T‑329/01. sz. ügy

Archer Daniels Midland Co.

kontra

Európai Közösségek Bizottsága

„Verseny – Kartellek – Nátrium‑glükonát – EK 81. cikk – Bírság – A 17. rendelet (2) bekezdésének 15. cikke – Bírságkiszabási iránymutatás – Engedékenységi közlemény – Az arányosság elve – Egyenlő bánásmód – A visszaható hatály tilalma – Indokolási kötelezettség – Védelemhez való jog”

Az ítélet összefoglalása

1. Közösségi jog – Általános jogelvek – A büntetőjogi rendelkezések visszaható hatályának tilalma

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

2. Verseny – Bírságok – Bírságkiszabási iránymutatás

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

3. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

4. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

5. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – A bírság elrettentő jellege

(EK 81. cikk; 17. tanácsi rendelet, 15. cikk)

6. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A piacra gyakorolt tényleges hatás

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1. A. pont első bekezdés)

7. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

8. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk)

9. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont, 3. francia bekezdés)

10. Verseny – Bírságok – A megállapodások ugyanazon csoportjából eredő, ám eltérő tények alapján kiszabott közösségi szankciók halmozása

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk)

11. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 17. tanácsi rendelet, 15. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

12. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – A bírság alóli mentesítés vagy a bírság csökkentése az eljárás alá vont vállalkozás együttműködése miatt

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 96/C 207/04 bizottsági közlemény, B. szakasz, b) pont, és C. szakasz)

13. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A kartellben részt vevő egyes vállalkozások által a közigazgatási eljárás során tanúsított együttműködés fokának értékelése

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk; 96/C 207/04 bizottsági közlemény, B., C. és D. szakasz)

14. Verseny – Közigazgatási eljárás – Kifogásközlés – Szükséges tartalom

(17. tanácsi rendelet, 19. cikk, (1) bekezdés)

15. Verseny – Bírságok – Összeg – A Bizottság mérlegelési jogköre – Bírósági felülvizsgálat

(EK 229. cikk)

1. Az emberi jogok európai egyezményének 7. cikkében megfogalmazott, a büntető jogszabályok visszaható hatályának tilalmára vonatkozó elv a közösségi jog egyik alapelvét képezi, amelynek betartása a versenyjogi szabályok megsértése miatti bírság kiszabása során is kötelező. Ezen elv megköveteli, hogy a kiszabott szankciók megfeleljenek a jogsértés elkövetése idején hatályban lévő szankcióknak.

A Bizottságnak a bírságokkal kapcsolatos általános versenyjogi politikáját módosító iránymutatás elfogadása elvileg érintheti a visszaható hatály tilalmát.

Egyrészről az iránymutatás joghatásokat válthat ki. E joghatások nem kifejezetten az iránymutatás normatív erejéből erednek, hanem abból, hogy a Bizottság elfogadta és közzétette azt. Az iránymutatás elfogadása és közzététele a Bizottság mérlegelési jogkörének önkorlátozását idézi elő, mivel az iránymutatástól nem térhet el anélkül, hogy ne tenné ki magát annak, hogy egyes esetekben az általános jogelvek – mint az egyenlő bánásmód, a bizalomvédelem és a jogbiztonság elve – megsértése címén felelősségre vonható legyen.

Másrészről az iránymutatások mint versenyjogi politikai eszközök az Emberi Jogok Európai Bíróságának az emberi jogok európai egyezménye 7. cikkének (1) bekezdésére vonatkozó ítélkezési gyakorlata szerinti, a valamely jogsértést megállapító jogszabály új bírói értelmezéséhez hasonlatosan a visszaható hatály tilalmának alkalmazása alá esnek, amelynek értelmében e rendelkezéssel ellentétes valamely jogsértést megállapító jogszabály új értelmezésének visszaható hatállyal történő alkalmazása. Ezen ítélkezési gyakorlat szerint ez az eset főképpen akkor áll fenn, amennyiben olyan ítélkezési gyakorlat szerinti értelmezéséről van szó, amelynek következménye a jogsértés elkövetésének időpontjában – különösképpen a kérdéses jogszabályra vonatkozó ítélkezési gyakorlat által elfogadott értelmezésre tekintettel – nem volt ésszerűen előre látható. Mindemellett ugyanebből az ítélkezési gyakorlatból az is kiderül, hogy az előreláthatóság fogalmának hatálya nagymértékben a kérdéses szöveg tartalmától, a vonatkozó jogterülettől, valamint a címzettek számától és minőségétől függ. Vagyis a jogszabályok előreláthatóságával nem ellentétes, hogy az érintett személynek világos jogi tanácsokért kelljen folyamodnia annak ésszerű szinten történő felmérése érdekében, hogy az adott ügy körülményei között bizonyos jogi cselekménynek milyen következményei lehetnek. Ez különösképpen így van a szakmájukban jártas személyek esetében, akiknek munkájuk gyakorlása során nagyfokú gondosságról kell tanúbizonyságot tenniük. Ugyanígy elvárható, hogy különös gondot fordítsanak annak felmérésére, hogy ez milyen kockázattal járhat.

A visszaható hatály tilalma tiszteletben tartásának ellenőrzése érdekében azt kell megvizsgálni, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás elfogadásával végrehajtott módosítás ésszerűen előre látható volt‑e a kérdéses jogsértés elkövetésének időpontjában. Ezzel kapcsolatban az iránymutatással bevezetett fő újítás abból áll, hogy a Bizottság az irányelv által előírt sávok alapján meghatározott alapösszeget vesz a bírságszámítás alapjául, amely sávok a jogsértések eltérő súlyossági fokait tükrözik, ám amelyek önmagukban nem állnak összefüggésben az érintett forgalommal. Ez a módszer tehát lényegében a bírságok tételes kiszabásán alapul, még ha e tételes jelleg viszonylagos és rugalmas is.

Továbbá az a tény, hogy a Bizottság a múltban bizonyos típusú jogsértésekre bizonyos szintű bírságokat alkalmazott, nem jelenti azt, hogy a 17. rendeletben megjelölt határokon belül ne lenne jogosult e mértéket növelni, feltéve hogy ez a versenyjogi közösségi politika végrehajtásának biztosítása érdekében szükséges, hanem éppen ellenkezőleg, a versenyjogi közösségi szabályok hatékony alkalmazása megkívánja, hogy a Bizottság a bírságok mértékét bármikor e politika igényeihez tudja igazítani.

Ebből következően az olyan közigazgatási eljárásban érintett vállalkozások, amelynek következményeképpen bírság kiszabására is sor kerülhet, nem alapozhatnak jogos bizalmat arra a tényre, hogy a Bizottság a korábban kiszabottakhoz képest nem fogja növelni a bírságok összegét, illetve nem fogja módosítani e bírságok kiszámításának módszerét.

Következésképpen a szóban forgó vállalkozásoknak tekintetbe kell venniük azt a lehetőséget, hogy a Bizottság bármikor úgy dönthet, hogy a múltban alkalmazott mértékhez képest megemeli a bírságok szintjét. Ez nemcsak arra az esetre érvényes, amikor a Bizottság a bírságok kiszabásakor az egyes határozatokban megemeli a bírság mértékét, hanem arra is, ha ez az emelés egyes esetekben olyan általános hatályú magatartási szabályok alkalmazásával történik, mint az iránymutatás.

(vö. 38‑46. pont)

2. Az a tény, hogy a Bizottság az adott vállalkozással szemben kiszabott bírság kiszámítására a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban megfogalmazott módszert alkalmazta, nem minősül hátrányos bánásmódnak azon vállalkozásokhoz képest, amelyek a közösségi versenyjogi jogsértést ugyanabban az időszakban követték el, ám amelyeket a Bizottság – a jogsértés felfedésének időpontjával, vagy az őket érintő közigazgatási eljárás lefolytatásával kapcsolatos okok miatt – az iránymutatás elfogadását és közzétételét megelőzően vonta felelősségre.

(vö. 53. pont)

3. A versenyjogi jogsértések súlyát sok tényező – többek között az adott ügy sajátos körülményei és jogi háttere – függvényében kell megállapítani, anélkül hogy létezne az ismérveket felsoroló kötelező és kimerítő lista, amelyet figyelembe kell venni.

Így esettől függően a jogsértés súlyának mérlegelési tényezői közé tartozhat a jogsértés tárgyát képező termék mennyisége és értéke, valamint a vállalkozás gazdasági teljesítménye, és ebből következően az a hatás, amelyet az érintett piacra gyakorolhatott. Egyrészről ebből következően a bírság összegének megállapítása érdekében figyelembe vehető a vállalkozás teljes forgalma, amely annak méretére, valamint gazdasági teljesítményére nézve – bár hozzávetőlegesen vagy tökéletlenül – jelzésértékű lehet, csakúgy mint az érintett vállalkozások piaci részesedése az érintett piacon, amely jelzésértékű lehet a jogsértés terjedelmére nézve. Másrészről ebből az következik, hogy e számok egyikének sem szabad aránytalan jelentőséget tulajdonítani az egyéb mérlegelési tényezőkhöz képest, ezért a bírság megfelelő összegének megállapítása nem származhat kizárólagosan az összforgalomra alapozott számításból.

Mindenesetre az a puszta körülmény, miszerint az adott vállalkozással szemben kiszabott bírság összege túllépi az általa az EGT‑ben a kartellben történt részvétele alatti időszakban az annak tárgyát képező termék eladásával megvalósított forgalom összegét, vagy hogy a bírság összege ezen összeget jelentősen túllépi, nem elégséges a bírság aránytalanságának bizonyítására.

(vö. 76‑77., 80. pont)

4. A 17. rendelet 15. cikkének értelmében a bírság összegét a jogsértés súlyának és időtartamának figyelembevételével kell megállapítani. Ezen túlmenően a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás értelmében a kiindulási összeget a jogsértés súlyának függvényében kell rögzíteni, miközben figyelembe kell venni a jogsértés jellegét, annak a piacra gyakorolt konkrét hatását és a földrajzi piac kiterjedését.

E jogi háttér tehát kifejezetten nem kötelezi arra a Bizottságot, hogy a termékek piacának kis méretét figyelembe vegye.

Mindemellett a jogsértés súlyának mérlegelésekor a Bizottságnak sok tényezőt kell figyelembe vennie, amelyeknek jellege és jelentősége a kérdéses jogsértés típusától és az érintett jogsértés különleges körülményeitől függően változik. A jogsértés súlyosságát alátámasztó tényezők között esetenként szerepelhet a kérdéses termék piacának mérete.

Következésképpen, még ha a piac mérete és a termék értéke a jogsértés súlyosságának megállapítása során figyelembe veendő tényezők is, azok jelentősége a jogsértés különleges körülményeitől függően változik.

(vö. 99‑102. pont)

5. Az elrettentés az egyik legfőbb megfontolás, amelynek a Bizottságot a közösségi versenyszabályok megsértéséért kiszabott bírságok megállapításakor vezérelnie kell.

Amennyiben a bírságot olyan szinten kellene rögzíteni, amely a kartellből származó haszon kiiktatására korlátozódna, nem lenne elrettentő hatása. Ésszerűen vélelmezhető, hogy a vállalkozások pénzügyi számításaik és irányításuk során racionálisan nem csupán azon bírságok szintjét veszik figyelembe, amelyeket jogsértés esetén kiszabhatnak velük szemben, hanem a kartell felfedezésének kockázatát is. Ezen túlmenően amennyiben a bírság szerepét csupán a várható nyereség vagy haszon elvonására csökkentenénk, nem vennénk kellően figyelembe a kérdéses magatartásnak az EK 81. cikk értelmében fennálló jogellenes jellegét. Tulajdonképpen, ha a bírságot a bekövetkezett kár egyszerű ellentételezésére korlátoznánk, úgy figyelmen kívül hagynánk – az elrettentő hatáson kívül, amely csupán a jövőbeli magatartásokra vonatkozhat – ezen intézkedésnek a ténylegesen elkövetett jogsértéssel szembeni megtorló jellegét.

Ugyanígy valamely olyan vállalkozás esetén, amely sok piacon van jelen, és amely különösen jelentős pénzügyi teljesítőképességgel rendelkezik, az érintett piacon megvalósított forgalom figyelembevétele nem lehet elegendő a bírság elrettentő jellegének biztosításához. Minél nagyobb vállalkozásról van ugyanis szó, és minél nagyobb olyan összesített forrással rendelkezik, amely lehetővé teszi számára, hogy magatartása a többi piaci szereplőtől független legyen, annál inkább tisztában kell lennie a verseny megfelelő működésében betöltött szerepével. Következésképpen azon vállalkozás esetében, amelynek valamely jogsértés elkövetése felróható, a gazdasági erejére utaló ténybeli körülményeket a bírság – elrettentő hatásának biztosítása érdekében – összegének rögzítésekor figyelembe kell venni.

(vö. 140‑142. pont)

6. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 1.A. pontja első bekezdésének értelmében a bírságoknak a jogsértés súlyának függvényében végzett számításakor a Bizottság különösen figyelembe veszi a jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető. A kartell tényleges hatását kellőképpen bizonyítottnak kell tekinteni, amennyiben a Bizottság olyan konkrét és megbízható bizonyítékkal szolgál, amely megfelelő fokú valószínűséggel támasztja alá azt, hogy a kartell hatást gyakorolt a piacra.

Ugyanis valamely kartell érintett piacra gyakorolt hatásának vizsgálata szükségszerűen bizonyos feltételezések kialakításához vezet. Ezzel kapcsolatosan a Bizottságnak különösen azt kell megvizsgálnia, milyen szintű lett volna a kérdéses termék ára a kartell hiányában. Az árak tényleges alakulása okainak vizsgálatakor kockázatos ugyanakkor ezen okok mindegyikének külön jelentőséget tulajdonítani. Figyelembe kell venni azon objektív körülményt, hogy az árkartell miatt a felek pontosan az árakkal való versenyzéshez kapcsolódó szabadságukról mondtak le. A kartell feleinek ezen önkéntes tartózkodásán túli tényezőkből eredő befolyásának felmérése szükségszerűen megfelelő fokban valószínűsíthető következtetéseken, és pontosan nem számszerűsíthető tényeken alapul.

Ennélfogva hacsak nem akarjuk megfosztani az 1.A. pont első bekezdésében meghatározott szempontot annak hatékony érvényesülésétől, nem kifogásolható, hogy a Bizottság a versenyellenes célú – mint például az árakra, vagy kvótákra vonatkozó – kartellnek az érintett piacra gyakorolt tényleges hatását vette alapul anélkül, hogy e hatást mennyiségileg meghatározta volna, vagy arról számszerű értékelést adott volna.

(vö. 174‑178. pont)

7. Valamely versenyjogi jogsértés súlyának meghatározása során figyelembe kell venni többek között a kifogásolt magatartás jogszabályi és gazdasági hátterét. E tekintetben a jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatásának értékelése során a Bizottságnak figyelembe kell vennie, hogy milyen lett volna a verseny a jogsértés nélkül.

Egyrészről ebből az következik, hogy a többek között az árakra vonatkozó kartellek esetében megfelelő fokú valószínűséggel kell megállapítani, hogy a megállapodások ténylegesen lehetővé tették‑e az érintett vállalkozások számára, hogy magasabb árakat érjenek el, mint amilyen árak a kartell hiányában érvényesültek volna. Másrészről ebből az következik, hogy mérlegelése során a Bizottságnak – tekintettel a fennálló gazdasági és esetleges jogszabályi háttérre – az érintett piac összes objektív körülményét figyelembe kell vennie. Adott esetben figyelembe kell venni az „objektív gazdasági tényezők” fennállását, amiből az derül ki, hogy a „szabad verseny” keretében az árszintek nem ugyanúgy alakultak volna, mint ahogy az alkalmazott árak alakultak.

(vö. 191‑192. pont)

8. A tiltott kartellek szankcionálása tekintetében az adott vállalkozás állítólagos magatartása irreleváns a kartell piacra gyakorolt hatásának értékelésénél, mivel azokat a hatásokat kell figyelembe venni, amelyek azon jogsértés egészéből erednek, amelyekben az érintett vállalkozás részt vett.

(vö. 204. pont)

9. A versenyjogi jogsértések súlyának a bírság összegének meghatározása érdekében történő mérlegelésénél a Bizottságnak nemcsak az adott ügy sajátos körülményeit kell figyelembe vennie, hanem azt a hátteret is, amelybe a jogsértés beágyazódik, és biztosítania kell fellépésének elrettentő jellegét. Csupán e szempontok figyelembevétele biztosíthatja, hogy a Bizottságnak a közös piacon a torzításmentes verseny fenntartása érdekében való fellépése hatékonyan érvényesül.

A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 3. pontja harmadik bekezdésében foglalt rendelkezés szövegének elemzése azt a benyomást keltheti, hogy önmagában az a tény, hogy a jogsértő a Bizottság beavatkozásával egy időben megszünteti a jogsértést, általános és feltétel nélküli enyhítő körülményt képez. A fenti rendelkezés effajta értelmezése nagymértékben csökkentené a hatékony verseny fenntartását biztosító rendelkezések hatékony érvényesülését, ugyanis gyengítené mind az EK 81. cikk megsértése alapján kiszabható szankciót, mind e szankció elrettentő hatását.

A többi enyhítő körülménnyel szemben ez a körülmény nincs összefüggésben sem a jogsértő szubjektív sajátosságával, sem a jelen ügy tényállásával, mivel kizárólag a Bizottság külső beavatkozása eredményeképpen jött létre. Tehát az a tény, hogy a Bizottság beavatkozását követően a jogsértő véget vet a jogsértésnek, nem hasonlítható a jogsértő önálló kezdeményezéséből fakadó érdeméhez, mert nem más, mint az említett beavatkozásra tett megfelelő reakció. Ezen túlmenően e körülmény kizárólag azt erősíti meg, hogy a jogsértő újra jogszerű magatartást gyakorol, ám ettől a Bizottság eljárása nem érvényesül hatékonyabban. Végül e körülmény állítólagos enyhítő jellegét nem bizonyítja a jogsértés megszüntetésére való puszta felhívás, amelyet közvetít. E tekintetben súlyosító körülménynek minősül, ha a jogsértést az érintett vállalkozás a Bizottság fellépését követően is folytatja, mivel e fellépés már eleve – helyesen – a jogsértés megszüntetésére való felhívásnak tekintendő, amely nem mérsékeli sem a szankciót, sem annak elrettentő hatását.

Annak enyhítő körülményként való elismerése, hogy a jogsértő a Bizottság beavatkozását követően véget vet a jogsértésnek, a szankciónak, illetve elrettentő hatásának kisebbítésével indokolatlanul veszélyeztetné az EK 81. cikk hatékony érvényesülését. Következésképpen a Bizottság nem köteles a jogsértéssel a bizottsági beavatkozást követően való felhagyást enyhítő körülménynek tekinteni. Ebből következően az iránymutatás 3. pontja harmadik bekezdésében foglalt rendelkezést megszorítóan kell értelmezni, oly módon, hogy az ne legyen ellentétes az EK 81. cikk (1) bekezdésének hatékony érvényesülésével, illetve oly módon, hogy a jelen ügynek csupán azon sajátos körülményeit lehet figyelembe venni enyhítő körülményként, amelyek között a jogsértő a jogsértést a Bizottság beavatkozását követően konkrétan megszüntette.

Az érintett vállalkozások által szándékosan elkövetett, az árak rögzítését és a piacok elosztását célzó, és különösen súlyosnak minősülő jogsértés megszüntetése nem tekinthető enyhítő körülménynek abban az esetben, ha az a Bizottság beavatkozása következtében állt elő.

(vö. 276‑282. pont)

10. A ne bis idem elve tiltja, hogy ugyanazt a személyt ugyanazon jogsértő magatartás miatt egyazon védett jogtárgy védelmében többször szankcionálják. Ezen elv alkalmazása három konjunktív feltétel teljesüléséhez kötött: a tényállás azonossága, a jogsértés elkövetőjének azonossága és a védett jogtárgy azonossága.

Ha két kérdéses büntetés alapjául szolgáló tények a megállapodások ugyanazon csoportjából erednek, ám ezek tárgyukban és területi elhelyezkedésükben különböznek, ebben az esetben ez az elv nem alkalmazható. Ez a helyzet, amikor a szankciók különböző piacokon megvalósított kartellekre vonatkoznak. Ugyancsak ez az eset áll fenn egy harmadik állam területét érintő kartell esetén is, mivel a területi hatály elvének értelmében a Bizottság és e harmadik állam versenyjogi hatóságai hatáskörének gyakorlása az azon vállalkozásokkal szembeni bírság kiszabása tekintetében nem ellentétes egymással, amelyek mind az EGT területén, mind a hivatkozott harmadik államok területén versenyjogi jogsértést követnek el.

(vö. 290‑292. pont)

11. Habár fontos, hogy a vállalkozások intézkedéseket hozzanak annak megakadályozása érdekében, hogy alkalmazottaik újabb közösségi versenyjogi jogsértéseket kövessenek el, ám ezen intézkedések meghozatala nem változtat a megállapított jogsértés megtörténtén. A Bizottság tehát nem köteles ezt a tényezőt enyhítő körülményként figyelembe venni, főleg hogy ha a kérdéses jogsértés az EK 81. cikk (1) bekezdésének nyilvánvaló megsértését képezi.

Ezen túlmenően ugyan a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás előírja, hogy a Bizottság figyelembe veheti a súlyosító körülményeket olyan vállalkozással szemben, amely már elkövetett egy vagy több ugyanolyan típusú jogsértést, ám ebből nem következik, hogy amennyiben a kérdéses jogsértést az érintett vállalkozás először követi el, emiatt enyhítő körülmény címén kedvező bánásmódban kell részesíteni.

(vö. 299‑300. pont)

12. Ahhoz, hogy a Bizottság az adott vállalkozással szemben kiszabott bírságot az információkérést követően a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közlemény C. szakasza alkalmazásában jelentős mértékben csökkentse, e közlemény C. szakaszának b) pontjára visszautaló B. szakasza megköveteli, hogy e vállalkozás elsőként szolgáltasson döntő bizonyítékot a kartell fennállásáról. A közlemény viszont e feltétel teljesülése érdekében nem írja elő, hogy annak a vállalkozásnak kell benyújtania a kifogásközlés, és még kevésbé a jogsértést megállapító határozat elfogadása tekintetében az összes döntő bizonyítékot, amely a titkos kartellt a Bizottság előtt felfedi.

(vö. 319–321. pont)

13. Az egyenlő bánásmód elve sérelmének elkerülése érdekében a bírságok csökkentésének tekintetében úgy kell alkalmazni a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közleményt, hogy a Bizottságnak azon vállalkozásokat, amelyek az eljárás ugyanazon szakaszában ugyanolyan körülmények között velük szemben felhozott tényekkel kapcsolatosan hasonló információkat nyújtottak, ugyanolyan módon kell kezelni. Önmagában az a tény, hogy az egyik vállalkozás a velük szemben felhozott tényeket a Bizottság által az eljárás ugyanazon szakaszában feltett kérdéseire válaszolva elsőként ismeri el, nem szolgáltat objektív indokot az e vállalkozásokkal közötti eltérő bánásmódra.

Mindenesetre ez csak abban az esetben igaz, ha az érintett vállalkozások együttműködése nem tartozik az engedékenységi közlemény B. és C. szakaszának hatálya alá.

Ugyanis e szakaszokkal ellentétben a D. szakasz nem ír elő eltérő bánásmódot a vállalkozások között annak függvényében, hogy azok milyen sorrendben működtek együtt a Bizottsággal.

(vö. 338‑339., 341. pont)

14. A kifogásközlésnek tartalmaznia kell a kifogások megfelelően egyértelműen megfogalmazott, akár összefoglaló jellegű leírását, hogy lehetővé tegye az érdekeltek számára azt, hogy ténylegesen megismerhessék azokat a magatartásokat, amelyeket a Bizottság részükről kifogásol. A kifogásközlés ugyanis csak ennek a követelménynek a teljesítésével láthatja el a közösségi rendeletekben előírt azon feladatát, hogy a vállalkozások és a vállalkozások társulásai még a Bizottság végső határozatának meghozatala előtt megismerjenek minden olyan tényezőt, ami a megfelelő védekezésükhöz szükséges.

Amennyiben a Bizottság kifogásközlésében kifejezetten feltünteti, hogy meg fogja vizsgálni, hogy az érintett vállalkozásokkal szemben helye van‑e bírság kiszabásának, valamint feltünteti azokat a fő ténybeli és jogi bizonyítékokat – mint például a feltételezett jogsértés súlya és időtartama, amelyek bírság kiszabásához vezethetnek –, valamint hogy e jogsértést „szándékosan vagy gondatlanul” követték‑e el, teljesíti a vállalkozások meghallgatáshoz való jogának tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettségét. Ezzel tudomásukra hozza azokat a bizonyítékokat, amelyek alapján nemcsak hogy a jogsértés megállapításával szemben, hanem a bírság velük szembeni kiszabásával kapcsolatosan is védekezhetnek.

Ebből következik, hogy a bírságok összegének meghatározása kapcsán az érintett vállalkozásoknak a Bizottság előtti védelemhez való jogát az a lehetőség biztosítja, hogy a jogsértés időtartamára, súlyára és versenyellenes jellegének előreláthatóságára vonatkozóan észrevételeket tehetnek.

(vö. 359., 361‑362. pont)

15. Mivel az érintett vállalkozás által a vele szemben a versenyszabályok megsértése miatt bírságot kiszabó bizottsági határozat jogszerűségével kapcsolatos jogalapok vizsgálata nem tárt fel semmiféle jogsértést, az Elsőfokú Bíróság korlátlan felülvizsgálati jogkörének értelmében nincs helye a bírság összege csökkentésének.

(vö. 382. pont)

AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)

2006. szeptember 27.( )

„Verseny – Kartellek – Nátrium‑glükonát – EK 81. cikk – Bírság – A 17. rendelet (2) bekezdésének 15. cikke – Bírságkiszabási iránymutatás – Engedékenységi közlemény – Az arányosság elve – Egyenlő bánásmód – A visszaható hatály tilalma – Indokolási kötelezettség – Védelemhez való jog”

A T‑329/01. sz. ügyben,

az Archer Daniels Midland Co. (székhelye: Decatur, Illinois [Amerikai Egyesült Államok], képviselik: C. o. Lenz ügyvéd, L. Martin Alegi, M. Garcia és E. Batchelor solicitors)

felperesnek

az Európai Közösségek Bizottsága (képviselik: A. Whelan, A. Bouquet és W. Wils, meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen

elsődlegesen az EK‑Szerződés 81. cikkének és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E‑1/36.756 „nátrium‑glükonát”‑ügy) hozott C (2001) 2931 végleges bizottsági határozat 1. cikkének megsemmisítésére – amennyiben az a felperest érinti, vagy legalábbis amennyiben megállapítja, hogy a felperes 1994. október 4‑ét követően jogsértésben vett részt – irányuló kérelme tárgyában, valamint e határozat 3. cikkének a felperest érintő részében történő megsemmisítésére irányuló kérelem tárgyában, továbbá másodlagosan a határozatban a felperessel szemben kiszabott bírság megsemmisítése, illetve csökkentése iránti kérelme tárgyában,

AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA

(harmadik tanács),

tagjai: J. Azizi elnök, M. Jaeger és F. Dehousse bírák,

hivatalvezető: I. Natsinas tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. február 18‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

A jogvita alapját képező tényállás

1 Az Archer Daniels Midland Co. (a továbbiakban: ADM) a gabonatermék‑ és olajosmag‑feldolgozó ágazatban tevékenykedő vállalatcsoport anyavállalata. 1990‑ben jelent meg a nátrium‑glükonát‑piacon.

2 A nátrium‑glükonát a kelátképző anyagok csoportjába tartozik, amelyek az ipari folyamatok során hatástalanítják a fémionokat. E folyamatok többek között magukban foglalják az ipari tisztítást (üvegek és szerszámok tisztítása), felület-kezelést (rozsdagátló és zsírtalanítási kezelések, alumíniumvésés), valamint a vízkezelést. A kelátképző anyagokat tehát az élelmiszeriparban, a szépségiparban, a gyógyszeriparban, a papíriparban, a betongyártásban, valamint egyéb iparágakban használják. A nátrium‑glükonátot a világ minden táján értékesítik, a versenytárs vállalatok pedig jelen vannak a világpiacokon.

3 1995‑ben a nátrium‑glükonát összesített világméretű eladása nagyjából 58,7 millió euró volt, amelyből az Európai Gazdasági Térség (EGT) területén megvalósított eladások nagyjából 19,6 millió eurót tettek ki. A tényállás megvalósulása idején a nátrium-glükonát világméretű termelésének majdnem egésze öt vállalat, azaz elsősorban a Fujisawa Pharmaceutical Company Ltd (a továbbiakban: Fujisawa), másodsorban a Jungbunzlauer AG (a továbbiakban: Jungbunzlauer), harmadsorban a Roquette Frères SA (a továbbiakban: Roquette), negyedsorban a Glucona vof (a továbbiakban: Glucona), az 1995-ig az Akzo Chemie BV (a továbbiakban: Akzo) – az Akzo Nobel NV 100%-os tulajdonában lévő leányvállalata – és a Coöperatieve Verkoop‑ en Productievereniging van Aardappelmeel en Derivaten Avebe BA (a továbbiakban: Avebe) által közösen irányított vállalkozás, és ötödsorban az ADM kezében összpontosult.

4 1997 márciusában az amerikai igazságügyi minisztérium arról tájékoztatta a Bizottságot, hogy a lizin és a citromsav piacán folytatott vizsgálat nyomán a nátrium-glükonát piacán is vizsgálatot indított. 1997 októberében és decemberében, valamint 1998 februárjában az amerikai igazságügyi minisztérium arról tájékoztatta a Bizottságot, hogy az Akzo, az Avebe, a Glucona, a Roquette és a Fujisawa elismerték, hogy részt vettek a nátrium‑glükonát árának rögzítésére, valamint e termék eladási mennyiségeinek az Egyesült Államokban és másutt történő felosztására létrejött kartellben. Az amerikai igazságügyi minisztériummal kötött megállapodásukat követően az amerikai hatóságok e vállalatokra bírságokat szabtak ki. Az ADM-mel szemben a nátrium‑glükonát piacán fennálló kartellel kapcsolatosan kiszabott bírság az ADM által a lizin- és a citromsav ügyekben kifizetett összesített 100 millió amerikai dollár (USD) összegű bírság részét képezte.

5 1998. február 18‑án a Bizottság a Szerződés [81.] és [82.] cikkének végrehajtásáról szóló, 1962. február 6‑i 17. (első) rendelet (HL L 13., 204. o., 1962. február 21.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 11. cikkének értelmében információkéréssel fordult a nátrium‑glükonát legfőbb európai gyártóihoz, importőreihez, exportőreihez és vevőihez. Az ADM nem volt ezen információkérés címzettjei között.

6 Az információkérést követően a Fujisawa felvette a kapcsolatot a Bizottsággal, és tájékoztatta, miszerint a fent leírt vizsgálat keretében együttműködött az amerikai hatóságokkal, és a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló 1996. július 18‑i bizottsági közlemény (HL 1996. C 207., 4. o.; a továbbiakban: engedékenységi közlemény) alapján a Bizottsággal is együtt kíván működni. A Bizottsággal 1998. április 1-jén lefolytatott találkozót követően a Fujisawa 1998. május 12‑én írásbeli nyilatkozatot, valamint a kartell történetének összefoglalását tartalmazó dossziét és számos más iratot nyújtott át a Bizottságnak.

7 1998. szeptember 16‑án és 17‑én a Bizottság a 17. rendelet 14. cikke (3) bekezdésének alkalmazásával helyszíni vizsgálatot folytatott le az Avebe, a Glucona, a Jungbunzlauer és a Roquette helyiségeiben.

8 A Bizottság 1998. november 10‑én információkérést intézett az ADM‑hez. Az 1998. november 26‑án a Bizottság tudomására hozta a Bizottsággal való együttműködésre irányuló szándékát. Az 1998. december 11‑én tartott megbeszélés során az ADM átadta „együttműködés[ének] első részletét”. Ezek után 1999. január 21‑én az ADM átnyújtotta a Bizottságnak a vállalkozás nyilatkozatát, valamint az ügyre vonatkozó bizonyos dokumentumokat.

9 A Bizottság 1999. március 2‑án részletes információkérést intézett a Gluconához, a Roquette‑hez és a Jungbunzlauerhez. E vállalkozások 1999. április 14‑i, 19‑i és 20‑i leveleikben a Bizottság tudomására hozták a Bizottsággal való együttműködésre irányuló szándékukat, és a kartellel kapcsolatos bizonyos információkat bocsátottak a rendelkezésére. A Bizottság 1999. október 25‑én kiegészítő információkéréssel fordult az ADM‑hez, a Fujisawához, a Gluconához, a Roquette‑hez és a Jungbunzlauerhez.

10 2000. május 17‑én a Bizottság a részére nyújtott információk alapján az EK 81. cikk (1) bekezdésének és az EGT‑ről szóló Megállapodás (a továbbiakban: EGT‑Megállapodás) 53. cikke (1) bekezdésének megsértése miatt kifogásközlést küldött az ADM‑nek, valamint a többi érintett vállalkozásnak. Az ADM és a többi érintett vállalkozás a Bizottság által felhozott kifogásokra vonatkozó írásbeli észrevételeit megküldte a Bizottságnak. Egyik fél sem kérte meghallgatását, és nem is vitatta a kifogásközlésben leírt tényállást.

11 A Bizottság 2001. május 11‑én kiegészítő kifogásközlést küldött az ADM‑nek, valamint a többi érintett vállalkozásnak.

12 A Bizottság 2001. október 2‑án az EK‑Szerződés 81. cikke és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E‑1/36.756 „nátrium‑glükonát”‑ügy) meghozta a C (2001) 2931 végleges határozatot (a továbbiakban: Határozat). A Bizottság 2001. október 12‑én kézbesítette a Határozatot az ADM‑nek.

13 A Határozat többek között a következő rendelkezéseket tartalmazza:

„1. cikk

[Az Akzo], [az ADM], [az Avebe], [a Fujisawa], [a Jungbunzlauer] és [a Roquette] megsértették az EK […] 81. cikkét, valamint − 1994. január 1‑jétől − az EGT-Megállapodás 53. cikkének (1) bekezdését azzal, hogy a nátrium-glükonát piacán folytatott megállapodásban és/vagy összehangolt magatartásban vettek részt.

A jogsértés időtartama a következő volt:

– [az Akzo], [az Avebe], [a Fujisawa] és [a Roquette] esetében az 1987 februárjától 1995 júniusáig terjedő időszak;

– [a Jungbunzlauer] esetében 1988 májusától 1995 júniusáig;

– [az ADM] esetében 1991 júniusától 1995 júniusáig.

[…]

3. cikk

Az 1. cikkben megállapított jogsértés miatt kiszabott bírságok a következők:

a) [Akzo] 9 millió euró

b) [ADM] 10,13 millió euró

c) [Avebe] 3,6 millió euró

d) [Fujisawa] 3,6 millió euró

e) [Jungbunzlauer] 20,4 millió euró

f) [Roquette] 10,8 millió euró

[…]”

14 A bírságok összegének kiszámítása céljából a Bizottság a Határozatban a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: iránymutatás), valamint az engedékenységi közleményben meghatározott módszert használta.

15 A Bizottság először a bírságnak a jogsértés súlyának és időtartamának függvényében kiszámított alapösszegét határozta meg.

16 Ennek keretében a Bizottság a jogsértés súlyával kapcsolatban először is azt vette figyelembe, hogy az érintett vállalkozások a jogsértés jellegére, az EGT‑ben fennálló nátrium‑glükonát‑piacra gyakorolt közvetlen hatására és az érintett földrajzi piac kiterjedésére tekintettel különösen súlyos jogsértést követtek el (a Határozat (371) preambulumbekezdése).

17 Ezután a Bizottság úgy értékelte, hogy figyelembe kell venni, miszerint az érintett vállalkozások milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy a versenyben kárt okozzanak, és a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell megállapítani, amely biztosan kellően elrettentő erővel bír. Következésképpen az érintett vállalkozások által a nátrium‑glükonát‑eladásokkal 1995‑ben, azaz a jogsértés időszakának utolsó évében megvalósított világméretű forgalom alapján a Bizottság az érintett vállalkozásokat két csoportba osztotta. Az első csoportba osztotta azon vállalkozásokat, amelyek a rendelkezésére álló adatok szerint a nátrium-glükonát világpiacának több mint 20%‑ával rendelkeztek; ide tartozott a Fujisawa (35,54%), a Jungbunzlauer (24,75%) és a Roquette (20,96%). E vállalkozások tekintetében a Bizottság a kiindulási összeget 10 millió euróban határozta meg. A második csoportba azon vállalkozásokat sorolta, amelyek a rendelkezésére álló adatok szerint a nátrium‑glükonát világpiacának kevesebb mint 10%‑ával rendelkeztek; ide tartozott a Glucona (nagyjából 9,5%) és az ADM (9,35%). E vállalkozások tekintetében a Bizottság a kiindulási összeget 5 millió euróban, vagyis az Akzo és az Avebe esetében − amelyek a Glucona közös tulajdonosai voltak − külön‑külön 2,5 millió euróban állapította meg (a Határozat (385) preambulumbekezdése).

18 Ezen túlmenően a Bizottság e kiindulási összeget kiigazította, egyrészt hogy a bírság kellően elrettentő jellegét biztosítsa, másrészt hogy figyelembe vegye, hogy a nagy vállalkozások rendszerint olyan jogi és gazdasági ismeretekkel, valamint infrastruktúrával rendelkeznek, amely lehetővé teszi számukra annak könnyebb felismerését, hogy jogsértő magatartást folytatnak, és tudatában legyenek annak, hogy a versenyjog alapján ebből rájuk nézve milyen következmények származnak. Következésképpen a Bizottság az érintett vállalkozások nagyságának és összesített forrásainak figyelembe vételével az ADM és az Akzo vonatkozásában 2,5‑szeres szorzót alkalmazott, és így a bírság összegét az ADM esetében 12,5 millió euróra, az Akzo esetében pedig 6,25 millió euróra emelte (a Határozat (388) preambulumbekezdése).

19 Az egyes vállalatok által elkövetett jogsértések időtartamára tekintettel a kiindulási összeget a Bizottság évente 10%‑kal, azaz a Fujisawa, az Akzo, az Avebe és a Roquette vonatkozásában 80%‑kal, a Jungbunzlauer esetében 70%‑kal, az ADM tekintetében pedig 35%‑kal növelte (a Határozat (389)–(392) preambulumbekezdése).

20 A Bizottság így a bírság alapösszegét az ADM vonatkozásában 16,88 millió euróban rögzítette. Az Akzo, az Avebe, a Fujisawa, a Jungbunzlauer és a Roquette tekintetében az alapösszeget egyenként 11,25 millió, 4,5 millió, 18 millió, 17 millió és 18 millió euróban állapította meg (a Határozat (396) preambulumbekezdése).

21 Másodszor súlyosító körülmények címén a Jungbunzlauer ellen kiszabott bírság alapösszegét 50%‑kal növelte azon indokkal, hogy a kartellben irányító szerepet töltött be (a Határozat (403) preambulumbekezdése).

22 Harmadszor a Bizottság megvizsgálta és elutasította bizonyos vállalkozások, többek között az ADM érveit, amelyek szerint e vállalkozásokra nézve enyhítő körülményeket kell megállapítani (a Határozat (404)–(410) preambulumbekezdése).

23 Negyedszer az engedékenységi közlemény B. szakaszának alkalmazásában a Bizottság a Fujisawa részére „különösen jelentős mértékű csökkentést” (vagyis 80%‑os) engedélyezett a bírság azon összegéhez képest, amelyet az együttműködés hiányában róttak volna ki rá. Ezenkívül a Bizottság úgy vélte, hogy az ADM nem teljesítette e közlemény C. szakaszának feltételeit a rá kiszabott bírság „jelentős mértékű csökkentéséhez”. Végül a közlemény D. szakaszának alkalmazásában a Bizottság az ADM és a Roquette részére „nagymértékű csökkentést” (vagyis 40%‑os), az Akzo, az Avebe és a Jungbunzlauer javára 20%‑os csökkentést hajtott végre ((418), (423), (426) és (427) preambulumbekezdés).

Eljárás és a felek Elsőfokú Bíróság előtti indítványai

24 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2001. december 21‑én benyújtott keresetlevelével az ADM elindította a jelen keresetet.

25 Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) az előadó bíró jelentésére tekintettel úgy döntött, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt, és az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 64. cikkében előírt pervezető intézkedések keretében írásbeli kérdéseket tett fel a feleknek, akik e kérdésekre az erre meghatározott határidőkön belül választ adtak.

26 Az Elsőfokú Bíróság a 2004. február 18‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit.

27 2006. július 21‑i levelében az ADM azzal a kérelemmel fordult az Elsőfokú Bírósághoz, hogy az 1/2003/EK rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a) pontja alapján kiszabott bírságokról szóló iránymutatás (HL C 210., 5. o.) alapján vegyen figyelembe egy új jogalapot azon indokkal, hogy ez az iránymutatás olyan jogi és ténybeli elemet képez, amely az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 48. cikke 2. §‑ának értelmében az eljárás során merült fel. Az igazságszolgáltatás gondos működésének általános elvére tekintettel az Elsőfokú Bíróság felhívta a Bizottságot, hogy az ADM kérelmével kapcsolatban fejtse ki álláspontját. 2006. augusztus 11‑i levelében a Bizottság úgy nyilatkozott, hogy véleménye szerint nincs mód arra, hogy az Elsőfokú Bíróság helyt adjon az ADM kérelmének.

28 Az ADM azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a Határozat 1. cikkét olyan mértékben, amennyiben az a felperest érinti, illetve amennyiben az azt állapítja meg, hogy a felperes 1994. október 4‑ét követően is jogsértést követett el;

– semmisítse meg a Határozat 3. cikkét, olyan mértékben, amennyiben az ADM‑et érinti;

– másodlagosan semmisítse meg vagy lényegesen csökkentse az ADM‑mel szemben kiszabott bírságot;

– kötelezze a Bizottságot a költségek viselésére.

29 A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– utasítsa el a keresetet;

– kötelezze az ADM‑et a költségek viselésére.

Jogi háttér

30 Az ADM által hivatkozott jogalapok, amelyek mindegyike a vele szemben kiszabott bírság összegének rögzítésére vonatkozik, elsősorban az iránymutatás jelen ügyre való alkalmazhatóságára, másodsorban a jogsértés súlyára, harmadsorban a jogsértés időtartamára, negyedsorban az enyhítő körülmények fennállására, ötödsorban az ADM közigazgatási eljárás során tanúsított együttműködésére, hatodsorban a védelemhez való jog tiszteletben tartására hivatkoznak.

A – Az iránymutatás alkalmazhatóságáról

1. A jogbiztonság és a visszaható hatályú büntetés tilalmának elvéről

a) A felek érvei

31 Az ADM azzal érvel, hogy az iránymutatás által meghatározott bírságkiszámítási módszer a Bizottság e területen előzőekben kialakított gyakorlatától radikálisan eltér, amely – amint azt a Bizottság a Határozatban el is ismeri ((395) preambulumbekezdés) – abból állt, hogy a bírság összegét az érintett közösségi piaci eladások bizonyos százalékának megfelelő alapmérték függvényében kellett kiszámítani. Ezzel szemben az iránymutatás ezentúl olyan rögzített bírságösszeget vezet be – amely például a különösen súlyos jogsértések esetében 20 millió euró –, amely az érintett termék eladási mennyiségétől független.

32 Az ADM felhívja a figyelmet arra, hogy a jelen ügy által érintett időszakban (amely 1991‑től 1994‑ig vagy 1991‑től 1995‑ig tartott), a Bizottság ezen állandó gyakorlat alkalmazásában olyan bírságokat szabott ki, amelyek összege általában a kérdéses termék közösségi piaci eladásaiból származó forgalmának 2 és 9%‑a között volt. Ezzel szemben az iránymutatásból eredő új politika alkalmazása olyan bírságok rögzítéséhez vezethet, amelyek az előző gyakorlat alapján kiszabható bírságok mértékének 43–153‑szorosát is elérhetik.

33 Az ADM elismeri, hogy a Bizottság olyan mérlegelési jogkörrel rendelkezik, amely – amennyiben a versenyjogi politika megkívánja – lehetővé teszi számára a bírságok mértékének emelését annak érdekében, hogy magasabb mértékű elrettentő bírságokat szabhasson ki. Mindemellett azzal, hogy a Bizottság olyan bírságot szab ki, amelynek mértéke az előző gyakorlat alapján kiszabható bírságok 43–153‑szorosát is elérheti, nyilvánvalóan túllépi mérlegelési jogkörét. A Bizottság állításával ellentétben ezt a megállapítást támasztja alá az Elsőfokú Bíróság T‑16/99. sz., Lögstör Rör kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének (EBHT 2002., II‑1633. o.) 237. pontja. Egyfelől hangsúlyozza, hogy az Elsőfokú Bíróság ebben az ítéletben elismerte annak lehetőségét, hogy a Bizottság a 17. rendelet korlátai között megemelje a bírságok mértékét, feltéve hogy ez a versenyjogi közösségi politika végrehajtásának biztosítása érdekében szükséges. A Bizottság viszont sem határozatában, sem beadványában nem igazolta, illetve nem terjesztett elő bizonyítékokat annak bizonyítására, hogy e politika végrehajtása szükségessé teszi, hogy az előző gyakorlat vizsgálata során feltárt mérték 43–153‑szorosát, elérő bírságokat szabjon ki. Másfelől felhívja a figyelmet arra, hogy a hivatkozott ítéletnek alapot adó ügyben, illetve az összes többi távhővezetékekkel kapcsolatos kartellügyben – az ABB társaságra vonatkozó ügy kivételével – a Bizottság olyan mértékű bírságokat szabott ki, amelyek megfeleltek annak a mértéknek, amely a Bizottság előző gyakorlata alkalmazásának idején meghatározó volt. Tulajdonképpen érvelése szerint az e kartellben részt vevő vállalkozásokat csupán az érintett eladások 3–14%‑ának megfelelő bírság megfizetésére kötelezték, és a Bizottság még az ABB‑vel szemben is csupán az érintett forgalma 44%‑ának megfelelő bírságot szabott ki.

34 Az ADM úgy véli, hogy az érintett vállalkozásoknak lehetőséget kell biztosítani arra, hogy előrelátható feltételek között működhessenek. Amint azt az iránymutatás is kifejti (első bekezdés), a Bizottságnak a bírságok rögzítésénél egységes és megkülönböztetés-mentes politikát kell követnie. Az ADM véleménye szerint a jogbiztonság hiánya a bírságok meghatározásánál ellentétes a bírság elrettentő jellege hatékony végrehajtásának gondolatával. Ahhoz, hogy a bírság egyedi elrettentő ereje hatékony legyen, elengedhetetlen, hogy a vállalkozások előre ismerjék az alkalmazandó szankciókat. Azzal érvel, hogy a teljes amnesztia, illetve a hatékony engedékenységi politika megköveteli, hogy az együttműködés elutasítása esetén alkalmazandó szankciók világosan meghatározottak legyenek. Ugyanígy ésszerűtlen a versenyjogi szabályok megsértésekor kiszabható bírságok szintjével kapcsolatosan állandó bizonytalanságot fenntartani, különös tekintettel arra a hosszú időre, amely az ilyen jogsértések vizsgálatához szükséges. A jogbiztonság elve megköveteli, hogy a Bizottság által a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdése értelmében kiszabott bírság kiszámításával kapcsolatosan elfogadott megközelítés elegendő bizonyossággal előrelátható legyen.

35 Az ADM hozzáteszi, hogy az egyesült államokbeli Sentencing Commission iránymutatásához készített kézikönyvből [1B1.11(b)(1) pont, a továbbiakban: az „amerikai iránymutatás”], valamint az egyik szövetségi fellebbezési bíróság ítélkezési gyakorlatából [United States v. Kimler ítélet, 167 F. 3d 889 (5th Circ. 1999)] kiderül, hogy az Egyesült Államok alkotmánya ex post facto szabálya tiltja a bírságokra vonatkozó új iránymutatás visszaható hatályú alkalmazását, amennyiben ennek alkalmazása a jogsértés elkövetésének idejében hatályban lévőnél súlyosabb büntetés kiszabásához vezet.

36 Következésképpen az ADM szerint az iránymutatásban meghatározott új politika visszaható hatályú alkalmazása olyan jogsértés tekintetében, amelyet – mint a jelen esetben is – az iránymutatás közzététele előtt követtek el, és amelynek következtében a Bizottság az ADM‑mel szemben olyan bírságot szab ki, amelynek mértéke az előző gyakorlat értelmében kiszabott bírságoknál jóval magasabb, anélkül hogy e különbség a versenyjogi politika betartásának biztosítása érdekében szükséges lenne, megsérti a jogbiztonság elvét és jogellenes.

37 A Bizottság az Elsőfokú Bíróságtól a jogalap elutasítását kéri.

b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

38 Az Elsőfokú Bíróság először is emlékeztet arra, hogy az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában 1950. november 4‑én kelt európai egyezmény (a továbbiakban: Egyezmény) 7. cikkében megfogalmazott, a büntető jogszabályok visszaható hatályának tilalmára vonatkozó elv a közösségi jog egyik alapelvét képezi, amelynek betartása a versenyjogi szabályok megsértése miatti bírság kiszabása során is kötelező, és hogy ezen elv megköveteli, hogy a kiszabott szankciók megfeleljenek a jogsértés elkövetése idején hatályban lévő szankcióknak (a Bíróság C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P.–C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri kontra Bizottság ügyben 2005. június 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑5425. o.] 202. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑23/99. sz., LR AF kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1705. o.] 218–221. pontja, és a T‑224/00. sz., Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2597. o.] 39. pontja).

39 Továbbá az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a Bizottságnak a bírságokkal kapcsolatos versenyjogi politikáját módosító iránymutatás elfogadása elvileg érintheti a visszaható hatály tilalmát.

40 Egyrészt az iránymutatásnak joghatásokat válthat ki. E joghatások nem kifejezetten az iránymutatás normatív erejéből erednek, hanem abból, hogy a Bizottság elfogadta és közzétette azt. Az iránymutatás elfogadása és közzététele a Bizottság mérlegelési jogkörének önkorlátozását idézi elő, mivel az iránymutatástól nem térhet el anélkül, hogy ne tenné ki magát annak, hogy egyes esetekben az általános jogelvek – mint az egyenlő bánásmód, a bizalomvédelem és a jogbiztonság elve – megsértése címén felelősségre vonható legyen (lásd e tekintetben a fenti 38. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság 209–212. pontját).

41 Másrészről az iránymutatások, mint versenyjogi politikai eszközök az Emberi Jogok Európai Bíróságának az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény 7. cikkére vonatkozó ítélkezési gyakorlata szerinti, valamely jogsértést megállapító jogszabály új bírói értelmezéséhez hasonlatosan a visszaható hatály tilalmának alkalmazása alá esnek (lásd különösen az EJEB, 1995. november 22‑i S. W. és C. R. kontra Egyesült Királyság ítéletet, A. sorozat 335‑B. és 335‑C. szám, 34–36. §§. és 32–34. §§.; az 1995. november 15‑i Cantoni kontra Franciaország ítéletet [Ítéletek és Határozatok Tára 1996‑V, 29–32. §§.]; és a 2000. június 22‑i Coëme és társai kontra Belgium ítéletet [Ítéletek és Határozatok Tára 2000‑VII, 145. §.]), amelynek értelmében e rendelkezéssel ellentétes valamely jogsértést megállapító jogszabály új értelmezésének visszaható hatállyal történő alkalmazása. Ezen ítélkezési gyakorlat szerint ez az eset főképpen akkor áll fenn, amennyiben olyan ítélkezési gyakorlat szerinti i értelmezésről van szó, amelynek következménye a jogsértés elkövetésének időpontjában – különösképpen a kérdéses jogszabályra vonatkozó ítélkezési gyakorlat által elfogadott értelmezésre tekintettel – nem volt ésszerűen előrelátható. Mindemellett meg kell jegyezni, hogy ugyanebből az ítélkezési gyakorlatból az is kiderül, hogy az előreláthatóság fogalmának hatálya nagymértékben a kérdéses szöveg tartalmától, a vonatkozó jogterülettől, valamint a címzettek számától és minőségétől függ. Vagyis a jogszabályok előreláthatóságával nem ellentétes, hogy az érintett személynek világos jogi tanácsokért kelljen folyamodnia annak ésszerű szinten történő felmérése érdekében, hogy az adott ügy körülményei között bizonyos jogi cselekménynek milyen következményei lehetnek. Különösen a Cantoni kontra Franciaország ítélet értelmében (lásd fent, 35. §.) ez különösképpen így van a szakmájukban jártas személyek esetében, akiknek munkájuk gyakorlása során nagyfokú gondosságról kell tanúbizonyságot tenniük. Ugyanígy elvárható, hogy különös gondot fordítsanak annak felmérésére, hogy ez milyen kockázattal járhat (a fenti 38. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ítélet 215–223. pontja).

42 A fentiekre tekintettel meg kell vizsgálni, hogy az iránymutatás elfogadásával végrehajtott módosítás ésszerűen előrelátható volt‑e a kérdéses jogsértés elkövetésének időpontjában.

43 Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az iránymutatással bevezetett fő újítás abból áll, hogy a Bizottság az irányelv által előírt sávok alapján meghatározott alapösszeget vesz a bírságszámítás alapjául, amely sávok a jogsértések eltérő súlyossági fokait tükrözik, ám amelyek önmagukban nem állnak összefüggésben az érintett forgalommal. Ez a módszer tehát lényegében a bírságok tételes kiszabásán alapul, még ha e tételes jelleg viszonylagos és rugalmas is (a fenti 38. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri kontra Bizottság ítélet 225. pontja).

44 Továbbá emlékeztetni kell arra, hogy az a tény, hogy a Bizottság a múltban bizonyos típusú jogsértésekre bizonyos szintű bírságokat alkalmazott, nem jelenti azt, hogy a 17. rendeletben megjelölt határokon belül ne lenne jogosult e mértéket növelni, feltéve, hogy ez a versenyjogi közösségi politika végrehajtásának biztosítása érdekében szükséges, hanem éppen ellenkezőleg a versenyjogi közösségi szabályok hatékony alkalmazása megkívánja, hogy a Bizottság a bírságok mértékét bármikor e politika igényeihez tudja igazítani (lásd e tekintetben a Bíróságnak a fenti 38. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ítéletének 227. pontját, a 100/80−103/80. sz., Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben 1983. június 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 1825. o.] 109. pontját és a C‑196/99. P. sz., Aristrain kontra Bizottság 2003. október 2‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑11005. o.] 81. pontját; az Elsőfokú Bíróság T‑12/89. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben 1992. március 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1992., II‑907. o.] 309. pontját és a T‑304/94. sz., Europa Carton kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑869. o.] 89. pontját, valamint a fenti 38. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ítélet 56. pontját).

45 Ebből következően az olyan közigazgatási eljárásban érintett vállalkozások, amelynek következményeképpen bírság kiszabására is sor kerülhet, nem alapozhatnak jogos bizalmat arra a tényre, hogy a Bizottság a korábban kiszabottakhoz képest nem fogja növelni a bírságok összegét, illetve nem fogja módosítani e bírságok kiszámításának módszerét (a fenti 38. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ítélet 228. pontja).

46 Következésképpen a jelen ügyben a vállalkozásoknak tekintetbe kell venniük azt a lehetőséget, hogy a Bizottság bármikor úgy dönthet, hogy a múltban alkalmazott mértékhez képest megemeli a bírságok szintjét. Ez nemcsak arra az esetre érvényes, amikor a Bizottság a bírságok kiszabásakor az egyes határozatokban megemeli a bírság mértékét, hanem arra is, ha ez az emelés egyes esetekben olyan általános hatályú magatartási szabályok alkalmazásával történik, mint az iránymutatás (a fenti 38. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ítélet 229. és 230. pontja).

47 Figyelemmel az alábbi 99. és további pontokban kifejtettekre is, az ADM helytelenül hivatkozik lényegében arra, hogy az a tény, miszerint a Bizottság bírságok mértékét a kartellel kapcsolatosan megemeli, a politika végrehajtása biztosításának célkitűzéséhez képest nyilvánvalóan aránytalan.

48 Ezenfelül az ADM által felhozott azon körülmény – még ha fel is tesszük, hogy az megalapozott –, hogy az új politika alkalmazása olyan bírságok rögzítéséhez vezethet, amelyek az előző gyakorlat alapján kiszabható bírságok mértékének 43-153-szorosát is elérhetik, nem sérti meg a visszaható hatály tilalmának elvét. Különös tekintettel a jelen ítélet 41. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatra, az ADM számára ésszerűen előreláthatónak kell lennie annak, hogy a Bizottság a bírságok mértékét valamely más versenyjogi politika végrehajtásának keretében bármikor újraértékelheti. Így az ADM‑nek ésszerűen előre kellett látnia a – feltehetően megalapozott – emelést a kérdéses jogsértések elkövetésének időpontjában.

49 Végül azzal kapcsolatban, hogy az ADM úgy véli, miszerint a bírságok elrettentő jellegének biztosítása érdekében elengedhetetlen, hogy a vállalkozások – amennyiben megsértik a közösségi versenyjogi szabályokat – előre ismerjék a velük szemben kiszabható bírságok mértékét, hangsúlyozni kell, hogy a bírságok elrettentő jellege semmiképpen sem előfeltételezi, hogy a vállalkozásoknak előre kell ismerniük azon bírság mértékét, amely velük szemben az adott versenyellenes magatartásért kiszabható.

50 Következésképpen a jogbiztonság és a visszaható hatályú büntetés tilalmának elvére vonatkozó jogalapot el kell utasítani.

2. Az egyenlő bánásmód elvének megsértéséről

a) A felek érvei

51 Az ADM fenntartja, hogy az iránymutatás alkalmazása megsérti az egyenlő bánásmód elvét, mivel az érvényben lévő versenyjogi szabályokkal szembeni jogsértést elkövető vállalkozások között nem a jogsértés elkövetésének időpontjától, hanem a határozatnak a Bizottság által önkényes módon rögzített elfogadása időpontjától függő különbségtételhez vezet. Példaképpen az ADM azt hozza fel, hogy az EK‑Szerződés [82.] cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/34.621, 35.059/F‑3 Irish Sugar plc ügy) 1997. május 14‑án hozott 97/624/EK bizottsági határozat (HL L 258., 1. o.), és az EK‑Szerződés [81.] és [82.] cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/33.941 HOV‑SVZ/MCN ügy) 1994. március 29‑én hozott 94/210/EK bizottsági határozat (HL L 104., 34. o.) által érintett vállalkozásokkal szemben kiszabott bírságok csupán az érintett piacon megvalósított eladások összegének 6,8%‑át és 5%‑át tették ki, miközben a kérdéses jogsértések tárgya a nátrium-glükonát kartellel összefüggött.

52 A Bizottság az Elsőfokú Bíróságtól a jogalap elutasítását kéri.

b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

53 Az állandó ítélkezési gyakorlatból eredően az a tény, hogy a Bizottság a bírság kiszámítására az iránymutatásban megfogalmazott módszert alkalmazta, nem minősül hátrányosan bánásmódnak azon vállalkozásokhoz képest, amelyek a közösségi versenyjogi jogsértést ugyanabban az időszakban követték el, ám amelyeket a Bizottság – a jogsértés felfedésének időpontjával, vagy az őket érintő közigazgatási eljárás lefolytatásával kapcsolatos okok miatt – az iránymutatás elfogadását és közzétételét megelőzően vonta felelősségre (lásd e tekintetben a fenti 38. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ítélet 69–73. pontját; az Elsőfokú Bíróság T–202/98., T–204/98. és T–207/98. sz., Tate & Lyle és társai kontra Bizottság ügyben 2001. július 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑2035. o.] 118–119. pontját).

54 Következésképpen az előző pontban hivatkozott ítéletekben felhozott indokok alapján az egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkozó jogalapot ugyancsak el kell utasítani.

B – A jogsértés súlyáról

1. Bevezetés

55 Az ADM úgy véli, hogy a Bizottság a bírság összegének kiszámítása keretében helytelenül értékelte a jogsértés súlyát. Az ebben a tárgyban felhozott jogalapok elsősorban a kérdéses termék eladásából származó forgalom figyelembe vételének hiányára, illetve elégtelenségére, másodsorban a nátrium‑glükonát‑piac korlátozott mérete figyelembe vételének hiányára, illetve elégtelenségére, harmadsorban az a bírság elrettentő hatásának kétszeres figyelembe vételére, negyedsorban a kiindulási összeg tekintetében történt növelő szorzó alkalmazására, ötödször a kartellnek a piacra gyakorolt közvetlen hatására hivatkoznak.

56 Mielőtt a jelen jogi környezetben felhozott jogalapok érdeméről határoznánk, érdemes összegezni a Bizottság által – amint az a Határozat preambulumbekezdéseiből következik – a jelen esetben a jogsértés súlyának mérlegelése és figyelembe vétele kapcsán használt módszert.

57 A Határozatból kiderül, hogy a Bizottság a jogsértés súlyának értékelésével kapcsolatban először megállapította, miszerint az érintett vállalkozások a jogsértés jellegére, az EGT‑ben fennálló nátrium‑glükonát‑piacra gyakorolt közvetlen hatására és az érintett földrajzi piac kiterjedésére tekintettel különösen súlyos jogsértést követtek el, amely az EGT egészét érintette (a Határozat (334)–(371) preambulumbekezdése).

58 Ezután a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az érintett vállalkozásokat „eltérően kell kezelni annak mérlegelése érdekében, hogy milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy a versenyben kárt okozzanak, és […] a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell megállapítani, amely biztosan kellően elrettentő erővel bír”. Ezzel kapcsolatban a Bizottság jelezte, hogy figyelembe fogja venni az egyes vállalkozások különleges súlyát, és így jogellenes magatartásuknak a versenyre gyakorolt tényleges hatását is (a Határozat (378) és (379) preambulumbekezdése).

59 E tényezők figyelembe vételének érdekében a Bizottság úgy határozott, hogy a nátrium-glükonát eladásokkal 1995-ben, azaz a jogsértés időszakának utolsó évében megvalósított világméretű forgalomra támaszkodik. A Bizottság ezzel kapcsolatban úgy ítélte meg, hogy „mivel a [nátrium‑glükonát] piac[a] világméretű, ennek számszerű mutatói szolgáltatják a lehető legmegfelelőbb jelzést arra nézve, hogy a résztvevő vállalkozások milyen lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy a jelentős kárt okozzanak a többi piaci szereplőnek a közös piacon és/vagy az EGT‑piacon” (a Határozat (381) preambulumbekezdése). A Bizottság hozzátette, hogy véleménye szerint ezt a módszert alátámasztja az a tény, hogy világméretű kartellről volt szó, amelynek célja többek között a piacok világméretű felosztása, és ennélfogva az EGT-piac bizonyos területeinek verseny alól kivonása volt. Ezenfelül úgy ítélte meg, hogy a kartell valamelyik felének világméretű forgalma alapján ugyancsak fogalmat alkothatunk e vállalkozásnak a kartell egészének hatékonyságához való hozzájárulásáról, vagy éppen fordítva, a kartell instabilitásáról abban az esetben, ha e fél abban nem vett volna részt (a Határozat (381) preambulumbekezdése).

60 Erre alapozva a Bizottság a vállalkozásokat két csoportra osztotta; egyrészről azon csoportra, amelybe „a nátrium-glükonát három fő termelőjét” sorolta, „amely[ek] a világpiacon több mint 20%‑os részesedéssel rendelkez[tek]”, másrészről azon csoportra, amelybe azok a vállalkozások tartoztak, „amelyek a nátrium-glükonát világpiacán jóval kevesebb mint 20% (kevesebb mint 10%‑os) részesedéssel rendelkeztek” (a Határozat (382) preambulumbekezdése). Így a Bizottság a kiindulási összeget a Fujisawa, a Jungbunzlauer és a Roquette tekintetében – amelyek piaci részesedése egyenként nagyjából 36%‑os, 25%‑os, illetve 21%‑os volt – 10 millió euróban állapította meg, a második csoportba tartozó vállalkozásokra nézve – vagyis a Glucona és az ADM tekintetében, amelyek egyenként nagyjából 9%‑os részesedéssel rendelkeztek – pedig 5 millió eurós kiindulási összeget rögzített. Mivel a Glucona az Akzo és az Avebe együttes tulajdonában volt, a Bizottság e két vállalkozásra nézve egyenként 2,5‑2,5 millió eurós kiindulási összeget állapított meg (a Határozat (385) preambulumbekezdése).

61 Végül a Bizottság e kiindulási összeget kiigazította, egyrészt hogy biztosítsa a bírság kellően elrettentő jellegét, másrészt hogy figyelembe vegye, hogy a nagy vállalkozások rendszerint olyan jogi és gazdasági ismeretekkel, valamint infrastruktúrával rendelkeznek, amelyek lehetővé teszik számukra annak könnyebb felismerését, hogy jogsértő magatartást folytatnak, és tudatában legyenek annak, hogy a versenyjog alapján ebből rájuk nézve milyen következmények származnak. Következésképpen a Bizottság az érintett vállalkozások nagyságának és összesített forrásainak figyelembe vételével az ADM és az Akzo vonatkozásában 2,5‑szeres szorzót alkalmazott, és így a bírság összegét az ADM esetében 12,5 millió euróra, az Akzo esetében pedig 6,25 millió euróra növelte (a Határozat (388) preambulumbekezdése).

2. A kérdéses termék eladásából származó forgalom figyelembe vételének hiányáról, illetve elégtelenségéről

a) A felek érvei

62 Az ADM azt kifogásolja, hogy a Bizottság a bírság alapösszegének kiszámításánál egyáltalán nem, illetve nem elégségesen nem vette figyelembe az ADM‑nek a kérdéses termék eladásából származó forgalmát.

63 Egyrészről az ADM azzal érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatából kiderül, miszerint a bírságok kiszámítása során a kérdéses termék eladásából származó forgalom jelentős tényező (az Elsőfokú Bíróság T‑77/92. sz., Parker Pen kontra Bizottság ügyben 1994. július 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑549. o.] 92‑95. pontja; a T‑24/93–T‑26/93. és a T‑28/93. sz., Compagnie maritime belge transports és társai kontra Bizottság ügyben 1996. október 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑1201. o.] 233. pontja; a T‑229/94. sz., Deutsche Bahn kontra Bizottság ügyben 1997. október 21‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑1689. o.] 127. pontja, valamint a T‑327/94. sz., SCA Holding kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1373. o.] 176. pontja).

64 Az ADM úgy véli, hogy az a kérdéses termék eladásából származó EGT‑beli forgalom, valamint a kartell résztvevőinek a kérdéses termékekhez viszonyított jelentősége megfelelő alapul szolgál az érintett termék Közösségen belüli piacán fennálló verseny veszélyeztetésének felmérésére. Ezt a következtetést az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlata is alátámasztja (az Elsőfokú Bíróság fenti 44. pontban hivatkozott Europa Carton kontra Bizottság ítéletének 126. pontja, valamint a T‑309/94. sz., KNP BT kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1007. o.] 108. pontja, amelyet a Bíróság az ezen ítélet elleni fellebbezés tárgyában a C‑248/98. P. sz., KNP BT kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletében [EBHT 2000., I‑9641. o.] megerősített).

65 Ezen túlmenően az ADM véleménye szerint az Elsőfokú Bíróság T‑9/99. sz., HFB és társai kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1487. o.] 442. pontja megerősíti, hogy valamely vállalkozás teljes méretének aránytalan figyelembevétele a bírság rögzítésekor jogellenes.

66 Ezenfelül az ADM fenntartja, hogy a Bizottságnak az utóbbi években folytatott, a jelen ügyhöz hasonló ügyekkel kapcsolatos határozathozatali gyakorlatában [az EK‑Szerződés 85. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/C/33.833 „kartonpapír”‑ügy) 1994. július 13‑án hozott 94/601/EK bizottsági határozat (HL L 243., 1. o.); az EK‑Szerződés 85. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/33.126 és 33.322 „cement”‑ügy) 1994. november 30‑án hozott 94/815/EK bizottsági határozat (HL L 343., 1. o. ); az EK‑Szerződés 85. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/31.149 „polipropilén”‑ügy) 1986. április 23‑án hozott 86/398/EGK bizottsági határozat (HL L 230., 1. o.); az EK‑Szerződés 85. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/31.553 „hegesztett acélháló”‑ügy) 1989. augusztus 2‑án hozott 89/515/EGK határozat (HL L 260., 1. o.), az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban az európai gerendagyártók közötti megállapodásokkal és összehangolt magatartással kapcsolatos, 1994. február 16‑án hozott 94/215/ESZAK bizottsági határozat (HL L 116., 1. o. )] a Bizottság maga támaszkodott a kérdéses termék közösségi piacon megvalósított eladásainak mennyiségeire, amint azt egyébként a Bizottság a Határozatban is elismerte ((395) preambulumbekezdés). Arra hivatkozik tehát, hogy a Bizottság e számítási szempontra támaszkodva olyan bírságokat állapított meg, amelyeknek összege az érintett vállalkozások kérdéses termék eladásából származó forgalmának 2–9%‑át tették ki. Az ADM hangsúlyozza, hogy amennyiben a Bizottság e számítási szempontot alkalmazta volna a jelen ügyben is, a bírság összegét vele szemben 66 000 és 236 000 euró közötti összegben kellett volna megállapítania. Ezzel szemben, mivel a Bizottság nem e számítási szempontot alkalmazta, a jelen ügyben kiszabott bírságok összege a fent ismérv alapulvételével kiszabható bírságok 43–153‑szorosát teszi ki.

67 Az ADM úgy véli, hogy a Bizottság megközelítése az alacsony forgalmi értékű szegmens-terméket ugyanúgy szankcionálja, mint a magas forgalmi értékű, gazdaságilag jelentős termékkel kapcsolatban megvalósított kartellt. Úgy gondolja, hogy a Bizottság a bírság kiszámításának egyik szakaszában sem vette elegendően figyelembe az ADM nátrium‑glükonát eladásából származó forgalmának korlátozott mértékét.

68 Az ADM hozzáteszi, hogy még a kartell teljes fennállása alatt – és nem csak egy év alatt – általa az EGT‑ben megvalósított nátrium‑glükonát‑eladások figyelembevételével is nyilvánvalóan aránytalan a Bizottság által megállapított bírság. Az ADM‑nek az EGT‑ben a nátrium‑glükonát‑eladásokból 1991 júniusa és 1995 júniusa között (vagyis az ADM kartellben való részvételének a Bizottság által állított időtartama alatt) megvalósított forgalma csupán 7,82 millió eurót tett ki, következésképpen a bírság összege ezen összeg 216%‑ának felel meg. 1991 júniusa és 1994 októbere között (vagyis azon időtartam egészében, amely alatt az ADM állítása szerint részt vett a kartellben), az EGT‑ben a nátrium‑glükonát‑eladásokból megvalósított forgalma nagyjából 5,96 millió euró volt, és ezen összeg 283%‑ának felel meg a kiszabott bírság. Függetlenül attól, hogy mekkora a kartellben való részvétel figyelembe veendő időtartama, a bírság több mint 200%‑kal meghaladja azon időszak eladásainak teljes értékét, amely alatt az ADM a kartellben részt vett. Valójában a Bizottság által hivatkozott, az amerikai hatóságok által alkalmazott módszerből egy 32 éven át – és nem alig négy évig – tartó kartellel szemben az éves eladások 644%‑ának megfelelő bírság kiszabása következne.

69 Következésképpen az ADM úgy véli, hogy a Bizottság nemcsak hogy az ítélkezési gyakorlatból eredő elveket hagyta figyelmen kívül, de az arányosság elvét is megsértette.

70 Másrészről az ADM úgy véli, hogy az iránymutatás megállapítja, hogy „[f]igyelembe kell […] venni, a jogsértők milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy más piaci szereplőknek, különösen a fogyasztóknak kárt okozzanak”, és hogy ezenkívül a kartellek esetében esetleges súlyozást ír elő, amelynek célja, hogy tükrözze, milyen tényleges hatást gyakorol a versenyre az „egyes vállalkozások jogsértő magatartása […]”.

71 Az ADM szerint a versenyre, illetve más piaci szereplőkre gyakorolt gazdasági hatást csupán a kérdéses termék eladásaihoz viszonyítva lehet értékelni. Kizárólag ezen eladások figyelembevétele teszi lehetővé a versenyellenes előny vagy jogellenes haszon tekintetében a fogyasztókkal szembeni vagy a versenyre gyakorolt potenciális kár felbecsülését.

72 Következésképpen az ADM úgy véli, hogy azzal, hogy a Bizottság figyelmen kívül hagyta a kérdéses termékből származó forgalmat, helytelenül alkalmazta saját iránymutatását.

73 Végül az ADM előadja, hogy a Bizottság azzal, hogy nem nyújtott külön magyarázatot annak alátámasztására, miért döntött úgy, miszerint az ADM által a kérdéses termék EGT‑beli piacán megvalósított eladásokat nem veszi figyelembe, megsértette az indokolási kötelezettség elvét.

74 A Bizottság az Elsőfokú Bíróságtól a hivatkozott jogalapok elutasítását kéri.

b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

75 Az ADM elsősorban az arányosság elve, másodsorban az iránymutatás, harmadsorban az indokolási kötelezettség megsértésére hivatkozik.

Az arányosság elvének megsértéséről

76 Amint azt az állandó ítélkezési gyakorlat is elismerte, a jogsértések súlyát sok tényező – többek között az adott ügy sajátos körülményei és jogi háttere – függvényében kell megállapítani, anélkül hogy létezne az ismérveket felsoroló kötelező és kimerítő lista, amelyet figyelembe kell venni (a Bíróság C‑137/95. P. sz., SPO és társai kontra Bizottság ügyben 1996. március 25‑én hozott végzésének [EBHT 1996., I‑1611. o.] 54. pontja, és a Bíróság C‑219/95. P. sz., Ferriere Nord kontra Bizottság ügyben 1997. július 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑4411. o.] 33. pontja; és a fenti 65. pontban hivatkozott HFB és társai kontra Bizottság ítéletének 443. pontja).

77 Ezenfelül az állandó ítélkezési gyakorlat szerint esettől függően a jogsértés súlyának mérlegelési tényezői közé tartozhat a jogsértés tárgyát képező termék mennyisége és értéke, valamint a vállalkozás gazdasági teljesítménye, és ebből következően az a hatás, amelyet az érintett piacra gyakorolhatott. Egyrészről ebből következően a bírság összegének megállapítása érdekében figyelembe vehető a vállalkozás vállalkozások teljes forgalma annak méretére, valamint gazdasági teljesítményére nézve – bár hozzávetőlegesen vagy hiányosan is – jelzés értékű lehet, csakúgy, mint az érintett vállalkozások kérdéses piacon fennálló részesedése, amely jelzésértékű lehet a jogsértés terjedelmére nézve. Másrészről ebből az következik, hogy e számok egyikének sem szabad aránytalan jelentőséget tulajdonítani az egyéb mérlegelési tényezőkhöz képest, ezért a bírság megfelelő összegének megállapítása nem származhat kizárólagosan a teljes forgalomra alapozott számításból (lásd e tekintetben a fenti 44. pontban hivatkozott Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ítélet 120. és 121. pontját; a fenti 63. pontban hivatkozott Parker Pen kontra Bizottság ítélet 94. pontját; a fenti 63. pontban hivatkozott SCA Holding kontra Bizottság ítélet 176. pontját; a fenti 38. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ítélet 188. pontját és a fenti 65. pontban hivatkozott HFB és társai kontra Bizottság ítélet 444. pontját).

78 Ebből következően – amint az ADM hangsúlyozza – nem tagadható, hogy a kérdéses termék forgalma megfelelő alapul szolgál az érintett termék Közösségen belüli piacán fennálló verseny veszélyeztetésének, valamint a kartell résztvevői kérdéses termékhez viszonyított jelentőségének felmérésére, mégis ettől e tényező nem az a kizárólagos tényező, amely alapján a Bizottságnak a jogsértés súlyát értékelnie kell.

79 Következésképpen – az ADM állításával ellentétben – ez aránytalan jelentőséget tulajdonítana e tényezőnek, és nem korlátozná – amint azt az ADM sugalmazza – a kiszabott bírság és a kérdéses termék forgalma közötti kapcsolat értékelését.

80 Mindenesetre az ADM által felhozott puszta körülmény, miszerint a kiszabott bírság összege túllépi az általa az EGT‑ben a kartellben történt részvétele alatti időszakban az annak tárgyát képező termék eladásával megvalósított forgalom összegét, vagy hogy a bírság összege ezen összeget jelentősen túllépi, nem elégséges a bírság aránytalanságának bizonyítására. Valójában a bírság mértékének arányos voltát azon tényezők összességéhez – vagyis a jogsértés sajátos jellegéhez, piacra gyakorolt közvetlen hatásához és a földrajzi piac kiterjedéséhez – viszonyítva kell értékelni, amelyeket a Bizottságnak a jogsértés súlyának értékelésénél figyelembe kell vennie. Az ADM érvelését követve az alábbiakban fogjuk megvizsgálni a Határozatnak ezekhez az ismérvekhez viszonyított megalapozottságát.

81 Ennélfogva az arányosság elvének megsértésére vonatkozó jogalapot, azaz hogy a kiszabott bírság összege túllépi az ADM által az EGT‑ben a kartell által érintett időszakban megvalósított forgalom összegét, el kell utasítani.

Az iránymutatás megsértéséről

82 Amint azt az Elsőfokú Bíróságnak már módja volt megállapítani, az iránymutatás nem írja elő, hogy a bírságok összegét a teljes forgalom, illetve a vállalkozások által az érintett piacon megvalósított forgalom függvényében kellene kiszámítani. Mindemellett az iránymutatással az sem ellentétes, hogy a Bizottság a bírság összegének meghatározásakor a forgalomra vonatkozó mutatószámokat az általános elvek betartása érdekében figyelembe vegye, amennyiben a körülmények ezt megkívánják (lásd e tekintetben a fenti 38. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ítélet 283. pontját, amelyet a Bíróság az ezen ítélet elleni fellebbezés tárgyában a fenti 38. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri ügyben hozott ítélet 258. pontjában megerősített, és a fenti 38. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ítélet 187. pontját).

83 Következésképpen az iránymutatás nem írja elő, hogy az érintett vállalkozások forgalma – akár a teljes forgalomról, akár a kérdéses termékből származó forgalomról legyen szó – a bírságok kiszámításának kiindulási pontját képezné, még kevésbé azt, hogy kizárólag a forgalom minősül releváns ismérvnek a jogsértés súlyának meghatározásához.

84 Ezzel szemben a Bizottság a forgalmat – mint releváns tényezőt – más tényezők mellett ugyancsak figyelembe veheti. Különösen ez az eset áll fenn, amennyiben az iránymutatás 1.A. pontjának harmadik és hatodik bekezdése szerint a bírságot olyan nagyságrendű összegben állapítja meg, amely biztosan kellően elrettentő erővel bír. Ennek keretében a Bizottság figyelembe veszi, hogy a jogsértők milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy más piaci szereplőknek, különösen a fogyasztóknak kárt okozzanak, valamint figyelembe veszi a bírság kellően elrettentő ereje biztosításának szükségét (1.A. pont, negyedik bekezdés), majd attól függően, hogy milyen az egyes vállalkozások magatartása versenyre gyakorolt hatásának különleges súlya, vagyis tényleges hatása, a meghatározott összegeket súlyozza, különösen ha az azonos típusú jogsértéseket elkövető vállalkozások mérete között jelentős különbség áll fenn (1.A. pont, hatodik bekezdés).

85 A Bizottság beadványában különösképpen hangsúlyozta, hogy az érintett vállalkozások eltérő kezelésének keretében az egyes vállalkozások jogellenes magatartásának versenyre gyakorolt tényleges hatásának értékelése miatt a kérdéses termék eladásaiból származó forgalmat is figyelembe kellett vennie.

86 Amint az a Határozat (378)–(382) preambulumbekezdéséből kiderül – ellentétben az ADM állításával –, a Bizottság ezzel kapcsolatban igenis figyelembe vette az érintett vállalkozásoknak a kérdéses termék eladásaiból származó forgalmát. Amint azt a fenti 58. és 60. pontban már megállapítottuk, a Bizottság a nátrium‑glükonát‑eladásokkal 1995‑ben, azaz a jogsértés időszakának utolsó évében megvalósított világméretű forgalomra támaszkodott.

87 A jelen ügyben az érintett termék világméretű termelésének majdnem egészét kezükben tartó vállalkozásokat tömörítő kartellről van szó. Ezen túlmenően a kartell az árak meghatározására, valamint az eladási kvóták kiosztásával a piac felosztására jött létre. Ilyen esetben a Bizottság az érintett vállalkozások eltérő kezelése során jogszerűen támaszkodhat a kartell tagjai által a nátrium‑glükonát világméretű eladásaival megvalósított forgalomra. Tulajdonképpen mivel az eltérő kezelés célja a jogsértőknek a jogsértés által a versenyben való károkozásra való tényleges gazdasági lehetőségeik felmérése, és azoknak a kartellben fennálló sajátos jelentőségének figyelembe vétele, a Bizottság mérlegelési keretének széles határait nem lépte túl azzal, hogy úgy ítélte meg, hogy a kartell egyes tagjainak világméretű piaci részesedése megfelelő jelzőértékkel rendelkezett.

88 Következésképpen az iránymutatás megsértésére vonatkozó jogalapot el kell utasítani.

Az indokolási kötelezettség megsértéséről

89 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 253. cikk által megkövetelt indokolásnak világosan és félreérthetetlenül fel kell tüntetnie a kifogásolt jogi aktust elfogadó közösségi hatóság érvelését, úgy, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait és a hatáskörrel rendelkező bíróság gyakorolhassa felülvizsgálatát. Az indokolási kötelezettséget az adott esetben fennálló körülmények alapján kell értékelni, többek között a jogi aktus tartalma, a felhozott indokok jellege, valamint a címzetteknek vagy egyéb, a jogi aktus által közvetlenül és személyükben érintett személyeknek a magyarázatokhoz fűződő érdekei alapján. Az indokolásnak nem kell megjelölnie az összes vonatkozó ténybeli és jogi elemet, mivel azt, hogy a jogi aktus indokolása megfelel‑e az EK 253. cikkben felsorolt követelményeknek, nemcsak a szövege, hanem a háttere, valamint az érintett témára vonatkozó jogszabályok összessége alapján kell megítélni (a Bíróság C‑367/95. P. sz., a Bizottság kontra Sytraval és Brink’s France ügyben 1998. április 2‑án hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑1719. o.] 63. pontja és a C‑301/96. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑9919. o.] 87. pontja).

90 A közösségi versenyjogi jogsértés elkövetéséért különböző vállalkozásokkal szemben bírságokat kiszabó határozatban az indokolási kötelezettséget különösen annak a ténynek a tükrében kell megállapítani, hogy a jogsértések súlyát sok tényező függvényében kell megállapítani, többek között az adott ügy sajátos körülményei és annak jogi háttere tekintetbe vételével, anélkül hogy létezne olyan ismérveket felsoroló kötelező és kimerítő lista, amelyet figyelembe kell venni (a fenti 76. pontban hivatkozott SPO kontra Bizottság végzés 54. pontja).

91 A jelen ügyben a Bizottság a bírság összegét nem a kérdéses termék EGT‑beli forgalma alapján számította ki. Ugyanis az ADM által állítottakkal ellentétben a Bizottság nem volt köteles a valamely vállalkozással szemben kiszabandó bírságot a kérdéses termék EGT‑beli forgalma alapján kiszámítani (lásd a fenti 86. és 87. pontot). Következésképpen nem róható fel a Bizottságnak, hogy ne tüntette volna fel azon indokokat, amelyek miatt a kiszabott bírság kiszámításakor e tényezőt nem vette figyelembe.

92 Következésképpen az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozó jogalapot ugyancsak el kell utasítani.

3. A kérdéses termék piaca korlátozott méretének figyelembevétele hiányáról, illetve elégtelenségéről

a) A felek érvei

93 Az ADM úgy véli, hogy a Bizottság azzal szemben, amit a Határozat (377) preambulumbekezdésében állított, a bírság kiszámításánál egyáltalán nem vagy helytelenül vette figyelembe a kérdéses termék piacának korlátozott méretét.

94 Először is az ADM megjegyzi, hogy a Bizottság a kiindulási összeget az összes érintett vállalkozás tekintetében 40 millió euróban, az ADM tekintetében pedig 5 millió euróban állapította meg (a Határozat (385) preambulumbekezdése). A 40 millió eurós összeg az EGT‑ben a nátrium‑glükonát‑piacon az összes érintett vállalkozás által 1995‑ben megvalósított eladások több mint 200%‑ának felelt meg. Ezen túlmenően arra hivatkozik, hogy a Bizottság által az együttműködés miatti csökkentés előtt megállapított végleges összeg az EGT‑ben a nátrium‑glükonát‑piacon 1995‑ben megvalósított eladások 438%‑át, a csökkentés utáni összeg pedig annak 294%‑át tette ki (a Határozat (396) és (440) preambulumbekezdése).

95 Másodszor pedig a jelen ügyben a Bizottság által kiszabott bírság összegét összehasonlítva az EK 81. cikk, valamint az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E‑1/37.027 „cinkfoszfát”‑ügy) 2001. december 11‑én hozott 2003/437/EK határozatban (HL 2003. L 153., 1. o.) kiszabott bírsággal, az ADM úgy véli, hogy a Bizottság megsértette az egyenlő bánásmód elvét. Arra hivatkozik, hogy bár a két ügy részben egy időben történt, és azok nemcsak az érintett piacok mérete, hanem a jogsértés súlya és időtartama miatt is összehasonlíthatók, a Bizottság az európai cinkfoszfátpiac korlátozott méretét figyelembe vette, és az utóbbi ügyben a bírság teljes összegét 11,95 millió euróban (vagyis a kérdéses eladások 75%‑ának megfelelő összegben) rögzítette a „nátrium‑glükonát”‑ügyben rögzített 40 millió eurós összeggel szemben (amely a kérdéses termék EGT‑beli eladásainak több mint 200%‑át teszi ki). Ezen túlmenően az ADM megjegyzi, hogy a „cinkfoszfát”‑ügyben a Bizottság a 20%‑nál nagyobb piaci részesedéssel rendelkező vállalkozások tekintetében az alapösszeget 3 millió euróban, azon vállalkozás tekintetében pedig, amelynek piaci részesedése jóval kisebb volt, 0,75 millió euróban rögzítette. Emlékeztet arra, hogy a nátrium-glükonát esetében a Bizottság a bírság kiszámítására szolgáló kiindulási összeget 10 millió euró összegben rögzítette azon vállalkozások tekintetében, amelyeknek a piaci részesedése a 20%‑ot meghaladta, és 5 millió euróban azon vállalkozásokra nézve, amelyek piaci részesedése jóval kisebb volt.

96 Harmadszor az ADM úgy véli, hogy a Határozat ebben a részében ugyancsak megsérti az indokolási kötelezettséget, mivel véleménye szerint ellentmondás áll fenn egyrészt a Határozat (377) preambulumbekezdése, másrészt a (394) és (395) preambulumbekezdése között. Az ADM állítása szerint a Bizottság a (377) preambulumbekezdésben azt állítja, hogy figyelembe vette a kérdéses termékből származó forgalmat, miközben a (94) és (395) preambulumbekezdésben elutasítja az ADM által az említett forgalom figyelembevételére vonatkozóan felhozott érveket.

97 A Bizottság a felhozott jogalapok elutasítását kéri. A jelen ügynek a cinkfoszfát-üggyel való összehasonlításával kapcsolatosan a Bizottság fenntartja, hogy a másik ügyben először is a kezdetben kiszámított bírságokat a 17. rendelet 15. cikkében előírt, a forgalom 10%‑ára vonatkozó korlát miatt felükre csökkentette, másodszor is a Bizottság semmiféle súlyosító körülményt nem talált ebben az ügyben. Egyébiránt a két ügy eltérő kezelését a Bizottságnak az ezzel kapcsolatos fennálló mérlegelési kerete indokolja.

b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

98 Az ADM elsősorban az arányosság elve, másodsorban az egyenlő bánásmód elve, harmadsorban az indokolási kötelezettség megsértésére hivatkozik.

Az arányosság elvének megsértéséről

99 Emlékeztetni kell arra, hogy a 17. rendelet 15. cikkének értelmében a bírság összegét a jogsértés súlyának és időtartamának figyelembe vételével kell megállapítani. Ezen túlmenően az iránymutatás értelmében a kiindulási összeget a jogsértés súlyának függvényében kell rögzíteni, miközben figyelembe kell venni a jogsértés jellegét, annak a piacra gyakorolt konkrét hatását és a földrajzi piac kiterjedését.

100 E jogi háttér tehát kifejezetten nem kötelezi arra a Bizottságot, hogy a termékek piacának kis méretét figyelembe vegye.

101 Mindemellett az ítélkezési gyakorlat értelmében a jogsértés súlyának mérlegelésekor a Bizottságnak sok tényezőt kell figyelembe vennie, amelyeknek jellege és jelentősége a kérdéses jogsértés típusától és az érintett jogsértés különleges körülményeitől függően változik (a fenti 44. pontban hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság ítélet 120. pontja). A jogsértés súlyát alátámasztó tényezők között esetenként szerepelhet a kérdéses termék piacának mérete.

102 Következésképpen, még ha a piac mérete és a termék értéke a jogsértés súlyának megállapítása során figyelembe veendő tényezők is, azok jelentősége a jogsértés különleges körülményeitől függően változik.

103 A jelen ügyben többek között az árkartellel kapcsolatos jogsértésről van szó, amely jellege alapján már önmagában is különösen súlyosnak számít. Ezen túlmenően a kartellben résztvevő vállalkozások a világpiac több mint 90%-át, az európai piacnak pedig több mint 95%‑át látták el (a Határozat (9) preambulumbekezdése). Végül kiderül, hogy a nátrium-glükonát olyan nyersanyag, amelyet sokféle késztermék előállításához felhasználnak, amely ezért nagyon sok piacot érint (a Határozat (6) és (8) preambulumbekezdése). E jogi háttérben a kérdéses piac kis mérete, még ha bizonyított is, kisebb jelentőségű a jogsértés súlyát bizonyító egyéb tényezők összességéhez képest.

104 Mindenesetre figyelembe kell venni, hogy a Bizottság úgy ítélte meg, miszerint a jogsértés az iránymutatás értelmében különösen súlyosnak minősült, amely ilyen esetekre nézve előírja, hogy a Bizottság akár legalább 20 millió euró összegű kiindulási összeget is előirányozhat. Mindemellett a jelen ügyben a Határozat (385) preambulumbekezdéséből kiderül, hogy a Bizottság az első csoportba tartozó vállalkozásokra nézve csupán 10 millió eurós kiindulási összeget, a második csoportba tartozó vállalkozásokra nézve pedig 5 millió eurós kiindulási összeget állapított meg, vagyis annak az összegnek felét, illetve negyedét, amelyet a Bizottság az iránymutatás értelmében a különösen súlyos jogsértések tekintetében „előirányozhatott” volna.

105 A bírság kiindulási összegének ekképpen való megállapítása megerősíti, hogy a Bizottság – amint azt a Határozat (377) preambulumbekezdésében megjegyezte –figyelembe vette többek között a kérdéses termék piacának korlátozott méretét.

106 Következésképpen az arányosság megsértésére vonatkozó jogalapot el kell utasítani.

Az egyenlő bánásmód elvének megsértéséről

107 Emlékeztetni kell, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az egyenlő bánásmód elve csak akkor sérül, ha hasonló helyzeteket eltérő módon kezelnek, vagy eltérő helyzeteket ugyanolyan módon kezelnek, kivéve ha e bánásmód objektíve indokolt (a Bíróság 106/83. sz. Sermide‑ügyben 1984. december 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1984., 4209. o.] 28. pontja, és az Elsőfokú Bíróság T‑311/94. sz., BPB de Eendracht kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1129. o.] 309. pontja).

108 Emlékeztetni kell arra is, hogy nem a Bizottság határozathozatali gyakorlata nyújt jogi keretet a versenyjogi ügyekben való bírságokhoz, mivel azt a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdése határozza meg, amelyet az iránymutatás egészít ki (lásd e tekintetben a fenti 38. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ítélet 209–213. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

109 Ezen túlmenően a bírságok összegének meghatározása terén a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel bír, ezért a piaci szereplők nem alapozhatnak jogos bizalmat a Bizottság által előzőleg meghatározott bírságok összegére (lásd e tekintetben a fenti 38. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ítélet 171. és 172. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

110 Végül emlékeztetni kell arra, hogy azon egyszerű tény, miszerint a Bizottság a korábbi határozathozatali gyakorlatában úgy ítélte meg, hogy valamely magatartás bizonyos összegű bírság kiszabását indokolja, egyáltalán nem jelenti azt, hogy későbbi határozatában ugyanazon mérlegelést alkalmazza (lásd különösen analógia útján az Elsőfokú Bíróság T‑7/89. sz., Hercules Chemicals kontra Bizottság ügyben 1991. december 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., II‑1711. o.] 357. pontját; a T‑347/94. sz., Mayr‑Melnhof kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1751. o.] 368. pontját, valamint a fenti 38. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ítélet 234. és 337. pontját).

111 Meg kell állapítani tehát, hogy a jelen ügyben az ADM‑nek a „cinkfoszfát”‑ügyre való egyszerű hivatkozása önmagában nem állja meg a helyét, mivel a Bizottság nem volt köteles a jelen ügyet ugyanolyan módon mérlegelni.

112 Az egyenlő bánásmód elvének a jelen ügyben történt alkalmazásával kapcsolatban hangsúlyozni kell, hogy a Bizottságnak a bírságok ügyében hozott egyéb határozatai elviekben csupán jelzésértékkel bírnak, leginkább azért, mert a többi határozat ténybeli körülményei, mint például a piacok, a termékek, a vállalkozások és az érintett időszakok nem azonosak a megtámadott határozat ténybeli körülményeivel (lásd e tekintetben az Elsőfokú Bíróság T‑67/01. sz., JCB Service kontra Bizottság ügyben 2004. január 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑49. o.] 187. pontját).

113 A jelen ügyben első látásra megállapítható, hogy a Határozat tárgyát képező kartell körülményei eltérnek a cinkfoszfát-ügy tárgyát képező körülményektől. Valójában a cinkfoszfát piacokon fennálló kartell csupán az EGT területére korlátozódott, miközben a nátrium‑glükonát‑kartell világméretű volt. Ezen túlmenően – a jelen üggyel ellentétben – a „cinkfoszfát”‑piacon fennálló kartell csupán viszonylag kisebb méretű vállalkozásokat tömörített. Ezért tehát a cinkfoszfát határozattal érintett vállalkozások világméretű forgalma 2000‑ben 7,09 millió és 278,8 millió eurós összeg között volt, miközben a jelen ügyben az érintett vállalkozások 2000‑ben elért világméretű forgalma 314 millió és 14,003 milliárd euró közötti – amelyből az ADM világforgalma 13,936 millió euró volt – összeget tett ki.

114 Mindenesetre, még ha fel is tételezzük, hogy a cinkfoszfát-ügyben hozott határozat tárgyát képező bírság megfelelő összegének megállapítására szolgáló összes releváns körülmény a jelen ügy körülményeivel összevethetőnek tekinthető, az Elsőfokú Bíróság korlátlan felülvizsgálati jogkörében úgy ítéli meg, hogy tekintettel a Bizottság által a Határozatban feltárt tényezőkre és e tényezők némelyikének a jelen ítéletben szereplő értékelésére, a Bizottság által a jelen esetben az ADM által elkövetett jogsértésre vonatkozóan rögzített alapösszeg arányos.

115 Következésképpen az ADM nem támaszkodhat jogszerűen a Bizottságnak a „cinkfoszfát”‑ügyben hozott határozatára annak bizonyítása érdekében, hogy a Bizottság a jelen ügyben megsértette az egyenlő bánásmód elvét.

Az indokolási kötelezettség megsértéséről

116 Egyrészt a Határozat (377) preambulumbekezdése, másrészt a (394) és (395) preambulumbekezdése közötti ADM szerinti állítólagos ellentmondással kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy a Bizottság a Határozat (377) preambulumbekezdésében jelezte, hogy a kiindulás összegek rögzítésénél figyelembe vette a nátrium-glükonát piac korlátozott méretét. Az ADM állításával szemben a Bizottság nem mondott ellent e megjegyzésnek, amikor a Határozat (395) preambulumbekezdésében a többek között elutasította az ADM által felhozott azon érveket, amelyek szerint lényegében a Bizottságnak az érintett vállalkozások kérdéses piacon megvalósított forgalma alapján kellett volna rögzítenie a bírságokat. Egyrészt az a körülmény, hogy egyes felek – mint az ADM is – a kérdéses piacon csupán kis forgalmat valósítanak meg, nem szükségszerűen azt jelzi, hogy e piac korlátozott méretű. Másrészt az a tény – amint azt már a fenti 104. pontban kifejtettük –, hogy a Bizottság csupán 10 millió eurós kiindulási összeget állapított meg annak ellenére, hogy jellege alapján már önmagában is különösen súlyosnak számító jogsértésről volt szó, figyelembe vette a piac korlátozott méretét. Ennélfogva a Határozat az ügy e részeivel kapcsolatban nem tartalmaz ellentmondást.

117 Következésképpen az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozó jogalapot ugyancsak el kell utasítani.

4. A bírság elrettentő hatásának kétszeres figyelembe vételéről

a) A felek érvei

118 Az ADM úgy véli, hogy a Bizottság a bírság kiszámításánál kétszeresen vette figyelembe annak elrettentő hatását, egyrészről a résztvevők kartellben betöltött szerepének a kiindulási összeg rögzítése során történt minősítésére nézve (a Határozat (378), (382) és (385) preambulumbekezdése), másrészről pedig az érintett vállalkozások méretének és összesített forrásainak figyelembevételével annak összegét 250%‑kal emelte (a Határozat (386)–(388) preambulumbekezdése). Mindenesetre még ha a Bizottság Elsőfokú Bíróság előtti érvelése helyes is volt, a Határozat e részben megsértette az indokolási kötelezettséget.

119 A Bizottság vitatja, hogy kétszeresen vette volna figyelembe a bírság elrettentő hatását. Éppen ellenkezőleg úgy véli, hogy a bírság kellően elrettentő szintjének rögzítésénél különböző ismérvekre támaszkodva két elkülönülő és egymást követő szakaszban járt el (a Határozat (378) és (380) preambulumbekezdése). Ezen túlmenően a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a Határozat e részét kellőképpen megindokolta.

b) Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

120 Az ADM tehát elsősorban az iránymutatás, másodsorban az indokolási kötelezettség megsértésére hivatkozik.

Az iránymutatás megsértéséről

121 Amint azt az ADM helyesen állítja, a Bizottság a bírságok kellően elrettentő szinten való rögzítésének szükségességére hivatkozott, amikor a kartell tagjait piaci részesedésük függvényében eltérően kezelte, és az ADM‑et a vállalkozások azon csoportjába sorolta, amelyek piaci részesedése kevesebb mint 10% volt (a Határozat (378), (382) és (385) preambulumbekezdése). Ezenfelül a Bizottság e tényezőre hivatkozott, amikor a kartell egyes tagjaira nézve – így az ADM‑re is – azok méretének és összesített forrásainak figyelembevételével 2,5‑szeres szorzót alkalmazott (a Határozat (386)–(388) preambulumbekezdése).

122 Mindenesetre egyrészt a bírság kiindulási összegének a jogsértés súlya függvényében történő rögzítése érdekében a Bizottság a jogsértést önmagában, objektív tényezők figyelembevételével, vagyis a jogsértés sajátos jellegéhez, piacra gyakorolt közvetlen hatásához és a földrajzi piac kiterjedéséhez képest minősítette. A Bizottság másrészt szubjektív elemeket, vagyis a kartell egyes tagjaihoz fűződő sajátos körülményeket – mint például a vállalkozások mérete, illetve összesített forrásai – is figyelembe vett. Elemzésének különösen e második részében valósította meg a bírság kellően elrettentő szintjének biztosítására irányuló célkitűzést.

123 A Bizottság jogszerűen állítja, még ha elemzésének második felében e célkitűzésre kétszer is hivatkozott, valójában egyetlen számítást végzett, amelyet két szakaszra bontott, és amelynek célja a bírság összegének a kartell minden egyes tagjára nézve történő olyan szintű rögzítése volt, amellyel a sajátos körülményeket figyelembe véve – és tekintettel a jogsértés súlyának objektív és szubjektív tényezőire – elrettentő célkitűzését elérheti.

124 Ennélfogva az ADM által hivatkozottakkal ellentétben a Bizottság nem „számította fel kétszeresen” a bírság elrettentő voltát.

125 Következésképpen az iránymutatás megsértésére vonatkozó jogalapot el kell utasítani.

Az indokolási kötelezettség megsértéséről

126 Meg kell állapítani, hogy az ADM semmilyen konkrét érvet nem hozott fel állításának alátámasztására, és csupán annak kifogásolására szorítkozott, hogy a Bizottság nem indokolta meg, miért számította fel kétszeresen a bírság elrettentő voltát.

127 Mindenesetre a fenti 121–125. pontban már megállapítottuk, hogy a Bizottság nem számította fel kétszeresen a bírság elrettentő voltát. Ennélfogva nincs szükség külön indokolást fűzni ehhez a kérdéshez.

128 Következésképpen az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozó jogalapot ugyancsak el kell utasítani.

5. A kiindulási összeg tekintetében történt növelő szorzó alkalmazásáról

a) A felek érvei

129 Az ADM úgy véli, hogy a kiindulási összeg tekintetében történt 2,5‑szeres növelő szorzó alkalmazása nyilvánvalóan aránytalan intézkedésnek minősül, és ezt Bizottság egyébiránt helytelen érvelésre alapozta, amely megsérti az egyenlő bánásmód elvét.

130 Először is az ADM azzal érvel, hogy a vállalkozások ésszerű gazdasági működésére tekintettel a bírság ténylegesen elrettentő jellegének biztosításához csupán az szükséges, hogy olyan összegben rögzítsék, hogy annak várható összege meghaladja a jogsértésből származó hasznot. Úgy véli, hogy amennyiben a vállalkozások felismerik, hogy a szankcióhoz viszonyított veszteség kiiktatja a kartellből származó hasznot, a bírság máris elrettentő hatással fog bírni. Ezt a megközelítést a Bíróság a fenti 44. pontban hivatkozott Musique diffusion française kontra Bizottság ítéletének 108. pontjában megerősítette. Ez a megközelítés az iránymutatásnak is megfelel, amely (az 1.A. pont negyedik bekezdésében) előírja, hogy az elrettentő hatást ahhoz viszonyítva kell megítélni, hogy a kartell résztvevői milyen lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy a fogyasztóknak kárt okozzanak, és következésképpen megköveteli, hogy a Bizottság a megfelelő elrettentő hatás meghatározásakor a kartellből származó összes jogellenes előnyt figyelembe vegye. Végül ez a megközelítés az egyéb közösségi szabályozásokkal is összhangban van.

131 Még ha el is fogadjuk, hogy a bírság olyan összege, amely nem haladja meg az esetleges hasznot, nem elegendő, a bírság elrettentő hatását biztosító ésszerű alapja a kartell várható hasznának az érintett termék eladásainak hányada alapján történő felmérése, amelyet a hibaszázalékot figyelembe véve kellene növelni. Ez pontosan az egyesült államokbeli racionális megközelítésnek felel meg. A Bíróság (a fenti 44. pontban hivatkozott Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ítélet 108. pontja) és az Elsőfokú Bíróság (fenti 65. pontban hivatkozott HFB és társai kontra Bizottság ítélet 456. pontja) ítélkezési gyakorlatában is elismerte a bírság elrettentő hatása és a kartellből esetlegesen származó haszon közötti összefüggés fennállását.

132 Az ADM nem vitatja, hogy a világméretű forgalom figyelembe vehető a bírság kiszámításánál. Mindemellett ha ennek a tényezőnek túlzott jelentőséget tulajdonítunk, az aránytalan összegű bírság rögzítéséhez vezet. A Bizottság ezzel kapcsolatban arra szorítkozik, hogy helybenhagyja az ADM forgalmára hivatkozó összehasonlítás alapján alkalmazott növelést. Semmilyen ésszerű indokolás nem nyújtható azonban arra, hogy az elr