Az adókból, vámokból, illetékekből és egyéb intézkedésekből eredő követelések behajtására irányuló kölcsönös segítségnyújtásról szóló, 2010. március 16‑i 2010/24/EU tanácsi irányelv 14. cikkének (1) és (2) bekezdését az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkével összefüggésben úgy kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes az, ha egy tagállam hatósága azon okból tagadja meg egy, az alapügyben szereplőhöz hasonló, másik tagállamban kiszabott bírságra vonatkozó követelésre irányuló behajtási megkeresés végrehajtását, hogy az e szankciót kiszabó határozatot nem közölték megfelelően az érdekelttel azelőtt, hogy a behajtási megkeresést ezen irányelv értelmében megküldték volna az említett hatóságnak.

Márpedig, amint azt lényegében a főtanácsnok is kiemeli indítványának 70. pontjában, az a helyzet, amelyben a megkereső hatóság egy olyan határozaton alapuló követelés behajtását kéri, amelyet nem közöltek az érdekelttel, nem egyeztethető össze a behajtási megkeresésre vonatkozó, a 2010/24 irányelv 11. cikkének (1) bekezdésében rögzített feltétellel. Ugyanis, mivel e rendelkezés értelmében a megkereső hatóság az ezen irányelv értelmében vett behajtási megkereséssel nem élhet abban az esetben és addig, amennyiben és amíg a követelést és/vagy a megkereső tagállamban végrehajtást engedélyező okiratot e tagállamban vitatják, az ilyen megkereséssel akkor sem lehet élni, ha az érdekeltet nem tájékoztatták e követelés létezéséről, mivel ez az információ a követelés vitathatóságának szükséges előfeltételét képezi.

Ezt az értelmezést egyébiránt a Charta 47. cikke, és a Bíróságnak a bírósági iratok továbbítására és kézbesítésére vonatkozó ítélkezési gyakorlata is megerősíti. E bírósági gyakorlatból többek között az következik, hogy az említett 47. cikkben előírt jogok tiszteletben tartásának biztosítása érdekében nemcsak arra kell ügyelni, hogy az aktus címzettje valóban megkapja a szóban forgó iratot, hanem arra is, hogy ténylegesen és teljesen megismerhesse és megérthesse az ellene külföldön indult eljárás értelmét és hatályát, oly módon, hogy az áttevő tagállamban hatékonyan érvényesíthesse a jogait (lásd ebben az értelemben: 2015. szeptember 16‑iAlpha Bank Cyprus ítélet, C‑519/13, EU:C:2015:603, 31. és 32. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). E megfontolások a 2010/24 irányelv szövegkörnyezetében is relevánsak. A fentiekből az következik, hogy az alapügyben szereplőhöz hasonló kivételes helyzetben, amelyben valamely tagállam hatósága valamely más tagállam hatóságától azt kéri, hogy az hajtson be egy olyan, az alapügyben szereplőhöz hasonló bírságra vonatkozó követelést, amelyről az érdekelt nem szerzett tudomást, jogszerűen vezethet ahhoz, hogy ez utóbbi hatóság megtagadja a segítségnyújtást a behajtás tekintetében. A 2010/24 irányelvben előírt segítségnyújtás, amint azt az irányelv címe és több preambulumbekezdése is megemlíti, „kölcsönösnek” minősül, amiből elsősorban az következik, hogy a megkereső hatóság feladata, hogy – mielőtt a behajtási megkereséssel élne – megteremtse azokat a feltételeket, amelyek mellett a megkeresett hatóság hasznosan és az uniós jog alapvető elveinek tiszteletben tartásával nyújthat segítséget.

(lásd: 57., 58., 61., 62. pont és a rendelkező rész)