10

A megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság a következőképpen foglalja össze a kereset alapját képező tényállást: „(1) [A vitatott határozattal] a Bizottság megállapította, hogy számos vállalkozás vett részt az EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti megállapodásokban és összehangolt magatartásokban. (2) Többek között a következő nyolc bankról van szó, amelyek a [vitatott] határozat címzettjei: — Erste […]; — [RZB]; — [BA-CA]; — […] — [ÖVAG]; — […] (3) A Bizottság lényegében azt rója fel a [vitatott] határozat címzettjeinek, hogy létrehozták az általa »Lombard-hálózatnak« nevezett hálózatot, azaz rendszeres, tartalmilag átfogó és szorosan egymásra épülő találkozók sorozatát (a továbbiakban: kerekasztalok), amelyek keretében rendszeres időközönként összehangolták a magatartásukat az ausztriai banki termékek és szolgáltatások piaci versenyét érintő főbb jellemzők tekintetében. […] (15) A Bizottság, miután 1997 áprilisában tudomást szerzett egy olyan iratról, amely alapján feltételezni lehetett az osztrák bankpiacon az EK 81. cikkel ellentétes megállapodások és összehangolt magatartások létét, megindította a hivatalos vizsgálati eljárást. 1997. június 30-án [a 17. rendelet] 3. cikkével összhangban a Freiheitliche Partei Österreichs politikai párt (a továbbiakban: FPÖ) panaszt tett nyolc osztrák hitelintézet ellen versenykorlátozó megállapodásokban és/vagy összehangolt magatartásban való részvétel gyanúja miatt. (16) 1998. június 23-án és 24-én a Bizottság több bankban, közöttük a megtámadott határozat címzettjeinek többségénél bejelentés nélküli ellenőrzéseket végzett. 1998. szeptember 21-én a Bizottság a 17. rendelet 11. cikke (2) bekezdésének megfelelően információkérést intézett számos hitelintézethez, amelyekkel szemben felmerült a megállapodásokban vagy összehangolt magatartásban való részvétel gyanúja. (17) Miután megkapták az információkérést, a legnagyobb érintett bankok azonnal felajánlották a Bizottságnak az »együttműködésüket« az ügy vizsgálatához, olyannyira, hogy felajánlották, hogy »önként« ismertetik a tényeket (az információkérés megválaszolása helyett), lemondva a meghallgatásról; amennyiben cserébe a Bizottság Versenypolitikai Főigazgatósága visszavonja az információkérést, és csupán »mérsékelt« pénzbírságot szab ki. A Bizottság, üdvözölve ugyan a bankok gyorsaságát, amellyel felajánlották az együttműködésüket, mindenféle megegyezést elutasított ez ügyben. (18) Ezek után valamennyi címzett válaszolt az információkérésre. Ezen alkalomból ugyanakkor egyesek kijelentették, hogy a feltett kérdések többségét illetően nem kötelesek a válaszadásra, valamint a válaszokat és a kapcsolódó iratokat önként, az említett együttműködés keretében megküldhetik. A Bizottság elutasította e jogi álláspontot. (19) Nem sokkal ezt követően, a legnagyobb érintett bankok – köztük a felperesek, […] – 132 oldalas, »Közös beszámoló« című dokumentumot terjesztettek a Bizottság elé, amelyben részletesen leírják a kartell történeti összefüggését, majd röviden összefoglalják és értékelik a kerekasztalaik tartalmát, amint az a lefoglalt, valamint a tőlük megkért dokumentumokból is kitűnik. Emellett tizenhat iratgyűjtőt is benyújtottak, amelyek a kerekasztalok szerint csoportosított dokumentumokat, valamint a részletes tartalomjegyzékeket tartalmazták. A közös beszámolóval benyújtott iratok esetleges hozzáadott értékének megállapításához a Bizottság kérte, hogy a bankok jelezzék, hogy ezen iratok közül vannak-e olyanok, amelyek nem ismertek még a Bizottság előtt, és ha igen, melyek azok. A bankok e kérés teljesítését nem találták sem lehetségesnek, sem szükségesnek. (20) 1999. szeptember 13-án a Bizottság megküldte nyolc banknak az 1999. szeptember 11-én elfogadott kifogásközlést. […] 2000. november 22-én a Bizottság kiegészítő kifogásközlést küldött a bankoknak. (21) A Bizottság 2002. június 11-én meghozta a [vitatott] határozatot. […] (22) A [vitatott] határozat 1. cikkében a Bizottság megállapította, hogy a határozat címzettjeként szereplő nyolc bank megsértette az EK 81. cikk (1) bekezdését azzal, hogy az árakra, a banki jutalékokra, valamint a verseny egyéb feltételeire vonatkozó megállapodásokban és összehangolt magatartásban vett részt, amelyek célja 1995. január 1-je és 1998. június 24. között a verseny korlátozása volt a banki termékek és szolgáltatások ausztriai piacán. […] (24) A [vitatott] határozat 3. cikke a határozat címzettjeivel szemben a következő bírságokat szabta ki: — Erste: 37,69 millió euró; — RZB: 30,38 millió euró; — BA-CA: 30,38 millió euró; […] — ÖVAG: 7,59 millió euró; […]. (25) A [vitatott] határozat kifejti, hogy Ausztriában a bankok közötti megállapodások, különösen a kamatlábakra és a jutalékokra vonatkozóak, nagy hagyományra tekintenek vissza, amelynek az 1980-as évekig részben törvényi alapja volt, amelyet legkésőbb 1994. január 1-jén hatályon kívül helyeztek, amikor az Osztrák Köztársaság csatlakozott az Európai Gazdasági Térséghez (EGT), és a [bankrendszerről szóló törvény (Bankwesensgesetz)] hatályba lépett. (26) A hitelintézetek azonban a létrehozott hálózat keretében továbbra is kötöttek megállapodásokat, többek között a hitel- és betétkamatlábra vonatkozóan. (27) A [vitatott] határozat az 5. címében kifejti, hogy a megkötött megállapodások tartalmukban igen összetettek, nagy részben intézményesítettek, szorosan összefonódóak voltak, és az osztrák terület egészét lefedték. Minden egyes banki termék külön kerekasztal tárgyát képezte, amelyen az érintett bankok második vagy harmadik vezetői szintjének illetékesei vettek részt. A gyakorlatban ezen elméleti tagolódást nem vették szigorúan figyelembe: időről-időre különböző kerekasztalokhoz tartozó kapcsolódó kérdéseket egyazon alkalommal rendeztek. Végeredményben e különböző kerekasztalok egy szerves egész részét képezték. (28) A legnagyobb osztrák bankok igazgatóságának képviselőiből álló (»Lombard Clubnak« nevezett) legfelső szint – augusztus kivételével – havonta egyszer ült össze. A közérdekű, a verseny szempontjából semleges kérdéseken kívül e testület tárgyalt a kamatlábak módosításáról, a reklámozás terén hozandó intézkedésekről, stb. E találkozók némelyikén az […] osztrák nemzeti bank […] képviselői is jelen voltak. (29) A közvetlenül ez alatti szinten az adott termékekhez kapcsolódó szakmai kerekasztalok találhatóak. A legjelentősebbek e tekintetben az aktív ügyletekkel, azaz a hitelekkel, és a passzív ügyletekkel, azaz a betétekkel foglalkozó kerekasztalok voltak, amelyek célja, mint a nevük is mutatja, a hitelek és a betétek feltételeinek (azaz kamatlábainak) rögzítése volt, és amelyek hol külön, hol együtt ültek össze. A »Lombard Club« és e kerekasztalok közötti információcsere különösen élénk volt. (30) A számos különböző regionális kerekasztal rendszeresen összeült valamennyi osztrák tartományban. Bizonyos tartományokban a »Lombard Club« és a szakmai kerekasztalok hierarchikus struktúráját is leképezték. (31) Az aktív és/vagy passzív ügyletekkel foglalkozó szövetségi kerekasztalok során a bécsi hitelintézetek képviselői találkoztak a regionális hitelintézetek képviselőivel, alapvetően azzal a szándékkal, hogy határozataikat az osztrák terület egészére kiterjesszék. (32) Továbbá léteztek specializált kerekasztalok, amelyek a vállalkozásokkal, illetve a »szabadfoglalkozású« magánszemélyekkel kötött ügyletekkel, a jelzáloghitellel és az építési hitellel foglalkoztak (»Minilombard«, a »nagyvállalati ügyfélkezelés kerekasztala«, a »szabadfoglalkozású ügyfelekre vonatkozó kerekasztal«, »Jelzáloghitel-páholy« és az »építési hitelintézetek passzív ügyleteivel kapcsolatos kerekasztal«). (33) Végül számos egyéb kerekasztal ült össze rendszeresen különböző versennyel kapcsolatos kérdések kapcsán: a treasury-vezetők kerekasztala (Treasurerrunde) a szövetségi államnak nyújtott hitelekkel és a kamatlábakkal foglalkozott, a pénzforgalmi műveletekkel kapcsolatos különböző kerekasztalok (többek között az e nevet viselő kerekasztal, a »Külföld« kerekasztal és az osztrák hitelintézetek szövetségeinek szervezeti bizottsága, az Organisationskomitee der österreichischen Kreditinstitutsverbände) az e műveletekhez kapcsolódó díjakkal és jutalékokkal, az »Exportklub« a kivitel finanszírozásával, az értékpapírokkal kapcsolatos kerekasztal (Bankenrunde Wertpapiere) pedig az e termékekre vonatkozó minimális díjakkal, jutalékokkal és kamatlábakkal foglalkozott. (34) E specializált kerekasztalok között található a Kontrolling-kerekasztal (Controllerrunde), amely a legnagyobb osztrák bankok kontrolling osztályainak képviselőiből állt. Ennek keretében határozták meg az egységes számítási alapokat, és dolgozták ki a közös javaslatokat a nyereség növelése céljából. Ezen keresztül a bankok megerősítették a bankközi átláthatóságot a számítás és a költségek tekintetében. (35) Mindezen kerekasztalok között, amelyeknek tehát az elsődleges tárgyát a hitel- és betétfeltételek, valamint a banki jutalékok feltételei képezték, rendszeres információcsere folyt. Gyakran előfordult, hogy az egyik kerekasztal keretében megkezdett tárgyalásokat elnapolták, amíg egy másik kerekasztal keretében megállapodás nem született. Végeredményben a »Lombard Club« vezető szerepéből következett, hogy vita esetén megvárták az elvi döntését. (36) A bécsi kerekasztalokon kötött megállapodásoknak az egész osztrák területen történő végrehajtása (illetve e megállapodásoknak való megfelelés) céljából rendszeresen továbbították az információkat a tartományi kerekasztaloknak, illetve viszont, ez utóbbiak továbbították azokat a fővárosban székelő központi kerekasztaloknak. Időről-időre a regionális kerekasztalok képviselőket küldtek a passzív és/vagy aktív műveletekkel foglalkozó szövetségi kerekasztalokra. (37) A Bizottság a [vitatott] határozatban megállapítja, hogy a vizsgálattal érintett időszakban (azaz 1994. január 1-je és 1998. június vége között) csak Bécsben legalább 300 találkozóra került sor, figyelmen kívül hagyva a számos regionális kerekasztalt. […]. (38) A Bizottság kiemeli a csúcsintézményeknek a »Lombard-hálózatban« játszott különleges szerepét a csoportjuk koordinálása és képviselete tekintetében, azaz a takarékpénztári ágazat vonatkozásában az Erste (korábban GiroCredit), a Raiffeisen-ágazat vonatkozásában az RZB, és a népbanki ágazat vonatkozásában az ÖVAG szerepét. A Bizottság szerint e szerep közvetlenül a »Lombard-hálózat« megfelelő működését szolgálta. Egyfelől a csúcsintézmények szervezték meg az adott csoporton belül az információk cseréjét Bécs és a tartományok között; másfelől védték a csoportjuk érdekeit a kartell többi tagjával szemben. A Bizottság szerint ezért a többi résztvevő a csoportok képviselőinek tekintette őket. Ennélfogva a megállapodások nem csupán e társaságok között köttettek, hanem e csoportok között is.”