ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
A munkavállalónak a munkaidő‑szervezés egyes szempontjairól szóló 2003/88 irányelv 7. cikke, valamint az Európai Unió Alapjogi Chartája 31. cikkének (2) bekezdése értelmében vett fogalmát úgy kell értelmezni, hogy abba beletartozhat a valamely munkaterápiás központba felvett személy, aki fogyatékkal élő személyként nem képes rendes körülmények között munkát végezni. Az említett központban a fogyatékkal élő személyek által folytatott tevékenységek ugyanis nem tűnnek pusztán kiegészítő és járulékos tevékenységeknek, mivel azokat nem kizárólag abból a célból alakították ki, hogy az érdekeltek számára – adott esetben származtatott – foglalkoztatást biztosítsanak, hanem ezek az érintett személyek képességeihez igazított szolgáltatások útján bizonyos gazdasági haszonnal is járnak. E tevékenységek lehetővé teszik a súlyos fogyatékkal élő személyek termelékenységének – bármilyen kis mértékű legyen is – hasznosítását, ugyanakkor biztosítják a nekik járó szociális védelmet is.

Ezen összefüggésben a nemzeti bíróságnak különösen azt kell megvizsgálnia, hogy az érdekelt által ténylegesen teljesített szolgáltatások a munkaerőpiacon szokásos szolgáltatásnak tekinthetők‑e. Ennek érdekében nemcsak az érintett központ mint befogadó intézmény jogállása és gyakorlata, valamint szociális támogató programjának különböző szempontjai vehetők figyelembe, hanem a szolgáltatások teljesítésének jellege és módozatai is.

(vö. 39., 40., 42., 43. pont és a rendelkező rész)
A belső piacon az üzleti vállalkozások fogyasztókkal szemben folytatott tisztességtelen kereskedelmi gyakorlatairól szóló 2005/29 irányelvet úgy kell értelmezni, hogy a kereskedő által a fogyasztóval való téves információközlés akkor is az említett irányelv értelmében vett „megtévesztő kereskedelmi gyakorlatnak” minősül, ha ez az információközlés csak egyetlen fogyasztót érintett. Ugyanis sem a 2005/29 irányelv 2. cikkének c) és d) pontjában, 3. cikkének (1) bekezdésében, valamint 6. cikkének (1) bekezdésében foglalt meghatározások, sem pedig az irányelv egészében tekintve nem tartalmaz arra vonatkozó utalást, hogy a kereskedő tevékenységének vagy mulasztásának ismétlődő jellegűnek kellene lennie, vagy hogy annak több fogyasztóra kellene vonatkoznia. Márpedig az említett irányelv alapját képező fogyasztóvédelmi érdekre tekintettel ezeket a rendelkezéseket nem lehet úgy értelmezni, hogy azok annak ellenére is előírnak ilyen típusú feltételeket, hogy azokat kifejezett jelleggel nem fogalmazzák meg.

Ezenkívül sem annak sincs semmilyen relevanciája, hogy e cselekmény állítólag nem szándékos jellegű, sem annak, hogy a fogyasztó ezen információközlés folytán keletkezett többletköltsége jelentéktelen összegű, valamint annak sem, hogy a fogyasztó akár saját maga is beszerezhette volna a helyes információt. Amint ugyanis az a „valószínűsíthetően” kifejezés használatából is következik, a 2005/29 irányelv 6. cikke alapvetően megelőző jellegű, ezért e cikk alkalmazása szempontjából elegendő, ha a kereskedő olyan objektíve téves információt közöl, amely a fogyasztó ügyleti döntését hátrányosan befolyásolhatja. Továbbá az ezen irányelv által követett cél azon a körülményen alapszik, hogy a fogyasztó a kereskedőhöz képest, többek között a tájékozottság szintjét illetően, hátrányos helyzetben van, mivel szerződéses partnerénél gazdaságilag gyengébb és jogilag kevésbé jártas.

(vö. 41–43., 47., 49., 50., 53., 54., 60. pont és a rendelkező rész 1. pontja)
Valamely felszíni víztest „állapota romlásának” a vízpolitika terén a közösségi fellépés kereteinek meghatározásáról szóló 2000/60 irányelv 4. cikke (1) bekezdése a) pontjának i. alpontjában szereplő fogalmát úgy kell értelmezni, hogy állapotromlás áll fenn, amint az ezen irányelv V. melléklete értelmében vett minőségi elemek legalább egyikének az állapota egy osztállyal romlik, még ha e romlás nem is jelenti az egészében vett felszíni víztest alacsonyabb osztályba történő besorolását. Azonban, ha az e melléklet értelmében vett érintett minőségi elem már a legalacsonyabb osztályban található, ezen elem bármely romlása a felszíni víztest e 4. cikk (1) bekezdése a) pontjának i. alpontja értelmében vett állapotromlásának minősül.

E rendelkezés szövegén és az azon alapuló szó szerinti értelmezésen túl, ezen értelmezést megerősítik a felszíni vizek állapotának az ökológiai állapot öt osztályra kiterjedő elemzésén alapuló értékelésének szabályai. Ezek az osztályok csak olyan eszközt jelentenek, amely korlátozza a tagállamok mérlegelési mozgásterét egy adott víztest tényleges állapotát tükröző minőségi elemek meghatározása során. Konkrétan a one out all out szabály, amely szerint valamely víztestet a közvetlenül alacsonyabb osztályba kell besorolni, amint a minőségi elemek valamelyike az aktuális osztálynak megfelelő szint alá csökken, egyrészt visszatartaná a tagállamokat attól, hogy a felszíni víztest állapotának valamely állapotosztályon belüli romlását megakadályozzák, másrészt ahhoz is vezetne, hogy a legalacsonyabb osztályba tartozó vizeket kizárnák az ezek állapotromlásának a megakadályozására vonatkozó kötelezettség hatálya alól.

Azon kritériumokkal kapcsolatban, amelyek lehetővé teszik valamely víztest állapotromlásának a megállapítását, a 2000/60 irányelv 4. cikkének szerkezetéből és különösen e cikk (6) és (7) bekezdéséből kitűnik, hogy valamely víztest – akár átmeneti – állapotromlása csak szigorú feltételek mellett engedélyezett. Ebből következik, hogy alacsonynak kell lennie azon küszöbnek, amelyen túl valamely víztest állapotromlásának a megakadályozására vonatkozó kötelezettség nemteljesítését megállapítják.

Nem következik ezzel ellentétes, olyan értelmezés a 2000/60 irányelv 4. cikke (1) bekezdése a) pontja i. alpontjának szövegéből, amely szerint csak a súlyos veszélyeztetések minősülnek valamely víztest állapotromlásának, amely értelmezés lényegében egyrészt a vizekre gyakorolt káros hatások, másrészt a vízhez kapcsolódó gazdasági érdekek mérlegelésén alapul. Ezenkívül az ilyen értelmezés nem veszi figyelembe a valamely víztest állapotromlásának megakadályozására vonatkozó kötelezettség és az említett irányelv 4. cikkének (7) bekezdésében előírt eltérési indokok között az ezen irányelv által megállapított különbséget, mivel csak ez utóbbiak foglalnak magukban érdekek mérlegelésére vonatkozó elemeket.

(vö. 55–57., 59., 61–63., 67., 68., 70. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
Az uniós versenyjogban, amennyiben a vállalkozás nem egyedi versenyellenes találkozókon, hanem egy több éven át tartó jogsértésben vesz részt, a nyilvános elhatárolódás hiánya csupán egyikét képezi azon tényezőknek, amelyeket figyelembe kell venni annak megállapítása érdekében, hogy a vállalkozás ténylegesen tovább folytatta‑e a jogsértésben való részvételt, vagy épp ellenkezőleg, megszüntette azt.

Ugyanis, még ha a nyilvános elhatárolódás nem is képezi a kartellben érintett társaság rendelkezésére álló egyetlen eszközt annak bizonyítására, hogy e társaság megszüntette részvételét e kartellben, ez akkor sem változtat azon, hogy ez az elhatárolódás olyan fontos ténynek minősül, amely megalapozhatja a versenyellenes magatartás megszüntetését. A nyilvános elhatárolódás hiánya olyan ténybeli helyzetnek minősül, amelyet a Bizottság felhasználhat valamely társaság versenyellenes magatartása folytatásának bizonyítékaként. Ugyanakkor abban az esetben, ha valamely jelentős időszak során több, összejátszásra irányuló találkozót az érintett társaság képviselőinek részvétele nélkül tartottak meg, a Bizottságnak egyéb bizonyítékokkal is alá kell támasztania az értékelését. E feltétel teljesül akkor, ha a szóban forgó vállalkozás nyilvános elhatárolódása hiányában vannak egyéb olyan ténybeli elemek is, amelyeket a Bizottság alapul vesz, és amely elemek a nyilvános elhatárolódás hiányával és az összejátszásra irányuló találkozók szervezőjének észlelésével együtt értelmezve olyan egybehangzó valószínűsítő körülményeknek minősülnek, amelyek alapján megállapítható e vállalkozás kartellben való részvételének folytatása.

(vö. 23., 28., 30., 31. pont)
3)

A Bíróság az Associazione Nazionale degli Industriali delle Conserve Alimentari Vegetalit (Anicav), az Agrupación Española de Fabricantes de Conservas Vegetalest (Agrucon), az Associazione Italiana Industrie Prodotti Alimentarit (AIIPA), a Campil‑Agro‑Industrial do Campo do Tejo Lda‑t, az Evropaïka Trofima AE‑t, a FIT – Fomento da Indústria do Tomate SA‑t, a Konservopoiia Oporokipeftikon Filippos AE‑t, a Panellinia Enosi Konservopoion, Elliniki Etairia Konservon AE‑t, az Anonymos Viomichaniki Etaireia Konservon D. Nomikost, az Italagro – Indústria de Transformação de Produtos Alimentares SA‑t, a Kopaïs AVEE Trofimon & Poton, Serraïki Konservopoiia Oporokipeftikon Serko AE‑t, a Sociedade de Industrialização de Produtos Agrícolas – Sopragol SA‑t, a Sugalidal – Indústrias de Alimentação SA‑t, a Sutol – Indústrias Alimentares Lda‑t és a ZANAE Zymai Artopoiias Nikoglou AE Viomichania Emporio Trofimont kötelezi a Confederazione Cooperative Italiane, a Cooperativas Agro‑Alimentarias, a Fédération française de la coopération fruitière, légumière et horticole (Felcoop), az Európai Bizottság részéről a C‑457/13. P. sz. ügyben, az Olasz Köztársaság, a Sociedad Cooperativa de Exportación de Frutos Cítricos Anecoop (Anecoop) S. Coop, a Cooperativa Agrícola Nuestra Señora del Oreto (CANSO) Coop. V., a Cooperativa Agrícola «Sant Bernat» (Carlet) Coop. V., a Cooperativa Agrícola SCJ (COPAL) Coop. V., Grupo AN S. Coop., az Acopaex S. Coop., a Las Marismas de Lebrija Sociedad Cooperativa Andaluza (Las Marismas), az Associació de Cooperatives Agràries de les Terres de Lleida (ACTEL), az Unió Corporació Alimentária (UNIO) SCCL, az Union Coopérative Agricole France Prune (France Prune), az Agrial SCA, Triskalia, az Union Fermière Morbihannaise (UFM), a VOG Products Soc. agr. coop., a Consorzio Padano Ortofrutticolo (CO.PAD.OR.) Soc. agr. coop., a Consorzio Casalasco del Pomodoro Soc. agr. coop., az Agricoltori Riuniti Piacentini (ARP) Soc. agr. coop., az Orogel Fresco Soc. agr. coop., a Conserve Italia Soc. agr. coop., a Fruttagel Soc. agr. coop., valamint az Unione Nazionale tra le Organizzazioni di Produttori Ortofrutticoli, Agrumari e di Frutta in Guscio (Unaproa) részéről az elsőfokú eljárásban és/vagy a fellebbezés során felmerült költségek viselésére.
Az információs társadalomban a szerzői és szomszédos jogok egyes vonatkozásainak összehangolásáról szóló 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének a) pontjával és 5. cikke (2) bekezdésének b) pontjával főszabály szerint ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely a méltányos díjazás beszedésének olyan differenciálatlan rendszerét vezeti be, amely a zenei kották többszörözéseire is vonatkozik, továbbá e rendelkezésekkel ellentétes az ilyen szabályozás, amely a méltányos díjazás beszedésének olyan differenciálatlan rendszerét vezeti be, amely a jogellenes forrásból származó, jogsértő többszörözésekre is kiterjed.

Ami ugyanis először is a kottákat illeti, a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének a) pontjának szövegéből kifejezetten az következik, hogy a kották nem tartoznak az e rendelkezés szerinti reprográfiai kivétel hatálya alá. Ennélfogva azokat az e kivétel alapján járó méltányos díjazás kiszámításánál nem lehet figyelembe venni, ideértve azokat az eseteket is, amikor a kották többszörözését természetes személy, magáncélra, kereskedelmi célt közvetlenül vagy közvetve sem szolgáló célból végzi. Ugyanez a következtetés adódik főszabály szerint az említett irányelv 5. cikke (2) bekezdésének b) pontja szerinti magáncélú másolat kivételét illetően is. Márpedig amennyiben a kották többszörözése e kivételek egyike keretében megengedett, míg a másik kivétel keretében tilos lenne, az az érintett tagállamban ellentmondásos jogi helyzetet eredményezne, és lehetővé tenné a kották többszörözésének engedélyezésére vonatkozó tilalom megkerülését. E körülményekre tekintettel a kottáknak a 2001/29 irányelv 5. cikke (2) bekezdésének a) pontja szerinti kizárása úgy értendő, mint amely nem csupán a reprográfiai kivétel alkalmazási körét kívánja korlátozni, hanem a védett művek e típusa számára egy külön rendszert kíván létrehozni, főszabály szerint megtiltva azoknak a jogosultak engedélye nélküli többszörözését.

Ezt követően, ami a jogsértő többszörözéseket illeti, annak elismerése, hogy a reprográfiai kivétel keretében végzett többszörözésekre magáncélra sor kerülhet jogellenes forrásból, elősegíti a jogsértő, illetve kalózpéldányok terjesztését, szükségszerűen csökkentve ezáltal a védelem alatt álló művek értékesítési mennyiségét, illetve a védelem alatt álló művekkel kapcsolatos jogszerű ügyleteket, és ekképpen sérelmesek azok rendes felhasználására. Másrészt mindez a szerzői jog jogosultjainak indokolatlan hátrányt okozhatna.

(vö. 51–54., 60., 61., 64. pont, és a rendelkező rész 3. pontja)
47

Harmadszor az E‑Bacchus nyilvántartásba történő bejegyzés joghatásai egyéb következményekkel is járnak, így az E‑Bacchus nyilvántartásba bejegyzett megnevezések termékleírásának elkészítésére vonatkozó kötelezettséggel, amely termékleírást a létező eredetmegjelölések esetében legkésőbb a 2011. év végéig be kell nyújtani, aminek híján az érintett megnevezéseket törölni kell az említett nyilvántartásból. Az említett nyilvántartásba való bejegyzésnek a címkézés tekintetében is vannak következményei.
14

Az egyes szellemi tulajdonjogokat feltehetően sértő áruk elleni vámhatósági intézkedésekről és az ilyen jogokat ténylegesen sértő áruk ellen hozandó intézkedésekről szóló európai rendelet alkalmazására vonatkozó, 2005. október 20‑i 1047. sz. egységes szerkezetbe foglalásról szóló rendelet (lovbekendtgørelse nr. 1047 om anvendelse af Det Europæiske Fællesskabs forordning om toldmyndighedernes indgriben over for varer, der mistænkes for at krænke visse intellektuelle ejendomsrettigheder, og om de foranstaltninger, som skal træffes over for varer, der krænker sådanne rettigheder) 5. cikke értelmében: „[1.] A [vámrendelet] 9. cikkének megfelelően kezdeményezett eljárás során az áru címzettje kérheti annak bírósági megállapítását, hogy teljesültek‑e az árukiadás felfüggesztésének e cikk szerinti feltételei. A bíróság elrendelheti az áruk kiadását. 2. Az áru címzettje felsőbb közigazgatási hatóság előtt nem támadhatja meg az adó‑ és vámhivatal árukiadás felfüggesztéséről szóló döntését.”
32

Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a meghallgatáshoz való jogot és az iratbetekintési jogot is magában foglaló védelemhez való jog az uniós jogrend szerves részét képező és a Chartában elismert alapvető jogok közé tartozik (lásd ebben az értelemben a C‑584/10. P., C‑593/10. P. és C‑595/10. P. sz., Bizottság és társai kontra Kadi egyesített ügyekben 2013. július 18‑án hozott ítélet 98. és 99. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). Az is igaz, hogy e jogok tiszteletben tartása akkor is kötelező, ha az alkalmazandó szabályozás nem ír elő kifejezetten ilyen alakszerűséget (lásd ebben az értelemben a C‑277/11. sz. M. M. ügyben 2012. november 22‑én hozott ítélet 86. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
54

Egyébiránt az európai elfogatóparancs végrehajtásáról szóló határozat esetén a fellebbezéshez való jog biztosításának lehetősége közvetve, de szükségszerűen következik a kerethatározat 17. cikkének (2) és (3) és (5) bekezdésében szereplő „végleges határozat” kifejezésből, és semmiből nem állapítható meg, hogy tekintettel a kerethatározat rendelkezéseinek megszövegezésére ezt a lehetőséget ki kell zárni a kerethatározat 27. cikkének (4) bekezdése és 28. cikke (3) bekezdésének c) pontja szerint az elfogatóparancs kiterjesztéséhez vagy valamely másik tagállamnak történő további átadáshoz történő hozzájárulásról döntő igazságügyi hatóság határozata esetén, annál is inkább, mivel – ahogyan azt az alapügy is mutatja – ez a kiterjesztés vagy ez az átadás kérhető az átadás alapjául szolgáló bűncselekménynél súlyosabb bűncselekményre is.
26

E körülményekre tekintettel a Juzgado de lo Social no 2 de Terrassa (a terrassai 2. sz. munkaügyi bíróság) úgy döntött, hogy felfüggeszti az eljárást és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) [A Charta] 47. cikkével ellentétes‑e a [ley 10/2012] 1. cikke, 2. cikkének f) pontja, 3. cikkének (1) bekezdése, 4. cikke (2) bekezdésének a) pontja, 4. cikkének (3) bekezdése, 5. cikkének (3) bekezdése. 6., 7. cikke, valamint 8. cikkének (1) és (2) bekezdése, amennyiben azok nem teszik lehetővé a tagállami bíróság számára, hogy először is módosítsa a bírósági eljárási illetéket, vagy az illetékmentesség megállapítása érdekében arányossági okokat mérlegeljen (az illeték kiszabásának állam általi igazolása és a hatékony jogorvoslathoz való hozzáférést akadályozó illetékmérték tekintetében), másodszor, hogy figyelembe vegye az uniós jogi normák tényleges érvényesülésének elvét, harmadszor pedig azt, hogy értékelje a felek szempontjából az eljárás jelentőségét a körülményekre tekintettel; és amely illeték megfizetésének hiányában a benyújtott fellebbezést nem bírálják el? 2) [A Charta] 47. cikkével ellentétes‑e a [ley 10/2012] 1. cikke, 2. cikkének f) pontja, 3. cikkének (1) bekezdése, 4. cikke (2) bekezdésének a) pontja, 4. cikkének (3) bekezdése, 5. cikkének (3) bekezdése. 6., 7. cikke, valamint 8. cikkének (1) és (2) bekezdése, amennyiben azokat olyan különös eljárásban alkalmazzák, mint a munkaügyi peres eljárás, ahol rendszerint uniós jogot alkalmaznak [az Európai Unión] belüli kiegyensúlyozott gazdasági és társadalmi fejlődés alapvető tényezőjeként? 3) A fenti kérdések tekintetében továbbá, az olyan bíróság, mint amely a kérdést előterjesztette, mellőzheti‑e a vitatotthoz hasonló olyan jogszabály alkalmazását, amely nem teszi lehetővé a tagállami bíróság számára, hogy először is módosítsa a bírósági eljárási illetéket vagy az illetékmentesség megállapítása érdekében arányossági okokat mérlegeljen (az illeték kiszabásának állam általi igazolása és a hatékony jogorvoslathoz való hozzáférést akadályozó illetékmérték tekintetében), másodszor, hogy figyelembe vegye az uniós jogi normák tényleges érvényesülésének elvét, harmadszor pedig azt, hogy értékelje a felek szempontjából az eljárás jelentőségét a körülményekre tekintettel; és amely illeték megfizetésének hiányában a benyújtott fellebbezést nem bírálják el?”
14

H. Malburg a Finanzamt e határozatával szemben kifogást nyújtott be, és 2004‑re vonatkozó éves héabevallást nyújtott be, amelyben az ügyfélkör szóban forgó megszerzése címén előzetesen felszámított héán kívül, az új társaság számára végzett ügyvezetői tevékenységből származó 44990 euró összegű bevételt vallott be. A Finanzamt elutasította e kifogást azzal az indokkal, hogy H. Malburg nem használta fel a kérdéses ügyfélkört a saját vállalkozásában. A Finanzamt szerint az ezen ügyfélkör által alkotott gazdasági eszközt az új társaság használta fel, azaz a H. Malburg vállalkozásától eltérő vállalkozás. Az utóbbi tehát nem vonhatja le az előzetesen felszámított héát.
27

E körülmények között az Administrativen sad Veliko Tarnovo felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjesztette a Bíróság elé: „1) Az alapeljárás szerintihez hasonló olyan esetekben, amelyekben a jövőbeli és egyértelműen meghatározott adóköteles termékértékesítés ellenében történő korábbi fizetéssel összefüggő héa‑levonást azonnal és ténylegesen elvégezték, úgy kell‑e egymással összefüggésben értelmezni a 2006/112 […] irányelv 65. cikkével, 90. cikkének (1) bekezdésével és 185. cikkének (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett 168. cikkének a) pontja szerinti rendelkezéseket, hogy a fő ellenszolgáltatás szállítási feltételeknek megfelelő teljesítésének objektív és/vagy szubjektív okokból való elmaradására tekintettel az adólevonáshoz való jogot a gyakorlásának időpontjában meg kell tagadni? 2) Az következik‑e a rendelkezések ezen egymással összefüggésben történő értelmezéséből a héa semlegességének elvére is tekintettel, hogy ebben a helyzetben jelentőséggel bír (illetve nem bír jelentőséggel) a beszállító objektív lehetősége arra, hogy a nemzeti jogszabály által előírt módon helyesbítse a felszámított héát és/vagy a számla adóalapját, és milyen hatást gyakorolna az ilyen helyesbítés az eredeti adólevonás megtagadására? 3) Úgy kell‑e értelmezni a 2006/112 irányelv 168. cikkének a) pontjával és 193. cikkével összefüggésben értelmezett 205. cikkét az irányelv (44) preambulumbekezdésére is figyelemmel, hogy a tagállamoknak lehetőségük van arra, hogy az értékesítés beszerzőjétől kizárólag olyan kritériumok alkalmazásával tagadják meg az adólevonást, amelyeket maguk rögzítettek valamely olyan nemzeti jogszabályban, amelynek értelmében az adóalanytól eltérő személyt terhel az adófizetési kötelezettség, ha ebben az esetben az adójogi végeredmény eltérne attól az eredménytől, amelyre a tagállam által megállapított szabályok szigorú betartása mellett jutottak volna? 4) A harmadik kérdésre adandó igenlő válasz esetén megengedhetők és a hatékonyság és az arányosság elvével összeegyeztethetők‑e a 2006/112 irányelv 205. cikkének alkalmazása esetén az alapeljárásban szóban forgókhoz hasonló nemzeti jogszabályok, ha azok a héa megfizetéséért viselt egyetemleges felelősséget olyan vélelmek alkalmazása mellett vezetik be, amelyek feltételeit nem közvetlenül megállapítható objektív tények, hanem a polgári jogban kialakult intézmények képezik, amelyekről a jogvitában végleges jelleggel más jogi úton döntenek?”
24

E körülmények között az Administrativen sad Sofia‑grad úgy határozott, hogy felfüggeszti az eljárást, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Az következik‑e a [Vámkódex] 245. cikkével, valamint a védelemhez való jog és a jogerő elvével összefüggésben értelmezett 243. cikkének (1) bekezdéséből, hogy az lehetővé tesz a [ZM] (vámtörvény) 220. és 211a. cikke szerintihez hasonló olyan nemzeti szabályozást, amelynek értelmében megtámadható a vámhatóságnak a további vámtartozást annak későbbi beszedése céljából megállapító több mint egy határozata, mégpedig akkor is, ha az alapeljárás körülményei között a [2454/93 rendelet] 181a. cikkének (2) bekezdése értelmében vett végleges határozat lenne hozható e vámtartozás megállapítása tárgyában? 2) Úgy kell‑e értelmezni a [Vámkódex] 243. cikkének a jogorvoslati kérelem benyújtására vonatkozó (2) bekezdését, hogy az nem írja elő, hogy a 2454/93 rendelet 181a. cikkének (2) bekezdése értelmében vett végleges határozatot először közigazgatási úton kell megtámadni ahhoz, hogy az bírósági eljárásban is megtámadható legyen? 3) Úgy kell‑e értelmezni a 2454/93 rendelet 181a. cikkének (2) bekezdését az alapeljárás körülményei között, hogy abban az esetben, ha a meghallgatáshoz és a kifogások emeléséhez való jog tekintetében nem tartották be az e rendelkezésben előírt eljárást, a vámhatóság e szabályok megsértésével hozott határozata nem az említett rendelkezés értelmében vett végleges határozatnak, hanem csak a végleges határozat meghozatalára irányuló eljárás részének minősül? Vagy úgy kell‑e értelmezni e rendelkezést az alapeljárás körülményei között, hogy az említett eljárási hiba elkövetése mellett hozott határozat közvetlenül felülvizsgálható a nemzeti bíróság által, és e bíróság érdemben köteles határozni az említett határozattal szemben indított kereset tárgyában? 4) Úgy kell‑e értelmezni a [2454/93] rendelet 181a. cikkének (2) bekezdését az alapeljárás körülményei között és a jogszerűség elvére tekintettel, hogy abban az esetben, ha a meghallgatáshoz és a kifogások emeléséhez való jog tekintetében nem tartották be az e rendelkezésben előírt eljárást, a vámhatóság e szabályok megsértésével hozott határozata semmis olyan alapvető eljárási hiba miatt, amely rokon jellegű az olyan eljárási szabály megsértésével, amelynek figyelmen kívül hagyása a jogi aktus érvénytelenségét vonja maga után, függetlenül a jogsértés konkrét következményeitől, és így a nemzeti bíróságnak anélkül kell határoznia az ezzel szemben indított kereset tárgyában, hogy mérlegelhetné, hogy az ügyet az eljárás jogszerű befejezése céljából visszautalja‑e a közigazgatási hatóság elé?”