a kedvezményezett rendelkezésére bocsátása időpontjától a visszatérítés időpontjáig felszámított kamatokat is. A kamatokat a regionális támogatások keretében a támogatási egyenérték kiszámításához alkalmazott referencia‑kamatláb alapján kell kiszámítani.”

3. cikk

Németország a határozat közlésétől számított két hónapos határidőn belül tájékoztatja a Bizottságot az annak való megfelelés érdekében általa hozott intézkedésekről.

[...]”

A – Általános elemzés

31 A megtámadott határozat preambulumbekezdéseiben a Bizottság ismerteti a szóban forgó intézkedésre vonatkozó értékelését. Ez az alábbiak szerint foglalható össze.

32 Mindenekelőtt a verseny torzulását és a tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt hatásokat illetően a Bizottság úgy véli, hogy a WestLB más európai bankokkal versenyezve kínálja szolgáltatásait Németországon kívül és Németországban is. Így minden, a WestLB javára nyújtott támogatás a verseny torzulását okozza, és akadályozza a kereskedelmet az Unión belül. Az alperes szerint, mivel a működéshez és a kereskedelmi tevékenységek kiterjesztéséhez egy banknak elegendő elismert saját tőkével kell rendelkeznie, az állam által meghozott, a WestLB fizetőképességét biztosító intézkedés közvetlenül befolyásolta a WestLB kereskedelmi lehetőségeit.

33 A Bizottság úgy véli továbbá, hogy a szóban forgó ügylet közforrások egy adott vállalkozás számára történő átruházásának minősül. Ezek a források azzal, hogy kereskedelmi értékkel bírnak, és nem járnak megfelelő díjazással, az EK 87. cikk (1) bekezdése szerinti állami források.

34 Annak igazolására, hogy az állami tőke közszféra valamely vállalkozásának való átruházása utóbbi számára előnyt biztosít–e, és az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatásnak minősül–e, a Bizottság a „piacgazdaságban működő befektető” elvét alkalmazza.

35 A Bizottság részletesen kifejti az ügyletnek a piacgazdaságban működő befektető elve szempontjából végzett elemzését.

36 Először, a Bizottság kijelenti, hogy annak ellenére, hogy az EK 295. cikk úgy rendelkezik, hogy az EK–Szerződés nem érinti a különböző tagállamokban fennálló tulajdoni rendet, ez nem igazolja a Közösség versenyjogi szabályainak megsértését. Ily módon a Bizottság nem vonja kétségbe a tagállamok azon jogát, hogy különleges alapokat rendeljenek általános gazdasági érdekkel rendelkező projektekhez. Azonban amint az állami források és más vagyon kereskedelmi tevékenységeket szolgálnak, a piaci szabályok alkalmazandók. Következésképpen a Bizottság szerint amint az állam úgy dönt, hogy a közcélokra szánt tőkét kereskedelmi célokra is használja, a piaccal összeegyeztethető díjazást kellene követelnie.

37 Másodszor, ami az ügylet sajátos jellegét illeti, az alperes azt állítja, hogy ha egy tagállam olyan ügyletet választ, mint a szóban forgó ügylet, részletesen meg kell vizsgálni, hogy ez milyen mértékben jelenthet gazdasági előnyt a vállalkozás versenyfeltételek között működő része számára.

38 Harmadszor, a Bizottság kiemeli, hogy a Land WestLB–ben lévő részesedésének növelése lehetne az egyik eszköze annak, hogy a Land a tőke‑hozzájárulásért megfelelő hozamot kapjon. Mivel nem ez volt a helyzet, a megtámadott határozat megfogalmazása szerint a piacgazdaságban működő befektető elve alapján a Landnak kérnie kellett volna, hogy az általa bevitt tőke után más megfelelő módon díjazzák. Ellenkező esetben a Land olyan előnyt adna a WestLB számára, ami a Bizottság szerint állami támogatásnak minősülne.

39 Negyedszer, az alperes kifejti, hogy hogyan határozta meg a díjazás kiszámításához alapul vett tőkealapot. A megfelelő díjazás meghatározásához a WestLB által való hasznosíthatóság szerint különbséget kellett tenni a WfA különleges tartalékainak különbözö elemei között.

40 A Bizottság emlékeztet arra, hogy saját tőkeként összesen 5,9 milliárd német márka összeget tüntettek fel a WestLB mérlegében. A Bundesaufsichtsamt für das Kreditwesen saját alaptőkeként azonban csak 4 milliárd német márkát ismert el. Az utóbbi összegből a WestLB saját tőke állományként és a fizetőképességi rendelkezésekre tekintettel ténylegesen csak 2,5 milliárd német márkát használhat fel versenyfeltételek között gyakorolt tevékenységeinek kiterjesztésére, tehát ezt az összeget kell a Land díjazása elsődleges forrásának tekinteni. A maradék 1,5 milliárd német márka szolgál a WfA lakásépítési támogatási tevékenységeinek biztosítására. A mérlegben további 1,9 milliárd német márka szerepel, amit egyébként nem tekintenek a fizetőképességi követelmények betartásához szükséges saját tőkének. Így a WestLB mérlegében feltüntetett összeg, ami nem szolgálhat a versenyfeltételek között gyakorolt tevékenységek kiterjesztésére, 3,4 milliárd német márkára emelkedik. Mégis amennyiben ez az összeg arra szolgál, hogy javítsa a bankról kialakított képet a hitelezők szemében, legalább gazdasági szempontból biztosítéknak sorolható be, még akkor is, ha a mérlegben saját tőke címén van feltüntetve. Ez az összeg tehát, ami a WestLB, azaz egy piacgazdaságban működő befektető számára gazdasági haszonnal jár, díjazást követelt volna meg. Ennek szintje ugyanakkor alacsonyabb lenne, mint a WestLB versenyfeltételek között gyakorolt tevékenységeinek kiterjesztésére felhasználható 2,5 milliárd német márka utáni díjazás.

41 Ötödször, a Bizottság részletesen kifejti, hogyan számította ki a tőke megfelelő díjazását.

B – A tőke megfelelő díjazására vonatkozó elemzés

42 Előzetesen a Bizottság azt állítja, hogy az EK‑Szerződés állami támogatásra vonatkozó szabályai alapján az ügyletet tőke–hozzájárulásnak, nem pedig biztosítéknak kell tekinteni, és hogy következésképpen a tőke díjazását ki kell számítani. Ugyanakkor a megfelelő díjazás kiszámításához a Bizottság ennek a tőkének egy részét biztosítékként sorolhatja be, mivel azt a WestLB különleges helyzeténél fogva nem használhatja klasszikus saját tőkeként.

43 Továbbá, először, a Bizottság – kiemelve, hogy a WfA WestLB‑be való beolvadásának egyedisége miatt az nehezen összehasonlítható egy piacon létező pénzügyi eszközzel – kifejti, miért véli úgy, hogy a német kormány által a saját tőkére alkalmazandó hibrid eszközökkel végzett összehasonlítás nem minősül releváns alapnak a WfA tőkéje utáni megfelelő díjazás kiszámításához utóbbi sajátosságai miatt.

44 Másodszor, a Bizottság utal az azonnali fizetőképességet biztosító jelleg hiányának a tőke díjazásának kiszámítására gyakorolt hatásaira. Először a WfA vagyonának átruházása nem eredményezett további azonnali fizetőképességet biztosító tőkét a WestLB számára annyiban, amennyiben a WfA átruházott vagyonát és valamennyi jövedelmét a törvénnyel összhangban továbbra is lakásépítési támogatásra kellett fordítani. A WestLB tehát a tőke összegének mértékéig további finanszírozási költségeket visel, ha tevékenységi körének bővítéséhez, amit ez a kiegészítő saját tőke tesz lehetővé, megszerzi a pénzügyi piacokon szükséges eszközöket. Ezek a kiegészítő finanszírozási költségek, amelyek a rendes saját tőke esetén nem merülnek fel, a megfelelő díjazás kiszámításánál megfelelő levonás végrehajtását teszik szükségessé.

45 Ugyanakkor a WestLB‑től és a német kormánytól eltérően a Bizottság úgy véli, hogy nem vehető figyelembe a teljes refinanszírozási kamatláb. Az átruházott tőke különleges természete miatt csak a nettó költségek vehetők figyelembe a WestLB kiegészítő terheiként. Egészében véve a Bizottság elismeri, hogy a WestLB‑nek további „azonnali fizetőképességet biztosító jellegből adódó költségeket” kell viselnie „a refinanszírozás adók levonása utáni költségeinek” mértékéig. A Bizottság elfogadja a német kormány által benyújtott, a díjazás mértékére vonatkozó szakvéleményt, amely 8,26%‑ban állapítja meg a megfelelő hosszú távú refinanszírozási rátát. A német adókulcsot alkalmazva egy nettó 4,2%‑os kulcsot kapunk a refinanszírozás költségeire.

46 Harmadszor, a Bizottság kifejti, hogyan végezte el a 2,5 milliárd német márka megfelelő díjazásának kiszámítását a WestLB rendelkezésére álló sajáttőke–növekedésnek megfelelően.

47 Emlékeztet arra, hogy a Bizottság által megbízott külső szakértők azt állítják, hogy a befektetések banki környezetben szokásos hozamára kellene támaszkodni, és azt az ügylet jellegzetességeihez kellene igazítani. A Bizottság ráadásul vizsgálata során több, a saját tőke és a befektetések tényleges és leszámítolt hozamáról szóló befektetési banki és tanácsadó gazdasági társasági nyilatkozatot és tanulmányt is figyelembe vett, éppúgy mint a különböző felek által közölt állásfoglalásokat.

48 A Bizottság kijelenti, hogy ezen információk, az ügybeli tapasztalatai, piaci statisztikák és az állami támogatásokról szóló korábbi határozatai alapján az átruházás időpontjától egy minimális, adózás utáni 12%‑os díjazást állapít meg erre a tőke–hozzájárulásra.

49 A megfelelő díjazás kiszámításához a Bizottság azt a tényt is figyelembe vette, hogy egy piacgazdaságban működő befektető az ügylet sajátosságaira tekintettel hozamának növekedését követelte volna meg a bevitt tőke piacával összhangban.

50 Ezt a növekedést három tényező magyarázza. Először, az átruházott tőke mennyisége jelentős volt, a fizetőképességre vonatkozó rendelkezések alapján a WestLB‑re gyakorolt hatása meghatározó volt, és ez a bank a többi bank átlaga alatti nyereséget ért el. Továbbá a Land a WfA beolvadásánál fogva sokkal magasabb kockázatnak van kitéve a WestLB fizetésképtelensége esetén. A Land egyébként a beolvadás tényénél fogva semmilyen szavazati jogot nem kapott. Egy piacgazdaságban működő befektető annak érdekében, hogy egy ilyen kockázatot a vállalkozáson belüli befolyásának megerősítése nélkül el tudjon fogadni, ellenszolgáltatásként magasabb díjazást követelne. Végül a Land befektetése jellege szerint egy nem jegyzett értékpapírokba való hosszú távú befektetés. A WfA beolvadásának különleges körülményei miatt a Landnak nincs lehetősége arra, hogy a tőkét visszavonja, és befektetésének véget vessen. Következésképpen a Bizottság úgy véli, hogy a megfelelő minimális növekedés az ügylet sajátosságai miatt itt 1,5%.

51 A Bizottság arra következtet, hogy a szóban forgó tőke megfelelő díjazása 9,3%‑ra emelkedne, azaz a befektetés rendes hozamának 12%‑ához hozzáadódik az ügylet sajátosságai által indokolt 1,5%, amiből lejön 4,2% a refinanszírozási költségekre, amelyeket a WestLB‑nek az átruházott tőke azonnali fizetőképességet biztosító jellegének hiánya miatt kell viselnie.

52 Negyedszer a Bizottság kifejti, hogyan számította ki annak a 3,4 milliárd német márka összegnek a megfelelő díjazását, mely összeget a WestLB mérlegében feltüntettek, de nem szolgálhat a versenyfeltételek között gyakorolt tevékenységek kiterjesztésére. Emlékeztet arra, hogy az EK 88. cikk (2) bekezdésében előírt eljárást megindító határozatában a német kormány által hivatkozott 0,3%‑ot a WestLB‑hez hasonló bankot megillető garanciavállalás után járó díjként jelölte meg. Úgy véli, hogy ez az összeg meghaladja az ilyen típusú bankgaranciák rendes hatályát, és hogy jóllehet a bankgaranciák főszabályként meghatározott ügyletekhez kapcsolódnak, és időben korlátozottak, a WestLB a WfA különleges tartalékaival időkorlátok nélkül rendelkezik. A Bizottság szerint ez a két tényező megköveteli a díjazás mértékének növelését, ami 0,5% és 0,6% körül lenne. Egyrészt amennyiben a garanciadíjak általánosságban a használat költségeinek minősülnek, amelyek az adóköteles nyereség csökkentéséből származnak, másrészt amennyiben a WfA tőkéjének díját a Landnak fizetik az adózás utáni nyereségből, ezt a mértéket kell alkalmazni. A Bizottság szerint így ennél a típusú tőkénél egy adózás utáni 0,3%‑os díjazás megfelelő.

53 Ötödször, a Bizottság úgy véli, hogy a Land és a WfA számára utóbbi átruházásából és a WestLB‑be való beolvadásából származó esetleges együttműködések és megtakarítások nem tekinthetők a WestLB saját alaptőkéjéhez való hozzájárulás ellenszolgáltatásának. Mivel ezek az együttműködések nem csökkentik az átruházott tőke felhasználásának lehetőségeit, és nem növelik a WestLB-re való átruházásból származó költségeket sem, nem kellene semmilyen hatást gyakorolniuk annak a díjazásnak az összegére, amit egy piacgazdaságban működő befektető a bevitt saját tőkéért a banktól megkövetelhetne. Ellenkezőleg, a Bizottság elismeri, hogy a WestLB által 1992‑ben a WfA díjának jogcímén fizetett 33 millió német márka a WestLB által kapott hozzájárulás díjának részét képezi.

54 Végül, a figyelembe vett tőkére és annak díjazására vonatkozó fenti számítások alapján a Bizottság meghatározza az állami támogatási elemet a vitatott ügyletben. Úgy véli, hogy a piaccal összeegyeztethető egy adózás utáni 9,3%‑os díjazás a tőke azon része után, amit a WestLB kereskedelmi tevékenységének biztosítására használhat fel, ez tehát 2,5 milliárd német márka volt 1993 végén, és egy 0,3%‑os adózás utáni díjazás ezen összeg és a WestLB mérlegében feltüntetett 5,9 milliárd német márkát kitevő saját tőke összege közötti különbség után, ami 3,4 milliárd német márka volt 1993 végén. A Bizottság szerint figyelembe kell még venni azt a 0,6%‑os díjazást, amit a WestLB 1993 óta fizet az után az összeg után, amit kereskedelmi tevékenységeinek biztosításához felhasználhat. Ezenkívül a Bizottság a Land számára teljesített további díjként elfogadja a WfA WestLB által 1992‑ben kifizetett díjait. A támogatási elemet a ténylegesen kifizetett összegek és a piaccal összhangban lévőnek tartott kifizetések különbségeként számítják. A Bizottság szerint 1992 és 1998 között az így kiszámított teljes támogatás 1 579 700 000 német márka.

55 A piacgazdaságban működő befektető elvének a szóban forgó ügyletre való alkalmazására vonatkozó észrevételeinek zárásaként a Bizottság az ügylet egyéb összefüggéseiről is kifejti elemzését végső következtetéseinek ismertetése előtt.

56 Ami a WestLB „WfA ágának” lakásépítési támogatási tevékenységeit megillető adómentességeket illeti, a Bizottság megjegyzi, hogy ezek növelik a WfA nyereségeit (vagy csökkentik veszteségeit), és hogy ennélfogva nettó tőkéje növekedhet. A WestLB így jelentősebb összeg felett rendelkezhet versenyágazata tevékenységének biztosításához. Mindenesetre amennyiben ez a rész növekszik, a Landnak fizetendő díj kiszámításához figyelembe vett alap is növekszik. A Bizottság emiatt arra a következtetésre jut, hogy ha a díjazást megfelelő mértékben rögzítik, a lakásépítési támogatás adókedvezményei semmilyen módon nem torzítják a versenyt a WestLB javára. Emlékeztet arra, hogy a fenti 51. és 52. pontban kifejtett számítások szerint a megfelelő díjazás 9,3%‑ra emelkedik, ami a WestLB rendelkezésére álló saját tőke növekedésének megfelelő összeget illeti, és 0,3%‑ra a WestLB mérlegében feltüntetett azon összeghez viszonyítva, amely nem szolgálhat a versenyfeltételek között gyakorolt tevékenységeinek kiterjesztésére.

57 A garanciakötelezettség megszüntetésével kapcsolatban a Bizottság úgy véli, hogy az növelte a WfA értékét. Mivel azonban a WestLB által fizetendő díjazást a WfA ezen lemondás utáni felbecslése alapján, azaz a többletérték figyelembevételét követően számították ki, a garancia megszüntetése semmilyen előnyt nem jelent a WestLB számára, amennyiben a díjazás a piaci feltételekkel összeegyeztethető.

58 A Bizottság az előbbi értékelés alapján arra a következtetésre jut, hogy az EK 87. cikk (1) bekezdésében foglalt összes feltétel teljesül, és mivel a jelen ügyben az EK 86. cikk (2) bekezdése és az EK 87. cikk (2) és (3) bekezdése szerinti egyik eltérést engedő rendelkezés sem alkalmazható, a támogatás nem tekinthető a Szerződéssel összeegyeztethetőnek.

Az eljárás és a felek kérelmei

59 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 1999. október 12‑én benyújtott keresetleveleikkel a felperesek előterjesztették a jelen kereseteket.

60 Az Elsőfokú Bíróság kibővített negyedik tanácsának elnöke 2000. augusztus 22‑i végzésében a Németországi Szövetségi Köztársaságnak engedélyezte, hogy a felperesek kérelmeinek támogatása végett beavatkozzon, a BdB‑nek pedig engedélyezte, hogy az alperesek kérelmeinek támogatása végett beavatkozzon.

61 Az Elsőfokú Bíróság ugyanebben a végzésében megvizsgálta a felperesek bizalmas kezelés iránti kérelmét, és annak az iratokban szereplő bizonyos információk tekintetében helyt adott. Ezt a végzést a 2000. október 23‑i végzés módosította.

62 Az Elsőfokú Bíróság kibővített negyedik tanácsának elnöke 2001. július 11‑i végzésében az eljárási szabályzat 50. cikke értelmében a felek meghallgatását követően a szóbeli szakasz lefolytatása és ítélethozatal céljából elrendelte a két ügy egyesítését.

63 Az Elsőfokú Bíróság tanácsai összetételének 2001. szeptember 20–tól hatályos módosítása miatt az előadó bírót a kibővített második tanácsba osztották be, és ezért a jelen ügyet e tanács elé utalták.

64 Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (kibővített második tanács) a szóbeli szakasz megnyitásáról határozott. A felperesek, az alperes és a Németországi Szövetségi Köztársaság válaszoltak az Elsőfokú Bíróság által feltett írásbeli kérdésekre, és az alperes benyújtotta a pervezető intézkedések jogcímén kért dokumentumokat.

65 Az Elsőfokú Bíróság kibővített második tanácsának elnöke 2002. május 29‑i végzésében a felperesek kérelmére átmenetileg elrendelte az előző pontban említett dokumentumokban szereplő bizonyos elemek bizalmas kezelését.

66 Az Elsőfokú Bíróság a 2002. június 5‑i és 6‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és a kérdéseire adott válaszait.

67 A tárgyaláson kifejezett kérés ellenére a beavatkozó felek nem adták elő észrevételeiket a felpereseknek az Elsőfokú Bíróság kérelmére a Bizottság által benyújtott egyik dokumentumban szereplő bizonyos elemek bizalmas kezelése iránti kérelmével kapcsolatban. Így fenn kell tartani hatályában azt a végzést, amely átmenetileg elrendelte ezen elemek bizalmas kezelését.

68 A WestLB azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a megtámadott határozatot;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

69 A Land azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a megtámadott határozatot;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére;

– a BdB‑t kötelezze saját költségeinek viselésére.

70 A Németországi Szövetségi Köztársaság beavatkozó félként azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a megtámadott határozatot;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

71 A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– utasítsa el a két keresetet mint megalapozatlant;

– a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.

72 A BdB beavatkozó félként azt kéri, hogy a Törvényszék:

– utasítsa el a két keresetet mint megalapozatlant;

– a felpereseket kötelezze a költségek viselésére, saját költségeit is beleértve.

Az ügy érdeméről

73 Keresetének alátámasztására a WestLB öt, a leköszönő Bizottság megtámadott határozat elfogadására vonatkozó hatáskörének a hiányára, a Bizottság szabálytalan összetételére, a védelemhez való jog megsértésére, az indokolási kötelezettség megsértésére, és az EK 87. cikk (1) bekezdésének megsértésére alapított jogalapra hivatkozik. A Land négy, a Bizottság hatáskörének hiányára és szabálytalan összetételére, a védelemhez való jog megsértésére, a lényeges eljárási szabályok megsértésére, és az EK 87. cikk (1) bekezdésének, valamint az EK 295. cikk megsértésére alapított jogalapra hivatkozik.

74 A tárgyaláson az Elsőfokú Bíróság kérdésére a felperesek kijelentették, hogy visszavonják a Bizottságnak a megtámadott határozat meghozatalának időpontjában való szabálytalan összetételére alapított jogalapot.

75 Az Elsőfokú Bíróság először a Bizottság hatáskörének hiányára alapított jogalapot, másodszor a védelemhez való jog megsértésére alapított jogalapot, harmadszor a Németországi Szövetségi Köztársaság meghallgatáshoz való jogának állítólagos megsértését, a ténybeli körülmények téves megállapítását, a semlegesség elvének állítólagos megsértését illetően pedig a lényeges eljárási szabályok megsértésére alapított jogalapot vizsgálta.

76 Negyedszer az Elsőfokú Bíróság az EK 87. cikk (1) bekezdésének és az EK 295. cikkének megsértésére alapított jogalapot vizsgálja az állami támogatás fogalmának a Bizottság által a megtámadott határozatban adott értelmezését illetően. Végül az Elsőfokú Bíróság a másodlagosan előterjesztett, a piacgazdaságban működő befektető elvének Bizottság általi alkalmazását illetően (a továbbiakban: magánbefektető elve) a fent említett két rendelkezés megsértésére vonatkozó jogalappal együttesen az indokolási kötelezettség megsértésére alapított jogalapot vizsgálja.

IV – A Bizottság megtámadott határozat elfogadására vonatkozó hatáskörének hiányára alapított, első jogalapról

A – A felek érvei

77 A felperesek fenntartják, hogy a Bizottság 1999. március 16‑i lemondásánál fogva a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában hatásköreinek gyakorlásában a folyamatban lévő és halaszthatatlan ügyek intézésére volt korlátozva. Mivel a határozat nem tartozik ebbe a körbe, ez annak semmisségét vonja maga után.

78 Először is, a felperesek kijelentik, hogy mivel a Bizottság összes tagja önkéntes lemondásának jogi következményei az EK‑Szerződésben nincsenek kifejezetten meghatározva, analógia alapján az EK 201. cikk második bekezdésének második mondatát kell alkalmazni, mivel ennek a Szerződésnek ez az egyetlen olyan rendelkezése, amely a Bizottság kollektív lemondására vonatkozik. Következésképpen utóbbi hatáskörei a folyamatban lévő ügyek intézésére korlátozódtak.

79 A jelen ügyben az EK 215. cikket nem lehet alkalmazni. A Bizottság lemondása nem volt önkéntes, mivel kizárólagos célja az volt, hogy megelőzze az Európai Parlament bizalmatlansági indítványának biztos elfogadását. A Land hozzáteszi, hogy ha a Szerződés bizalmatlansági indítvány elfogadása esetén a Bizottság hatáskörét a folyamatban lévő ügyek intézésére korlátozza, minden bizonnyal ellentétes az EK 201. cikk hatékony érvényesülésével annak lehetővé tétele, hogy a Bizottság egy megelőző önkéntes lemondással kivonja magát ez alól a korlátozás alól. A Land úgy véli továbbá, hogy az EK 201. cikk kollektív lemondás esetén való megkerülésének elkerülése érdekében ugyanazt a korlátozást kell alkalmazni, mint amely a bizalmatlansági indítvány elfogadása esetén alkalmazandó.

80 Ezenkívül a lemondó Bizottság hatásköreinek folyamatban lévő ügyekre korlátozása következik egy, a tagállamok jogrendjéből származó általános közösségi jogi elvből is. E tekintetben a Land utal a Bizottság jogi szolgálatának 1995. január 9‑i véleményére.

81 A felperesek azt is fenntartják, hogy a Bizottság összes tagjának lemondását nem lehet egyéni lemondások sorozatának tekinteni. Az EK 215. cikk csak a Bizottság egy vagy több tagjának lemondására vonatkozik, és feltételezi, hogy a Bizottság továbbra is hivatalban marad, és így kiegészíthető. Úgy vélik, az, hogy a Bizottság kollektív lemondását egyéni lemondások összességének tekintik, jogellenesen kibővíti az EK 215. cikk hatályát, és korlátozza a Parlament jogait az új Bizottság kinevezésére irányuló eljárásban. Vitatják, hogy a Parlament a Bizottság valamennyi tagjának lemondását követően is fogadhat el bizalmatlansági indítványt utóbbival szemben, és emlékeztetnek arra, hogy egy ilyen indítványtervezetet a Parlament elnöke elfogadhatatlannak nyilvánított.

82 Másodlagosan a felperesek azt állítják, hogy az alperes hatáskörei amiatt is a folyamatban lévő és sürgős ügyek intézésére voltak korlátozva, hogy a Bizottság kötve volt az 1999. március 17‑i nyilatkozatához, valamint az azokra a tevékenységekre vonatkozó 1999. március 23‑i irányelvekhez, amelyekre lemondását követően a tevékenységét korlátozni kívánta. E tekintetben a WestLB megjegyzi, hogy a Bíróság gyakran úgy ítéli meg, hogy a Bizottság általános hatályú nyilatkozatai utóbbi tekintetében kötelezőek még akkor is, ha nem tekinthetők az EK 249. cikk szerinti jogszabályoknak (a Bíróság C‑313/90. sz., CIRFS és társai kontra Bizottság ügyben 1993. március 24‑én hozott ítéletének [EBHT 1993., I–1125. o.] 34–36. pontja, az Elsőfokú Bíróság T‑380/94. sz., AIUFFASS és AKT kontra Bizottság ügyben 1996. december 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., II–2169. o.] 57. pontja és a T‑149/05. sz., Ducros kontra Bizottság ügyben 1997. november 5‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II–2031. o.] 61. pontja).

83 Másodszor, a felperesek kijelentik, hogy a megtámadott határozat egy modell ügy és egy állami támogatási jogi precedens, így nem minősül sem folyamatban lévő, sem sürgős ügynek.

84 Úgy vélik, hogy a megtámadott határozat kívül esik a mindennapi ügyvitel körén. A WfA WestLB‑be való beolvadása különleges struktúrájánál fogva különbözik minden más állami támogatásnak minősíthető intézkedéstől. Továbbá a Bizottság először a piacgazdaságban működő befektető elvét alkalmazta egy működőképes vállalkozásra azzal, hogy az állami befektető által bevitt tőke után az érintett ágazatra jellemző átlagos hozamot (a továbbiakban: átlagos hozam) követelt tőle. Ezenkívül olyan eljárásról volt szó, amelynek kimenetele meghatározó volt más hasonló esetekre nézve.

85 Hozzáteszik, a kérdés az, hogy az említett, korábban megindított eljárásban a lemondás egyáltalán semmilyen szerepet nem játszik‑e, ha nem, akkor a Bizottság ugyanolyan módon dolgozhat‑e tovább, mint a lemondás előtt. Az alperes azon érvére, mely szerint a hivatalos vizsgálati eljárás során nem volt szükség az új tények vagy körülmények értékelésére, a Land azt válaszolja, hogy épp ellenkezőleg, a vizsgálat iránti valódi szükséglet ebben az eljárásban merül fel, és kizárólag az eljárást befejező határozat meghatározó. Így, figyelembe véve a szóban forgó ügy sajátosságait és alapvető jelentőségét, az eljárást befejező megtámadott határozat nem minősülhet olyan határozatnak, amely a Bizottság által intézett, folyamatban lévő ügyek szerves részét képezi.

86 A határozat sürgős ügyet sem érintett. A Bizottságnak nem kellett annak érdekében cselekednie, hogy a Közösségnek vagy az egyéneknek okozott további károkat elkerülje. Az állami támogatásokkal kapcsolatos eljárás nincs határidőhöz kötve. Ráadásul az eljárás már 1994 óta folyamatban van.

87 A Land azt is megjegyzi, hogy a Bizottság korábbi, átmeneti időszakra vonatkozó gyakorlata megerősíti azt az álláspontját, mely szerint a Bizottság többé nem rendelkezett hatáskörrel a megtámadott határozat elfogadására, mivel nem minősült a közügyek mindennapi vitelébe tartozó megszokott ügynek, és nem volt sürgős sem. Az egyetlen Bizottság, amelynek a megbízatása lejárt, és amely az új Bizottság kinevezéséig hivatalban maradt, a J. Delors által vezetett Bizottság volt, amely az átmeneti időszakban szigorúan betartotta azt az elvet, hogy csak a folyamatban lévő és valóban sürgős ügyekben hozzon határozatot. Az átmeneti időszakban nem hoztak semmilyen, az állami támogatásokat vizsgáló hivatalos eljárást befejező határozatot.

88 A BdB által támogatott Bizottság vitatja, hogy a J. Santer által vezetett Bizottság 1999 márciusi lemondása jogilag a folyamatban lévő ügyek intézésére korlátozta volna annak jogköreit, és másodlagosan fenntartja, hogy a megtámadott határozatot ilyen keretek között fogadták el.

89 Az alperes elfogadhatatlannak tartja a Bizottság jogi szolgálata fenti 80. pontban említett véleményének benyújtását azon az alapon, hogy az egy belső irat, és jogellenesen szerezték meg. Az Elsőfokú Bíróságtól az eljárási szabályzat 64. cikkének 4. §-ával összhangban kéri egyúttal ennek az iratnak az eltávolítását a T‑233/99. sz. ügy iratai közül.

B – Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

90 Előzetesen, az eljárási szabályzat 49. cikkével és 64. cikkének 4. §‑ával összhangban elemezni kell a Bizottság azon kérelmét, mely a Bizottság jogi szolgálatának az intézmény jogköreinek tagjai megbízatásának lejártát követő terjedelmére vonatkozó véleményének a T‑233/99 sz. ügy iratai közül való eltávolításának elrendelésére irányult.

91 Amennyiben a szóban forgó dokumentum a Bizottság belső dokumentuma, és a Land nem tudta igazolni, hogy jogszerűen szerezte meg, az alperes kérelmének helyt kell adni (lásd analógia útján a Bíróság 31/86. sz., LAISA kontra Tanács ügyben 1986. október 15‑én hozott végzésének [az EBHT–ban nem tették közzé] 5. pontját és az Elsőfokú Bíróság elnökének a T‑610/97. R. sz., Carlsen és társai kontra Tanács ügyben 1998. március 3‑án hozott végzésének [EBHT 1998., II–485. o.] 36–41. és 45–49. pontját).

92 Ezenkívül az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy ez a vélemény semmiféle ügydöntő jelentőséggel nem rendelkezik a közösségi bíróság által végzendő felülvizsgálat szempontjából (ebben az értelemben lásd a Bíróság 212/86. sz., ICI kontra Bizottság ügyben 1986. december 11‑én hozott végzésének [az EBHT–ban nem tették közzé] 5–8. pontját és a C‑308/90. sz., Advanced Nuclear Fuels kontra Bizottság ügyben 1991. március 20‑án hozott végzésének [az EBHT–ban nem tették közzé] 12. pontját, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑9/89. sz., Hüls kontra Bizottság ügyben 1992. március 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1992., II–499. o.] 85. és 86. pontját).

93 Ebben a jogalapban a felperesek lényegében a megtámadott határozat jogellenességére utalnak azon az alapon, hogy a Bizottság hatásköreinek gyakorlásában, és folyamatban lévő és sürgős ügyek intézésére volt korlátozva, és hogy a határozat nem tartozott ebbe az ügykörbe.

94 Meg kell vizsgálni, hogy attól a kérdéstől függetlenül, hogy a Bizottság jogkörei a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában korlátozottak voltak‑e, ez a határozat minősülhet‑e folyamatban lévő ügyet érintő aktusnak.

95 A felperesek kijelentették, hogy a határozat olyan intézkedésre vonatkozott, amely különleges struktúrájánál fogva különbözött a Bizottság egyéb intézkedéseitől, és hogy a Bizottság a piacgazdaságban működő befektető elvét először alkalmazta működőképes vállalkozásra, átlagos hozamot követelve tőle. A megtámadott határozat ezenkívül precedensértékű volt a hasonló ügyek tekintetében.

96 Mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy a megtámadott határozat nem minősült folyamatban lévő ügyek vitelére korlátozott, a Bizottság jogköreit meghaladó új politikai kezdeményezésnek.

97 Meg kell állapítani ugyanis, hogy még ha jelen ügy néhány ponton különbözött is azoktól, amelyekkel az alperes korábban az állami támogatás tárgykörében foglalkozott, a megtámadott határozatban a Bizottság a hosszú ideje jól megalapozott elvekből és szabályokból felépült jogrendszer jelen ügyben való alkalmazására szorítkozott.

98 Az ilyen jogalkalmazás a Bizottság EK 211. cikkben biztosított felügyeleti jogkörébe tartozik, nevezetesen azon kötelezettségébe, hogy felügyelje az EK 87. cikk (1) bekezdésének alkalmazását olyan módon, hogy biztosítsa, a tagállamok által vagy állami forrásból bármilyen formában nyújtott támogatás bizonyos vállalkozások előnyben részesítése által ne torzítsa a versenyt, vagy ne fenyegessen torzítással.

99 Ez a kötelezettség a Közösség egyik alapvető feladatának végrehajtásához tartozik, amely nem más, mint az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontjában meghatározott belső piaci verseny torzulásának megakadályozása.

100 Ennélfogva úgy kell tekinteni, hogy a megtámadott határozat folyamatban lévő ügyek vitelébe tartozó ügyet érint.

101 Ezenkívül a felperesek nem állíthatják, hogy az a mód, ahogyan a Bizottság a közösségi jogot jelen ügyben alkalmazta, megváltoztatná az ügy természetét.

102 Így, ami a piacgazdaságban működő befektető elvének működőképes vállalkozásokra való alkalmazását illeti, meg kell jegyezni, hogy a Bizottság korábban már vizsgálta egyes intézkedések ezen elvvel való összhangját annak ellenére, hogy az intézkedéssel kedvezményezett vállalkozás nyereséget ért el (a Franciaország által az SFMI–Chronopost számára nyújtott egyes támogatásokról szóló, 1997. október 1–jei 98/365/EK bizottsági határozat [HL 1998. L 164., 37. o.] I.B. és II. pontja), és hogy a Bizottság ezt a megközelítést egyébként már bemutatta az [EK] Szerződés [87.] és [88.] cikkének és az ipari ágazatban működő közvállalkozásokról szóló 80/723/EGK bizottsági irányelv 5. cikkének végrehajtásáról szóló 1993. évi tagállamoknak szóló közleményének (HL 1993. L 307., 3. o., a továbbiakban: a Bizottság 1993. évi közleménye, lásd a lenti 211. pontot) 22. és 23. pontjában.

103 Az átlagos hozamra vonatkozó követelménnyel kapcsolatban figyelembe kell venni, hogy az csak egy elemzési módszert képez a piacgazdaságban működő befektető elvének alkalmazásához (lásd a lenti 243–277. pontot).

104 Ilyen feltételek mellett az a tény, hogy a megtámadott határozatnak a hasonló ügyek tekintetében precedens értéke lehetett, nem zárja ki azt a következtetést, hogy a jelen ügyet a folyamatban lévő ügyek vitelébe tartozóként vegyék figyelembe.

105 A jelen jogalapot tehát el kell utasítani, anélkül hogy szükség lenne a Bizottság jogköreinek lemondást követő állítólagos korlátozására vonatkozó érv megalapozottságának megállapítására.

V – A védelemhez való jog megsértésére alapított, második jogalapról

A – A felek érvei

106 A Németországi Szövetségi Köztársaság által támogatott felperesek kijelentik, hogy a Bizottság megsértette a felperesek és a Németországi Szövetségi Köztársaság meghallgatáshoz való jogát azzal, hogy megtagadta, hogy hozzáférjenek a First Consulting szakvéleményéhez, valamint a BdB 1998. október 30‑i és 1999. január 14‑i leveleihez (a továbbiakban: a BdB két levele), és így azt a lehetőséget is, hogy ezekkel a dokumentumokkal kapcsolatban – Schulte‑Mattler professzor utóbbi levélhez csatolt szakvéleményét is beleértve – kifejthessék álláspontjukat. Ezenkívül a Land megjegyzi, hogy a Bizottság határozatában megállapította az adózás utáni hozam megfelelő mértékét, amely ennélfogva sokkal magasabb volt, mint amit a BdB eljárás alapjául szolgáló panasza és a hivatalos vizsgálati eljárást megindító, adózás előtti mértéket említő határozat-tervezet alapján várni lehetett. Mivel a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Land ezzel kapcsolatban nem tudtak állást foglalni, sérült a védelemhez való jog.

107 Ami a First Consulting véleményét illeti, előzetesen a felperesek és a Németországi Szövetségi Köztársaság kiemeli, hogy az a megtámadott határozat indokolásának alapvető elemét képezi.

108 Először a felperesek kijelentik, hogy a meghallgatáshoz való jognak nemcsak az állami támogatásokra vonatkozó eljárás keretében hozott határozatok címzett tagállamai a jogosultjai, hanem a vélelmezhetően támogatásban részesített vállalkozás is (a Bíróság C‑48/90. és C‑66/90. sz., Hollandia kontra Bizottság egyesített ügyekben 1992. február 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1992., II–2405. o.] 50. és azt követő pontjai). Ezt a jogot az EK 86. cikk alkalmazásával kapcsolatban ismerték el, azonban a fortiori az EK 87. cikkre alapított támogatási eljárásokban is el kell ismerni. Elutasítják a Bizottságnak az Elsőfokú Bíróság T‑371/94. és T‑394/94. sz., British Airways és társai és British Midland Airways kontra Bizottság egyesített ügyekben 1998. június 25‑én hozott ítéletének (EBHT 1998., II–2405. o.) 57–64. pontjára alapított érvét, mely szerint az abban foglalt, érdekeltekre való utalás a támogatás kedvezményezettjeit kizárva csak a versenytársakra vonatkozik.

109 A Németországi Szövetségi Köztársaság által támogatott WestLB mindenesetre fenntartja, hogy a közigazgatási eljárásban nem vehetett részt az eset körülményeire tekintettel megfelelő mértékben (a fent hivatkozott British Airways és társai és British Midland Airways kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 60. pontja és az Elsőfokú Bíróság T‑158/96. sz., Acciaierie di Bolzano kontra Bizottság ügyben 1999. december 16‑án hozott ítélet [EBHT 1999., II–3927. o.] 45. pontja). Kijelenti továbbá, hogy a Bizottság harmadik személyek meghallgatáshoz való jogára vonatkozó, az összefonódások ellenőrzése keretében kialakított közigazgatási gyakorlatának elvei analógia alapján az állami támogatások keretében is alkalmazandók. Csak ezen a módon lehet eleget tenni az Elsőfokú Bíróság által a fent hivatkozott British Airways és társai és British Midland Airways kontra Bizottság egyesített ügyekben megállapított követelményeknek.

110 A felperesek fenntartják továbbá, hogy nem a Bizottság feladata annak eldöntése, hogy meghatározott dokumentumok az érdekeltek számára tartalmaznak–e, vagy sem hasznos információkat, az ő feladata viszont, hogy a bizalmas dokumentumokat kivéve az érintett vállalkozások számára hozzáférhetővé tegye a rájuk nézve terhelő és mentő összes olyan dokumentumot, amelyet a vizsgálat során beszerzett (az Elsőfokú Bíróság T‑7/89. sz., Hercules Chemicals kontra Bizottság ügyben 1991. december 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., II–1711. o.] 54. pontja, a T‑30/91. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben 1995. június 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1995., II–1775. o.] 101. pontja és a T‑36/91. sz., ICI kontra Bizottság ügyben 1995. június 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1995., II–1847. o.] 111. pontja).

111 Az EK‑Szerződés [88.] cikkének alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló 659/1999/EK tanácsi rendelet (HL 1999. L 83., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.) 20. cikke szerinti észrevételek megtételének jogával kapcsolatban a WestLB úgy véli, hogy az csak a meghallgatáshoz való jog általános elvének egy kifejeződése, és hogy ezt a cikket hatályának az állami támogatások jogában való korlátozása nélkül alkalmazni kell.

112 A Land úgy véli, hogy hivatkozhat a saját védelemhez való jogának megsértésére, mivel a jelen eljárás kizárólagos tárgya egy általa elfogadott aktus, így egyetlen támogatásnyújtóként eljárási helyzete különbözik az eljárásban érintett többi fél helyzetétől.

113 Másodszor, a meghallgatáshoz való jog hatályával kapcsolatban a felperesek a Bíróság ítélkezési gyakorlatára hivatkozva vitatják azt az értelmezést, mely szerint a meghallgatáshoz való jog akkor gyakorolható hasznosan és hatékonyan, ha csak a tényekre vonatkozik, és nem a Bizottság ezekre adott értékelésére (a Bíróság 234/84. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 1986. július 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1986., 2263. o.] 27. pontja és a 40/85. sz., Belgium kontra Bizottság ügyben 1986. július 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1986., 2321. o.] 28. pontja).

114 Vitatva az érvet, miszerint a First Consulting véleményét nem tudták közölni, mivel az belső dokumentumnak minősült, a felperesek azt állítják, hogy ez a jelentés nem kaphatott ilyen minősítést. A WestLB álláspontjának alátámasztására a Bizottság kartelljogra és az összefonódások ellenőrzésére vonatkozó, az iratokhoz való hozzáférés iránti kérelmeknek az EK‑Szerződés [81.] és [82.] cikkének, az ESZAK‑Szerződés 65. és 66. cikkének, és a 4064/89 (EGK) tanácsi rendelet végrehajtása során való kezelésére vonatkozó belső eljárási szabályokról szóló közleményére (HL 1997. C 23., 3. o. ) hivatkozik.

115 A WestLB és a Németországi Szövetségi Köztársaság ezenkívül emlékeztetnek arra, hogy az 1998. november 4‑i találkozón Martin Power, a IV. Főigazgatóság igazgatója ígéretet tett a First Consulting véleményéhez való hozzáférésre a közigazgatási eljárás befejezése előtt, és arra kérik az Elsőfokú Bíróságot, hogy az Elsőfokú Bíróság előtti tárgyalás keretében ezt a kérdést illetően tanúként hallgassa meg Peter Fleischert és Gerhard Knokét, a találkozó résztvevőit.

116 Ami a BdB‑nek a határozat (9) és (10) preambulumbekezdésében említett két levelét illeti, a felperesek és a Németországi Szövetségi Köztársaság kiemelik ezeknek a megtámadott határozat elfogadására gyakorolt jelentőségét, és felróják a Bizottságnak, hogy ezeket nem közölte velük.

117 A Land azt állítja, hogy az eljárásra gyakorolt negatív befolyás egyszerű eshetősége elegendő ahhoz, hogy a védelemhez való jog megsértése a határozat semmisségét vonja maga után (a Bíróság C‑301/87. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben [ún. Boussac‑ügy] 1990. február 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1990., I–307. o.] 31. pontja és Jacobs főtanácsnok ezen ügyben ismertetett indítványának [EBHT 1990., I–328. o.] 24. pontja). Úgy véli, hogy kizárólag ez az értelmezés van összhangban a védelemhez való jog alapvető jelentőségével, mivel az eljárásban érintett összes felet meg kell hallgatni a tárgyhoz kapcsolódó összes fontos kérdésben, és lehetőséget kell adni számukra, hogy a lehető legjobb feltételek mellett terjesszék elő védekezésüket.

118 A BdB által támogatott Bizottság vitatja a felperesek érveit, és kijelenti, először, hogy az állami támogatásokkal kapcsolatos eljárásokban nem rendelkeznek meghallgatáshoz való joggal, másodszor, hogy a jelen ügyben megfelelően vehettek részt az eljárásban, harmadszor, hogy a felpereseknek és a Németországi Szövetségi Köztársaságnak a First Consulting véleményére és a BdB leveleire tett esetleges észrevételeinek az ismerete sem eredményezett volna a megtámadott határozattól eltérő határozatot.

B – Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

119 Az eljárási szabályzat 49. és 65. cikkével összhangban mindenekelőtt Peter Fleischernek és Gerhard Knokénak, az 1998. november 10‑i találkozó résztvevőinek tanúkénti meghallgatása iránti kérelmet kell vizsgálni azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy a találkozó során Martin Power, a DG IV igazgatója megígérte‑e a felpereseknek és a Németországi Szövetségi Köztársaságnak, hogy a közigazgatási eljárás befejezése előtt hozzáférhetnek a First Consulting véleményéhez.

120 Az Elsőfokú Bíróság úgy véli, hogy ezen tanúknak a meghallgatása semmiféle ügydöntő jelentőséggel nem rendelkezik a közösségi bíróság által végzendő felülvizsgálat szempontjából, mivel a felperesek és a Németországi Szövetségi Köztársaság jogai esetleges megsértésének meghatározásához nem az a releváns kérdés, hogy Martin Power tett‑e ígéretet számukra az ehhez a dokumentumhoz való hozzáférésre, hanem az, hogy a Bizottságnak kötelessége volt‑e nekik a hozzáférést megadni (lásd analógia alapján a fenti 92. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

121 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a védelemhez való jog tiszteletben tartása minden olyan eljárásban, amelyet valamely személlyel szemben indítottak, és rá nézve terhelő intézkedésekhez vezethet, a közösségi jog egyik alapelvét képezi, és ezt a jogot külön szabályozás hiányában is biztosítani kell. Ezen elv megköveteli, hogy az érintett személy már a közigazgatási eljárásban lehetőséget kapjon arra, hogy megfelelően kifejtse álláspontját a Bizottság által említett tények, kifogások és körülmények valóságtartalma és relevanciája tekintetében (az Elsőfokú Bíróság T‑65/96. sz., Kish Glass kontra Bizottság ügyben 2000. március 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II–1885. o.] 32. pontja).

122 Márpedig az állami támogatások tárgyában a közigazgatási eljárás csak az adott tagállammal szemben folyik. A kedvezményezett vállalatok, a támogatást kihelyező államokon belüli területi egységek, mint a felperesek, és a kedvezményezettek versenytársai is csak „érdekeltként” vesznek részt az eljárásban (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Acciaierie di Bolzano kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 42. pontját).

123 Ezenkívül a következetes ítélkezési gyakorlat szerint az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti vizsgálati eljárás szakaszában a Bizottságnak kötelessége lehetővé tenni az érdekeltek számára, hogy észrevételeket tehessenek (a Bíróság C‑198/91. sz., Cook kontra Bizottság ügyben 1993. május 19‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I–2487. o.] 22. pontja, a C‑225/91. sz., Matra kontra Bizottság ügyben 1993. június 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1993., I–3203. o.] 16. pontja, és a C‑367/95. sz., Bizottság kontra Sytraval és Brink’s France ügyben 1998. április 2‑án hozott ítéletének [EBHT 1998., I–1719. o.] 59. pontja).

124 Ami ezt a kötelezettséget illeti, a Bíróság kimondta, hogy egy közleménynek a Hivatalos Lapban való közzététele megfelelő módon biztosítja azt, hogy valamennyi érdekelt tudomást szerezhessen az eljárás megnyitásáról (a Bíróság 323/82. sz., Intermills kontra Bizottság ügyben 1984. november 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1984., 3809. o.] 17. pontja), ám azt is hozzáfűzte, hogy „a közlemény közzététele pusztán arra szolgál, hogy a Bizottság az érdekeltektől minden olyan információt megszerezhessen, amely a jövőben segíti az eljárás lefolytatásában” (a Bíróság 70/72. sz., Bizottság kontra Németország ügyben 1973. július 12‑én hozott ítéletének [EBHT 1973., 813. o.] 19. pontja, és az Elsőfokú Bíróság T‑266/94. sz., Skibsværftsforeningen és társai kontra Bizottság ügyben 1996. október 22‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., II–1399. o.] 256. pontja).

125 Ez az ítélkezési gyakorlat az érdekeltekre alapvetően a Bizottság információforrásának szerepét osztja az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti vizsgálati eljárásban. Ebből következően az érdekeltek, akik a védelem eljárás alá vont személyeket megillető jogait nem érvényesíthetik, csupán azon joggal élhetnek, hogy a közigazgatási eljárásban az eset körülményeire tekintettel megfelelő mértékben részt vehetnek (a fent hivatkozott British Airways és társai és British Midland Airways kontra Bizottság ügyben hozott ítéletek 59. és 60. pontja).

126 A jelen ügyben a felperesek kijelentik, hogy a Bizottság megsértette az ő és a Németországi Szövetségi Köztársaság meghallgatáshoz való jogát, egyrészt azzal, hogy megtagadta, hogy hozzáférjenek a First Consulting véleményéhez, a BdB két leveléhez és Schulte‑Mattler professzor egyik levélhez csatolt szakvéleményéhez, másrészt arra tekintettel, hogy a határozatában állapította meg a hozam adózás utáni mértékét, annak előzetes említése nélkül.

127 Ami a felpereseket illeti, tekintetbe kell venni, hogy a fent említett részvételi és információhoz való jog korlátozott jellege ellenére lehetőségük volt arra, hogy a vitatott ügylettel szemben megfelelően kifejtsék álláspontjukat a Bizottság által említett tények, kifogások és körülmények valóságtartalma és relevanciája tekintetében.

128 Az Elsőfokú Bíróság rendelkezésére álló, a felperesek közigazgatási eljárásban való közvetlen és közvetett részvételére vonatkozó elemek egyértelműen mutatják, hogy lehetőségük volt álláspontjuk kifejtésére a Bizottság által a megtámadott határozatban említett tényekkel és kifogásokkal kapcsolatban.

129 E tekintetben különösen arra kell emlékeztetni, hogy a felpereseknek lehetőségük volt egyrészt arra, hogy a Bizottság képviselőivel több találkozón vitassák meg az ügy különböző vonatkozásait, másrészt, hogy dokumentumokat nyújtsanak be az alpereshez álláspontjuk alátámasztására. Például a vitatott ügylet megfelelő díjazását illetően a WestLB átadta a Bizottságnak egy általa ezen díjazás megállapítására megbízott befektetési bank szakvéleményét. Ebben az összefüggésben a felpereseknek még inkább nincs alapjuk fenntartani, hogy a szóban forgó dokumentumokhoz való hozzáférés megtagadása vagy a megállapított hozammérték választása megakadályozta őket abban, hogy a közigazgatási eljárásban az eset körülményeinek megfelelő mértékben vegyenek részt.

130 Ezt a megállapítást az a tény is megerősíti, hogy a megtámadott határozat gyakran elemzi a felperesek érveit és utal azokra. Az a tény is megerősíti továbbá, hogy – ahogy az lentebb mérlegelésre kerül – a Németországi Szövetségi Köztársaság meghallgatáshoz való jogát sem sértették meg a jelen ügyben.

131 Ilyen feltételek mellett a jelen jogalapot a felperesek meghallgatáshoz való jogának állítólagos megsértésére vonatkozó kifogást illetően el kell utasítani.

132 Mégis emlékeztetni kell azonban arra, hogy az érdekeltek jogainak korlátozott jellege nem érinti a Bizottság EK 253. cikk szerinti azon kötelezettségét, hogy végleges határozatát megfelelően indokolja (a fent hivatkozott British Airways és társai és British Midland Airways kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 64. és 94. pontja).

133 Ami a Németországi Szövetségi Köztársaságot illeti, a meghallgatáshoz való jogának megsértésére alapított kifogást alább, a lényeges eljárási szabályok Bizottság általi tiszteletben tartása vizsgálatának keretében fogjuk elemezni.

VI – A lényeges eljárási szabályok megsértésére alapított, harmadik jogalapról

134 A felperesek kijelentik, hogy a megtámadott határozat lényeges eljárási szabályokat sért az EK 230. cikk (2) bekezdése értelmében. Ennél a jogalapnál az Elsőfokú Bíróság három részt vizsgál. Az első a Németországi Szövetségi Köztársaság meghallgatáshoz való jogát érinti, a második a ténybeli körülmények állítólagosan téves megállapítására, a harmadik pedig a semlegesség elvének állítólagos megsértésére vonatkozik.

A – Első rész: a Németországi Szövetségi Köztársaság meghallgatáshoz való joga

1. A felek érvei

135 A felperesek és a Németországi Szövetségi Köztársaság fenntartják, hogy az utóbbi meghallgatáshoz való jogát megsértették azzal, hogy megtagadták a First Consulting véleményéhez és a BdB két leveléhez való hozzáférését. E tekintetben a felek a fenti 106., 107., 110., 113., 114., 116. és 117. pontban kifejtett érvekre utalnak. A WestLB azt állítja, hogy a First Consulting véleményéhez való hozzáférés megtagadása ellentétes a 659/1999 rendelet 6. cikkének (2) bekezdésével, mely előírja, hogy az érdekelt felek észrevételeit, amelyeket a Bizottság az eljárást megindító határozat Hivatalos Lapban való megjelenését követően kap, közlik az érintett tagállammal. Ezt a rendelkezést úgy kellene értelmezni, hogy a tagállam képes legyen álláspontjának kifejtésére a végleges határozat elfogadása szempontjából meghatározó valamennyi adatra vonatkozóan. A WestLB úgy véli, hogy a támogatás kedvezményezettjeként saját jogon jogosult arra, hogy a Bizottság tiszteletben tartsa a 659/1999 rendeletben előírt eljárást, mivel a támogatási joghoz kapcsolódó eljárás szabályszerű lefolytatása az érintett vállalkozás érdekében is áll. Nem zárható ki, hogy a szövetségi kormány által előterjesztett észrevételek alapján a Bizottság elismerte volna tévedéseit, és a véglegesen elfogadott határozattól eltérő határozatot hozott volna.

136 A Németországi Szövetségi Köztársaság fenntartja, hogy a meghallgatáshoz való jogát az Elsőfokú Bíróság előtt folyamatban lévő jelen eljárásban kell vizsgálni, utalva a Bíróság C‑376/99. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 2000. február 8‑án hozott ítéletére (az EBHT‑ban nem tették közzé), amely a Bíróság alapokmánya 47. cikkének harmadik bekezdésére tekintettel felfüggesztette a fellebbezési eljárást, amit ő indított a Bíróság előtt a megtámadott határozattal szemben. Úgy véli, hogy pusztán ezen a feltételen múlik, hogy e rendelkezés értelmében a jelen eljárás ugyanazokat az értelmezési kérdéseket veti fel, mint a Bíróság előtti eljárás.

137 A BdB által támogatott Bizottság fenntartja, hogy a felperesek nem jelenthetik ki saját eljárási jogaiknak a megsértését, és hogy a kötelező eljárási szabályok megsértésére vonatkozó, az Elsőfokú Bíróság T‑260/94. sz., Air Inter kontra Bizottság ügyben 1997. június 19‑én hozott ítéletében (EBHT 1997., II–997. o.) megállapított kivétel a jelen ügyben nem alkalmazandó, mivel ilyen jogsértést nem igazoltak.

138 A Bizottság ezenkívül vitatja, hogy Németország a jelen eljárásban érvényesítheti a meghallgatáshoz való jogát, utalva ezzel kapcsolatban a Bíróság alapokmánya 37. cikkének negyedik bekezdésére, az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 116. cikkének 3. §‑ára, a Bíróság C‑245/92. P. sz., Chemie Linz kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott ítéletére (EBHT 1999., I–4643. o.) és a Bíróság elnökének a C‑329/99. P(R) sz., Pfizer Animal Health kontra Tanács ügyben 1999. november 18‑án hozott végzésére (EBHT 1999., I–8343. o.).

2. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

139 Előzetesen az Elsőfokú Bíróság azt a kérdést vizsgálja, hogy van–e a felpereseknek és a Németországi Szövetségi Köztársaságnak joga arra, hogy az Elsőfokú Bíróság előtt folyamatban lévő jelen eljárás keretében ennek a tagállamnak a meghallgatáshoz való jogára hivatkozzon.

140 Ami egyrészt a felperesek azon jogát illeti, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság meghallgatáshoz való jogára hivatkozzanak, emlékeztetni kell arra, hogy az állami támogatások vizsgálatára irányuló eljárás kizárólag az érintett tagállammal szemben indítható, és hogy az ezen eljárás végén a Bizottság által elfogadott határozatok címzettjei az érintett tagállamok (a fent hivatkozott Bizottság kontra Sytraval és Brink’s France ügyben hozott ítélet 45. pontja). Ezenkívül az EK 88. cikk (2) bekezdésével összhangban az érintett tagállam felelős a Bizottság szóban forgó állami támogatás megszüntetésére vagy módosítására vonatkozó esetleges határozatának a végrehajtásáért.

141 Ilyen feltételek mellett, tekintettel az érintett tagállam ezen eljárásban betöltött központi szerepére, tekintetbe kell venni, hogy ennek az államnak ugyanezen eljárásban való meghallgatása lényeges eljárási szabálynak minősül, amelynek megsértése a Bizottság támogatást megszüntető vagy módosító határozatainak semmisségét vonja maga után (lásd analógia útján a Bíróság C‑291/89. sz., Interhotel kontra Bizottság ügyben 1991. május 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., I–2257. o.] 17. pontját, a C‑304/89. sz., Oliveira kontra Bizottság ügyben 1991. május 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., I–2283. o.] 21. pontját és a fent hivatkozott Air Inter kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 80. pontját).

142 Következésképpen a támogatással kedvezményezett vállalkozás, valamint a támogatást nyújtó államokon belüli területi egységeknek jogos érdekük fűződik ahhoz, hogy vitassák a Bizottság határozatának ilyen hibáját, mivel a tagállam meghallgatáshoz való jogának esetleges be nem tartása hatással lehet a megtámadott aktus jogszerűségére (lásd analógia útján a fent hivatkozott Oliveria kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 17. pontját).

143 Mindenesetre emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a közösségi bíró hivatalból vizsgálhatja a lényeges eljárási szabályok megsértését (a Bíróság 1/54. sz., Franciaország kontra Főhatóság ügyben 1954. december 21‑én hozott ítélete [EBHT 1954., 7. o.]; a 2/54. sz., Olaszország kontra Főhatóság ügyben 1954. december 21‑én hozott ítélete [EBHT 1954., 73. o.]; a 18/57. sz., Nold kontra Főhatóság ügyben 1959. március 20-án hozott ítélete [EBHT 1959., 89. o.,]; a fent hivatkozott Interhotel kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 14. pontja, valamint a fent hivatkozott Oliveira kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 18. pontja).

144 Másrészt, ami a Németországi Szövetségi Köztársaság azon lehetőséget illeti, hogy a jelen ügyben a saját meghallgatáshoz való jogára hivatkozzon, meg kell állapítani, hogy nem létezik olyan közösségi jogi rendelkezés vagy bírósági precedens, amely ellentétes lenne ezzel a lehetőséggel.

145 Ugyanakkor az állandó ítélkezési gyakorlat alapján a Bíróság alapokmánya 37. cikkének negyedik bekezdése nem zárja ki, hogy a beavatkozó az általa támogatott fél érveitől eltérő érveket adjon elő, de csak azzal a feltétellel, ha azok célja ez utóbbi fél kérelmeinek az alátámasztása marad (a Bíróság 30/59. sz., De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg kontra Főhatóság ügyben 1961. február 23‑án hozott ítélete [EBHT 1961., 1. o.], a C‑150/94. sz., Egyesült Királyság kontra Tanács ügyben 1998. november 19‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I–7235. o.] 36. pontja, és a C‑200/92. sz., ICI kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I–4399. o.] 31–33., 37. és 38. pontja). A jelen ügyben egyértelmű, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság nem ad elő a felperesekétől eltérő következtetéseket. Egyébként, ami a jelen kérdést illeti, a felperesek és a Németországi Szövetségi Köztársaság pontosan ugyanazt az érvet adják elő, nevezetesen, hogy utóbbi meghallgatáshoz való jogát megsértették.

146 Az alperes által e tekintetben előadott érvek irrelevánsak. Emellett a Bíróság alapokmánya már említett 37. cikkének negyedik bekezdése és az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 116. cikkének (3) bekezdése annak megállapítására szorítkozik, hogy „[a] beavatkozó a jogvitát beavatkozáskori állásában fogadja el”. Továbbá a fent hivatkozott Linz kontra Bizottság ügyben hozott ítélet azt az állandó ítélkezési gyakorlatot alkalmazza, amely szerint a beavatkozó akár a felperesétől eltérő érvekkel is alátámaszthatja a felperes kérelmét, de nem adhat elő olyan kérelmet, mely nincs összhangban a felperes kérelmével (lásd továbbá a fent hivatkozott ICI kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott ítélet 22. és 23. pontját). Végül a fent hivatkozott Pfizer Animal Health kontra Tanács ügyben hozott végzés 92–97. pontja annak megállapítására szorítkozik, hogy a beavatkozó egy jogi aktus végrehajtásának felfüggesztése iránti kérelem keretében – ha érdekeltsége megállapítható – nem bővítheti a per tárgyát azzal, hogy az őt megillető átmeneti bírói védelemhez való saját jogára hivatkozik.

147 El kell ismerni, hogy a felpereseket és a Németországi Szövetségi Köztársaságot megilleti az a jog, hogy a jelen eljárásban ezen tagállam meghallgatáshoz való jogának megsértésére mint a vitatott közigazgatási eljárás lényeges eljárási szabályának megsértésére hivatkozzanak.

148 A jelen kifogás relevanciájával kapcsolatban emlékeztetni kell arra – ahogy azt a fenti 121. pontban említettük –, hogy a védelemhez való jog tiszteletben tartása minden olyan eljárásban, amelyet valamely személlyel szemben indítottak, és rá nézve terhelő intézkedésekhez vezethet, a közösségi jog egyik alapelvét képezi, és ezt a jogot külön szabályozás hiányában is biztosítani kell. Ezen elv megköveteli, hogy az érintett személy, akivel szemben a Bizottság közigazgatási eljárást indított, már ebben az eljárásban lehetőséget kapjon arra, hogy megfelelően kifejtse álláspontját a Bizottság által említett tények, kifogások és körülmények valóságtartalma és relevanciája tekintetében.

149 A jelen ügyben a felperesek és a Németországi Szövetségi Köztársaság kijelentik, hogy a Bizottság megsértette ezen tagállam meghallgatáshoz való jogát egyrészt azzal, hogy megtagadta a First Consulting véleményéhez, a BdB két leveléhez és Schulte‑Mattler professzor egyik levélhez csatolt szakvéleményéhez való hozzáférését, másrészt annál a ténynél fogva, hogy a Bizottság határozatában az adózás utáni hozam megfelelő mértékét állapította meg, amely így sokkal magasabb volt, mint amit a BdB eljárás alapjául szolgáló panasza és a hivatalos vizsgálati eljárást megindító, adózás előtti mértéket említő határozattervezet alapján várni lehetett.

150 Meg kell vizsgálni, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaság ezen dokumentumokhoz való hozzáférésének megtagadása és a hozam adózás utáni mértékének a választása akadályozta‑e a Németországi Szövetségi Köztársaságot abban, hogy megfelelően kifejtse álláspontját a Bizottság által a megtámadott határozatban megállapított közösségi jogsértés fennállására vonatkozó következtetése alátámasztására említett tények, kifogások és körülmények valóságtartalma és relevanciája tekintetében.

151 Ami a fent említett dokumentumokat illeti, meg kell állapítani, hogy a First Consulting véleményét majdnem a közigazgatási eljárás végén készítették el. Az eljárás különböző feleinek az álláspontját foglalta össze és magyarázta, a Bizottság több lényegi ponton eltért az abban képviselt állásponttól. A BdB 1998. október 30‑i levele a BdB‑vel 1998. szeptember 16‑án tartott kétoldalú találkozó folyamán a Bizottság által feltett kérdésekre válaszol, és a WestLB által benyújtott szakvélemény egyes elemeiről foglal állást.

152 A BdB 1999. január 14‑i levele az 1998. november 10‑én tartott többoldalú szakértői találkozó során megvitatott egyik kérdéssel foglalkozik, ismertetve ezzel kapcsolatban Schulte‑Mattler professzor e levélhez csatolt véleményét. Ugyanez a levél röviden kitér a vitatott ügylet egyes pontjainak elemzésére, és megismétli azt a kérelmet, hogy az eljárásban szülessen határozat. Schulte‑Mattler professzor véleménye a vitatott ügylet elemzése keretében részletesebben vizsgálja a saját tőke hozamára vonatkozó kérdést.

153 Az ezen dokumentumokhoz való hozzáférés jelentőségét a teljes közigazgatási eljárással összefüggésben kell vizsgálni (lásd az eljárás leírását a fenti 23. és 25–28. pontban). Márpedig az alperes már az EK 88. cikk (2) bekezdése szerinti eljárás megindulása előtt kérte a német hatóságoktól információk közlését, és képviselői több alkalommal találkoztak a német hatóságok képviselőivel. Ezenkívül az eljárást megindító határozat részletesen ismertette a Bizottság vitatott ügyletre vonatkozó ideiglenes elemzését, különösen ami WfA–tól származó tőke megfelelő díjazását illeti, és ideiglenesen arra a következtetésre jutott, hogy az ügylet „feltehetően az állami támogatások [EK] [87.] cikkének (1) bekezdése értelmében vett elemeit” tartalmazta (az eljárást megindító határozat 11. pontja). Az eljárás megindítását követően a Bizottság közölte a német kormánnyal az érintettek hozzá benyújtott észrevételeit, melyekről ez a kormány véleményt nyilváníthatott. A német hatóságokat a vitatott ügylet több elemének megvitatása céljából meghívták egy találkozóra is, amelyet 1998. november 10‑én tartottak, és amelyen meg is jelentek. Ezt követően a Bizottság további információkat kért és kapott a német kormánytól.

154 A kapcsolatoknak ez az összessége a német hatóságok és a Bizottság között a vitatott ügylet több elemét érintette, beleértve azokat is, melyek azokra a kérdésekre vonatkoznak, amelyeket lényegében a fenti 151. és 152. pontban említett dokumentumok érintenek. Ezt a megállapítást megerősíti a német kormány ezeket a kérdéseket is érintő álláspontjának részletes elemzése a megtámadott határozatban.

155 Ami a hozam adózás utáni mértékének alkalmazását illeti a megtámadott határozatban, mindenekelőtt ki kell emelni, hogy az eljárást megindító határozat adózás utáni hozamot említ, és az ilyen típusú hozamra utalva megállapította, hogy „kétséges, hogy egy piacgazdaságban működő befektető, ha figyelembe vesszük a befektetés szokásosan várható hozamát, elfogadta volna a 0,6%‑os díjat a WestLB–be bevitt tőke után”, pontosítva, hogy „[m]ég a végleges összehasonlítás követelményének ebben a szakaszban való rögzítése nélkül is úgy tekinthetjük, hogy ez az érték tisztán az alatt az érték alatt van, amit egy piacgazdaságban működő befektető egy hasonló befektetésért megkövetelhetett volna” (7.2. pont).

156 Ezenkívül, ahogy arra a Bizottság helyesen rámutat, sem a BdB panasza, sem a hivatalos vizsgálati eljárást megindító határozat tervezete nem minősülnek olyan aktusnak, amelyek alkalmasak arra, hogy jogi értelemben véve releváns elvárásokat teremtsenek, és amit a Bizottságnak végleges határozata kidolgozása során figyelembe kellett volna vennie. Végül a Németországi Szövetségi Köztársaság a vitatott ügylet megfelelő díjazása tekintetében ténylegesen elő tudta terjeszteni észrevételeit, és nem hivatkozhatna a meghallgatáshoz való jogának megsértésére pusztán azon az alapon, hogy a megtámadott határozat elfogadása előtt nem ismerte a hozam mértékének ezen határozat által alkalmazott típusát.

157 Nem ítélhető meg az sem, hogy megsértették‑e a 659/1999 rendelet 6. cikkének (2) bekezdését, amennyiben az érdekelt felek azon észrevételeit, amelyeket a jelen ügyben az alperes megkapott, a Bizottság ténylegesen közölte a német kormánnyal, és amennyiben a felperesek kifogásuk alátámasztására az általuk említett dokumentumokat a közigazgatási eljárás egy későbbi szakaszában nyújtották be a Bizottsághoz. Egyébként ezek a dokumentumok lényegében csak a közigazgatási eljárás felei által már kifejtett álláspontok részletezését és pontosítását szolgálták, ahogy az a fenti 151. és 152. pontban említésre került.

158 Az eddigiekből következik, hogy a Németországi Szövetségi Köztársaságnak lehetősége volt arra, hogy megfelelően kifejtse álláspontját a Bizottság által a megtámadott határozatban megállapított közösségi jogsértés fennállására vonatkozó következtetése alátámasztására említett tények, kifogások és körülmények valóságtartalma és relevanciája tekintetében.

159 Ebből következik, hogy a megtámadott határozat nem szenved a Németországi Szövetségi Köztársaság meghallgatáshoz való jogának téves megítéléséből származó lényeges eljárási jogsértésben. Így a felperesek és a Németországi Szövetségi Köztársaság kifogását e tekintetben el kell utasítani.

B – Második rész: a ténybeli körülmények téves megállapítása

1. A felek érvei

160 A Land kijelenti, hogy a tények Bizottság általi meghatározása a megtámadott határozatban bizonyos tekintetben hiányos vagy téves. Először is, úgy véli, hogy hiányosak a Bizottság megállapításai a (13) és azt követő preambulumbekezdésekben a német bankrendszer struktúráját, a WestLB feladatait és jogkörét, valamint az általa ellátandó közjogi feladatokat illetően. Másodszor, a Land fenntartja, hogy a megtámadott határozat a ténybeli körülményekre vonatkozó olyan téves megállapításokat tartalmaz, melyek szerepe a jelen ügyben elkövetett téves értékelésben meghatározó. Vitatja, hogy a WestLB olyan vállalkozás, amely szanálási intézkedést tesz szükségessé, hogy a WfA WestLB–be való beolvadása visszavonhatatlan, és hogy a WfA vagyonának az átruházása volt az egyetlen mód a WestLB számára, hogy kockázatot ellensúlyozó vagyonának csökkentése nélkül eleget tegyen az új prudenciális követelményeknek.

161 A Bizottság vitatja azt az érvet, hogy a Land által említett elemek figyelembevétele a megtámadott határozatban más jogi értékelést eredményezett volna, mint ami ebben a határozatban szerepel. A tények állítólagosan téves megállapításával kapcsolatban a Bizottság vitatja, hogy a megtámadott határozatban azt állította, hogy a WestLB esete szanálási eset volt. Kifejti, hogy miért jogszerű az a megállapítás, hogy a Land legalább részben elveszítette a WfA vagyona fölötti rendelkezési jogát, és ismét megerősíti, hogy a WestLB–nek nem volt más lehetősége, mint a WfA vagyonának beolvasztása annak érdekében, hogy a kockázatot ellensúlyozó vagyonának csökkentése nélkül eleget tegyen az új prudenciális követelményeknek.

2. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

162 Amennyiben a kifogás keretében a tények téves indokolását kifogásolják, emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy még ha egy vitatott jogi aktus preambulumbekezdése hibás ténybeli állítást is tartalmaz, e fogyatékosság nem vezet a jogi aktus megsemmisítéséhez, ha egyéb preambulumbekezdések önmagukban is megfelelő indokolással szolgálnak (a Bíróság 119/86. sz., Spanyolország kontra Tanács és Bizottság ügyben 1987. október 20‑án hozott ítéletének [EBHT 1987., 4121. o.] 51. pontja, és az Elsőfokú Bíróság T‑129/95., T‑2/96. és T‑2/97. sz., Neue Maxhütte Stahlwerke és Lech–Stahlwerke kontra Bizottság egyesített ügyekben 1999. január 29‑én hozott ítéletének [EBHT 1999., II–17. o.] 160. pontja). A megtámadott határozat indokolásának a kérdését alább az ötödik jogalap vizsgálatának keretében fogjuk elemezni.

163 Ezenkívül amennyiben a kifogás keretében a piacgazdaságban működő befektető elve alkalmazásának alapjául szolgáló tények bemutatását kifogásolják, tekintetbe kell venni egyrészt, hogy a Land nem ismertette, hogy a Bizottság által megállapított tények állítólagos téves bemutatása milyen mértékben járult hozzá a vitatott ügylet alperes általi téves jogi vagy gazdasági értékeléséhez, másrészt felveti a jelen ügy érdemi elemzésének a kérdését, amire alább a hatodik jogalap keretében kerül sor (lásd különösen a lenti 336., 350. és 351., a 405. és a 419. pontot).

C – Harmadik rész: a semlegesség elvének megsértése

1. A felek érvei

164 A Land fenntartja, hogy a Bizottság megsértette a pártatlanságra vonatkozó kötelezettségét azzal, hogy az eljárás során előnyben részesítette a BdB–t, és a ténybeli körülményeket félrevezető módon írta le. A Bizottság megsértette a pártatlanságára vonatkozó követelményt azzal, hogy a német hatóságokhoz intézett kérelmén kívül kizárólag a BdB–től kérte, hogy dokumentumokat bocsásson a rendelkezésére, és megtagadta a BdB által benyújtott dokumentumok többi érdekelttel való közlését. A ténybeli körülmények félrevezető bemutatásával kapcsolatban különösen azt vitatja, hogy a megtámadott határozat a WestLB–t független kereskedelmi banknak tekinti.

2. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

165 Ami a ténybeli körülmények állítólagos félrevezető leírását illeti, ez a kifogás azon ténybeli körülmények téves megállapítására vonatkozik, amelyek a jelen jogalap második részében kerültek elemzésre.

166 Az azon tényre vonatkozó utalást illetően, hogy a Bizottság a BdB bizonyos dokumentumait nem közölte, ez a kifogás a védelemhez való jog megsértésére vonatkozó, fent már elemzett és elutasított érvre, vagy az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozó, később, az ötödik jogalap keretében vizsgálandó érvre korlátozódik.

167 A pártatlanság követelményével kapcsolatban igaz, hogy a Bizottságnak kötelessége, hogy egy ügyet alaposan és pártatlanul vizsgáljon meg, különösen az EK 88. cikk alapján. Ez a kötelezettség visszatükröződik a gondos ügyintézés elvében, amely a tagállamok alkotmányos hagyományainak közös, a jogállamiságra jellemző általános elvei közé tartozik (ebben az értelemben az Elsőfokú Bíróság T‑54/99. sz., Max.mobil kontra Bizottság ügyben 2002. január 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II–313. o.] 48. és 49. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

168 Márpedig a jelen ügyben a pártatlanság követelményének megsértésére alapított érv nem tartható fenn. A Bizottság ugyanis nem részesítette előnyben a BdB‑t a közigazgatási eljárás során. Egyrészt a Németországi Szövetségi Köztársaságtól több alkalommal kért információkat, másrészt pedig a felpereseket nem akadályozták abban, hogy dokumentumokat és információkat nyújtsanak be, hanem épp ellenkezőleg, lehetőségük volt arra, hogy álláspontjukat bemutassák és alátámasszák. Továbbá az állami támogatásokkal kapcsolatos közigazgatási eljárás a felperesek tekintetében nem kontradiktórius eljárás.

169 A fentiekre tekintettel a jelen jogalap első és harmadik részét el kell utasítani. A második rész ezután, az ötödik és hatodik jogalap keretében kerül elemzésre.

VII – Az állami támogatás fogalmának értelmezésével kapcsolatban az EK 87. cikk (1) bekezdésének és az EK 295. cikk megsértésére alapított, negyedik jogalapról

170 A felperesek kijelentik, hogy a megtámadott határozat sérti az EK 87. cikk (1) bekezdését és az EK 295. cikket, amennyiben tévesen értelmezi az állami támogatás fogalmát.

171 Ezen jogalap első részében a Land fenntartja, hogy a vitatott ügylet nem minősül az EK 87. cikk (1) bekezdésének értelmében vett állami forrásokból nyújtott támogatásnak. A második részben a felperesek felróják, hogy a Bizottság kiterjesztette az állami támogatás fogalmát azzal, hogy a piacgazdaságban működő befektető elvét jövedelmező vállalkozásra alkalmazta, és azzal, hogy úgy értelmezte ezt az elvet, hogy az az állami befektető bevitt tőkéjére legalább átlagos hozamot követel meg az érintett ágazatban.

A – Első rész: állami források létezése

1. A felek érvei

172 A Land azt állítja, hogy a vitatott ügylet az EK 87. cikk (1) bekezdésének értelmében nem minősül állami forrásokból nyújtott támogatásnak. Fenntartja, hogy nincs szó állami forrásokról, ha utóbbi tulajdonosi vagy vállalkozói szerepének meghaladása nélkül egy tartósan nyereséges vállalkozásba és kizárólag vállalkozási célból tőkét visz be. Vállalkozói nézőpontjából azt állítja, hogy az ügyletre azért került sor, mert lehetősége volt, hogy a WfA vagyonát gazdasági szempontból a leghatékonyabban használja fel.

173 A Land számára az állami forrásokból nyújtott támogatások fennállása bizonyításának előfeltétele annak eldöntése, hogy az intézkedés kedvezményes bánásmódot eredményezett–e.

174 A Land kijelenti, amit a Németországi Szövetségi Köztársaság is fenntartott, hogy azt, hogy egy tőke–hozzájárulás állami forrásokból nyújtott támogatásnak minősül–e, egy beruházó rendes piacgazdasági feltételek mellett teljesített ügyleteivel összehasonlítva és az utóbbi szempontjait elfogadva lehet értékelni. Határozatában a Bizottság mégis annak megállapítására szorítkozott, hogy a vállalkozást előnyben részesítették, tévesen követelve meg, hogy az állami szervek vállalkozási megfontolásaira alapított tőke–hozzájárulást mindig megfelelő ellenszolgáltatásban kell részesíteni.

175 E tekintetben a Land fenntartja, hogy a Bizottság azon elgondolása, hogy megfelelő díjazást kellene számára biztosítani, alapjaiban idegen a vállalkozási megfontolásokra alapított tőke–hozzájárulástól. Ilyen hozzájárulás esetében nincs „kölcsönös” kapcsolat és megszabott módon meghatározandó „díjazás”. A befektető kizárólag arra a tényre van tekintettel, hogy a kedvezményezett vállalkozás a tőkéjével nyereséget érjen el, amely így visszakerül a befektetőhöz. A vállalkozás értékének időközbeni növekedése a befektető bevitt tőkéjéért járó hozam alapvető elemét képezi. Az a tény, hogy a források bizonyos kockázatoknak vannak kitéve, és hogy ez a díjazás nem biztosítható, helyesen jellemzi a vállalkozói megfontolásokra alapított tőke–hozzájárulást.

176 A Bizottság azt válaszolja, hogy az állami források állami források maradnak még akkor is, ha az állam által gyakorolt „vállalkozói tevékenység” keretében használják fel azokat. Ha az állami források bevitele nem minősül támogatásnak, ez nem azért van, mert erre a bevitelre az állam által kifejtett vállalkozói tevékenység keretében kerül sor, hanem kizárólag azért, mert utóbbi megfelelő díjazást nyújt ezért a bevitelért. Így ellenőrizni kellene, hogy az állam a pénzügyi források felhasználása során egy összehasonlítható helyzetben lévő magánvállalkozóhoz hasonlóan cselekszik–e.

177 A Bizottság fenntartja, hogy az állami támogatás fennállásának megállapítására vonatkozó megközelítése nem zárta ki a piacgazdaságban működő befektető szemszögét, ahogy a kedvezményezett vállalkozás és versenytársai szempontjait is tekintetbe vették. Ezenkívül, ellentétben azzal, amit a Land és a Németországi Szövetségi Köztársaság állít, ez az álláspont nem ellentétes sem saját határozathozatali gyakorlatával, sem az ítélkezési gyakorlattal (az Elsőfokú Bíróság T‑613/97. sz., Ufex és társai kontra Bizottság ügyben 2000. december 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II–4055. o.] 69. pontja).

2. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

178 Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy az EK 87. cikk (1) bekezdése a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánítja a tagállamok által vagy állami forrásból bármilyen formában nyújtott olyan támogatást, amely bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése által torzítja a versenyt, vagy azzal fenyeget, amennyiben ez érinti a tagállamok közötti kereskedelmet.

179 Ahhoz, hogy az előnyök az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett támogatásoknak minősülhessenek, egyrészt azokat közvetlenül vagy közvetve állami forrásokból kell nyújtani, másrészt pedig az államnak tulajdoníthatónak kell lenniük (a Bíróság C‑482/99. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 2002. május 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., I–4397. o.] 24. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

180 Ugyanakkor ez a rendelkezés nem tesz különbséget az állami beavatkozások között azok oka vagy célja szerint, hanem azokat hatásuk alapján határozza meg (lásd a C‑241/94. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 1996. szeptember 26‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I–4551. o.] 19. és 20. pontját). Az állami támogatás fogalma olyan objektív helyzetre vonatkozik, amely kizárólag attól a kérdéstől függ, hogy valamely állami intézkedés előnyt biztosít‑e, vagy sem egy vagy több vállalkozás számára (az Elsőfokú Bíróság T‑67/94. sz., Ladbroke Racing kontra Bizottság ügyben 1998. január 27‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II–1. o.] 52. pontja és a T‑46/97. sz., SIC kontra bizottság ügyben 2000. május 10‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II–2155. o.] 83. pontja).

181 Márpedig a Land érve lényegében arra vonatkozik, hogy ha az állami forrásokat gazdaságilag a legmegfontoltabb módon használják fel, ezek a források többé nem rendelkeznek az állami források jellemzőivel. Ahogy azt a Bizottság kifejtette, a források nem szűnnek meg forrásnak lenni azon egyszerű ténynél fogva, hogy ezeknek a forrásoknak a felhasználása egy magánbefektető általi felhasználáshoz hasonló. Ugyanis az a kérdés, hogy az állam vállalkozóként viselkedett–e, az állami támogatás létezésétől, és nem a szóban forgó források köz– vagy egyéb jellegének vizsgálatától függ.

182 A jelen ügyben nem vitatott, hogy a WfA olyan állami forrásokkal és részvényekkel rendelkező közjogi szervezet, melynek kizárólagos tulajdonosa a Land. Tőkéjét egy, a Land parlamentje által kihirdetett törvény alapján hozzáadták a WestLB tőkéjéhez. Ilyen körülmények között a vitatott ügylet állami források feletti rendelkezést foglal magában.

183 Következésképpen a negyedik jogalap ezen részét el kell utasítani.

B – Második rész: az állami támogatás fogalmának jogellenes kiterjesztése

184 A felperesek a Bizottság terhére róják, hogy jogellenesen kiterjesztette az állami támogatás fogalmát először azzal, hogy megsértette az EK 295. cikket, másodszor azzal, hogy jövedelmező vállalkozásra alkalmazza a piacgazdaságban működő befektető elvét, harmadszor azzal, hogy úgy értelmezi ezt az elvet, mint amely az állami beruházó bevitt tőkéjére legalább átlagos hozamot követel meg az érintett ágazatban.

1. Az EK 295. cikk megsértése

a) A felek érvei

185 A felperesek kijelentik, hogy az EK 295. cikk a tagállamokat előnyben részesítő hatásköri korlátozásnak minősül, és hogy a közösségi jogot össze kell egyeztetni a tagállamok azon jogkörével, hogy tulajdoni rendjüket önállóan határozhatják meg. Ha a tagállamok EK 295. cikkből származó szabadsága nem eredményezheti az EK–Szerződés más kötelezettségeinek a be nem tartását, az EK–Szerződés rendelkezéseit nem lehetne olyan szélesen értelmezni, hogy az EK 295. cikkben foglalt védelem hatálya annyira korlátozottá válna, hogy a tagállamok gyakorlatilag semmilyen mozgástérrel nem rendelkeznének közvállalkozásaik irányításában vagy az utóbbiakban való részesedésük megőrzésében. Ez a rendelkezés tehát az EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett állami támogatás fogalmának hallgatólagos korlátozását tartalmazza.

186 A Land fenntartja, hogy lehetetlen egyértelmű különbséget tenni a közvállalkozások közérdekű és magántevékenységei között, és azt is kijelenti, hogy az EK 295. cikkre tekintettel egy befektetőhöz vagy vállalkozóhoz hasonlóan az államot is vezethetik a tisztán jövedelmi szempontoktól eltérő más megfontolások, nevezetesen stratégiai vagy hosszú távú megfontolások, mint amilyen a fennálló részesedés megerősítése vagy növelése és együttműködés kialakítása.

187 A Bizottság úgy véli, hogy az EK 295. cikk és az állami támogatások közösségi rendje közötti kapcsolatot az EK 86. cikk határozza meg. Általánosságban az államnak az EK 295. cikk szerinti védelemben részesülő aktusai csak akkor mentesülhetnek az EK 87. cikk alkalmazása alól, ha az EK 86. cikk (2) bekezdésében előírt feltételek teljesülnek. Ha ezek a feltételek nem teljesülnek, az állami támogatásokra vonatkozó szabályok alkalmazása nem összeegyeztethetetlen az EK 295. cikk alapvető tartalmával, mivel ezeknek a szabályoknak az alkalmazása nem akadályozza meg az államot abban, hogy állami vállalkozásokat irányítson, vagy ilyen vállalkozásokban részt vegyen.

188 A Bizottság azt a tényt, hogy a közvállalkozás közfeladatokat is ellát, a befektetés megfelelő díjazásának kiszámításánál nem veszi sajátosságként figyelembe, mivel ezen feladatok ellátását az EK 86. cikk (2) bekezdése megfelelő és kimerítő védelemben részesíti.

189 Ami az állam pénzügyi intézkedését alátámasztó üzleti megfontolásokat illeti, a stratégiai vagy hosszú távú megfontolásokhoz hasonlóan ezek nem részesülnek különleges védelemben az EK 295. cikk alapján. Kizárólag olyan elemeknek minősülnek, amelyeket figyelembe kell venni annak meghatározásához, hogy a tőke–hozzájárulást a rendes piaci feltételeknek megfelelően teljesítették–e, vagy sem.

b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

190 Az EK 295. cikk előírja:

„E szerződés nem sértheti a tagállamokban fennálló tulajdoni rendet.”

191 Az EK 86. cikk megállapítja:

„(1) A közvállalkozások és az olyan vállalkozások esetében, amelyeknek a tagállamok különleges vagy kizárólagos jogokat biztosítanak, a tagállamok nem hozhatnak és nem tarthatnak fenn az e szerződéssel, különösen az annak 12. és 81–89. cikkében foglalt szabályokkal ellentétes intézkedéseket.

(2) Az általáno