Egyébiránt a szóban forgó intézkedés által biztosított előny szelektív jellegének értékelése érdekében a viszonyítási alap meghatározása különösen fontos az adóintézkedések esetében, mivel magának az előnynek a fennállását is csupán egy „általános” adóztatáshoz viszonyítva lehet megállapítani. Így valamely nemzeti adóintézkedés „szelektívnek” minősítéséhez először is előzőleg meg kell határozni és meg kell vizsgálni az adott tagállamban hatályban lévő adózási rendszer szerinti közös vagy „általános” rendszert. Ehhez a közös vagy „általános” adórendszerhez képest kell ezután értékelni és megállapítani, hogy a szóban forgó adóintézkedéssel biztosított előny szelektív jellegű-e, ehhez pedig azt kell bizonyítani, hogy ez az intézkedés eltér az említett közös adórendszertől, amennyiben különbséget tesz az érintett tagállam adózási rendszere által kitűzött célra tekintettel hasonló jogi és ténybeli helyzetben lévő gazdasági szereplők között.

Az állami támogatások terén, még ha feltételezzük is, hogy egy meghatározott adórendszer „egy adott gazdasági ágazatra korlátozott rendkívüli adótehernek” tekinthető, önmagában emiatt nem mentesül az EK 87. cikk (1) bekezdésében előírt tilalom hatálya alól, mivel e rendszer ezen ágazaton belül olyan különbségeket tehet, amelyek megfelelhetnek az előny és szelektivitás kritériumainak. Emellett a támogatás objektív körülmények alapján értelmezendő fogalma jogi jellegének megfelelően egy állami intézkedés célja, mint amilyen a környezetvédelmi cél, illetve egy különös vagy ágazati adórendszer ökoadó jellege nem elegendő ahhoz, hogy az intézkedés elkerülje az e rendelkezés értelmében vett támogatássá minősítést, mivel az ilyen intézkedést a hatásaira tekintettel kell értékelni, és el kell vonatkoztatni annak okaitól, illetve célkitűzéseitől. Ennélfogva a támogatás EK 87. cikk (1) bekezdése értelmében vett fogalma megköveteli annak vizsgálatát, hogy egy különös vagy ágazati adórendszer tartalmaz-e az e rendszerrel érintett ágazaton belül „bizonyos vállalkozásokat vagy bizonyos áruk termelését” előnyben részesítő megkülönböztetéseket, ami az e rendszer alapjául szolgáló „általános” adóztatás meghatározását szükségelteti.

Ilyen szelektív jelleggel bír a sóderágazatban különleges adót bevezető adószabályozás, amelynek célja lényegében az építőiparban a mellékterméknek, vagy egyes eljárások hulladékának minősülő sóderek („másodlagosnak” is nevezett sóderek), illetve az újrahasznosított sóderek használatának ösztönzésére irányul a nem megújuló erőforrásnak minősülő, bányákban kitermelt sóderek („elsődlegesnek” is nevezett sóderek) használatának csökkentése, és ennélfogva az e kitermelési eljárásokhoz kapcsolódó környezeti hatások korlátozása érdekében, amennyiben egyrészt e különféle sóderek között felhasználásuk, illetve kereskedelmi forgalomba hozataluk terén potenciális versenyhelyzet vagy helyettesíthetőségi kapcsolat létezik, és másrészről egyes anyagok – mint a pala, a fazekasagyag, a kaolin és az agyagpala – sóderei mentesek az adó alól, és más anyagok sóderei az adó hatálya alá tartoznak annak ellenére, hogy környezetvédelmi célkitűzésének szempontjából e különböző sóderek „sóderként” történő felhasználásukat tekintve hasonló helyzetben vannak.

Az állami támogatások terén a sóderek forgalmazását terhelő környezetvédelmi adó, amelynek területi hatálya valamely tagállam területére korlátozódik, aminek a következménye az, hogy a sóderek e területen kívül történő bármely forgalmazása, azaz a kivitelükhöz kötött minden gazdasági ügylet mentes az adó alól, nem foglal magában szelektív előnyöket bizonyos vállalkozások vagy bizonyos termékek előállítása számára, amennyiben az említett tagállam területén értékesített és a külföldre exportált anyagok különböző helyzetben vannak abból adódóan, hogy az exportálás következtében a meghatározó adóztatási szempont – nevezetesen a sóderként való kereskedelmi értékesítés – főszabály szerint már ellenőrizhető az exportáló tagállam nemzeti hatóságai által.

E hatóságok ugyanis nem vagy csak nehezen tudnák meghatározni, hogy az exportált anyag felhasználható-e vagy értékesíthető-e sóderként, azt ténylegesen ilyen célra fogják-e használni vagy esetleg más célra, ami a célországban alkalmazandó műszaki jogszabályok előírásaitól is függ. Még feltételezve is, hogy a kérdéses hatóságok számára különösen könnyű lenne azonosítani az exportra szánt anyagok fizikai-kémiai tulajdonságait annak meghatározása érdekében, hogy azok alkalmasak-e az olyan eljárásokban való felhasználásra, amelyek lehetővé teszik a vitatott szerinti mentesség igénybevételét, vagy sem, a „sóderként” vagy adómentes anyagként való minősítés éppen nem e tulajdonságoktól függ, hanem egyes név szerint azonosított, vagy egyes eljárásokból származó anyagoknak az ezen adó hatálya alól egyedileg történő kizárásával. Emellett az, hogy az exportált anyagok és az érintett tagállam területén értékesített anyagok nem hasonló helyzetben vannak, a vitatott adó környezetvédelmi célkitűzésének vonatkozásában is megerősítést nyer, mivel az exportálás esetén ezen állam jogalkotója és hatóságai eltérő adóztatással nem képesek befolyásolni a sóderek iránti keresletet e célnak megfelelően.

(vö. 94., 97. pont)