Felek

Az ítélet indoklása

Rendelkező rész



Felek

A T‑826/14. R. sz. ügyben,

a Spanyol Királyság (képviseli: M. Sampol Pucurull, meghatalmazotti minőségben)

felperesnek

az Európai Bizottság (képviselik: B. Stromsky, C. Urraca Caviedes és P. Nĕmečková, meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen

a Spanyolország által megvalósított és a külföldi vállalkozásban való részesedésszerzés esetén az üzleti és cégértékre alkalmazott adózási amortizációra vonatkozó szabályozással kapcsolatos SA.35550 (2013/C) (ex 2013/NN) állami támogatásról szóló, 2014. október 15‑i C(2014) 7280 végleges bizottsági határozat végrehajtásának felfüggesztése iránti kérelme tárgyában,

A TÖRVÉNYSZÉK ELNÖKE

meghozta a következő

Az ítélet indoklása

Végzést

A jogvita előzményei

1. 2007‑ben a Bizottság az EK 88. cikk (2) bekezdése és az [EK 88. cikk] alkalmazására vonatkozó részletes szabályok megállapításáról szóló, 1999. március 22‑i 659/1999/EK tanácsi rendelet (HL L 83., 1. o., magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 339. o.) alapján hivatalos vizsgálati eljárást indított a spanyol adórendszert illetően annyiban, amennyiben az a külföldön letelepedett társaságokban részesedést szerző, Spanyolországban adóköteles vállalkozásoknak lehetővé tette az e részesedésszerzésből eredő – a könyvekben elkülönített immateriális eszközként feltüntetett – üzleti és cégértéknek az általuk fizetendő társasági adó alapjából amortizációként való levonását. A Bizottság álláspontja szerint ezen adóügyi intézkedés a Spanyolországból kiinduló tőkeexportot kívánta elősegíteni annak érdekében, hogy megerősödjön a spanyol társaságok külföldi pozíciója, és így javuljon a versenyképességük.

2. A Bizottság e hivatalos vizsgálati eljárást az Európai Unión belüli részesedésszerzéseket illetően a külföldi vállalkozásban való részesedésszerzés esetén Spanyolország által az üzleti és cégértékre alkalmazott adózási amortizációról, C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), szóló 2009. október 28‑i 2011/5/EK határozattal (HL 2011. L 7., 48. o.; a továbbiakban: első határozat) zárta le, amelyben a szóban forgó intézkedést a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánította, és elrendelte a nyújtott támogatás spanyol hatóságok általi visszafizettetését.

3. Az Unión kívül letelepedett társaságokban való részesedésszerzést illetően a folyamatban tartott eljárást a külföldi vállalkozásban való részesedésszerzés esetén Spanyolország által az üzleti és cégértékre alkalmazott adózási amortizációról, C 45/07 (ex NN 51/07, ex CP 9/07), szóló 2011. január 12‑i 2011/282/EU bizottsági határozat (HL L 135., 1. o., a továbbiakban: második határozat) zárta le. A második határozatban a Bizottság – az első határozat megfogalmazásához hasonlóan – a szóban forgó intézkedést a belső piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánította annyiban, amennyiben az az Unión kívüli részesedésszerzésekre vonatkozott, és elrendelte a nyújtott támogatás spanyol hatóságok általi visszafizettetését.

4. 2013. július 17‑én a Bizottság az EUMSZ 108. cikk (2) bekezdése alapján újabb hivatalos vizsgálati eljárást indított a Spanyol Királyság által alkalmazott új közigazgatási értelmezés tárgyában, amely a fent említett eredeti spanyol adószabályozás hatályát kiterjesztette a közvetett részesedésszerzésekre (HL C 258., 8. o.; a továbbiakban: új adóügyi intézkedés). Ezen eljárás – amelynek keretében a Bizottság a 659/1999 rendelet 11. cikkének (1) bekezdése alapján arra kötelezte a spanyol hatóságokat, hogy függesszenek fel minden, az új adóügyi intézkedés alkalmazásából eredő jogellenes támogatást – a Spanyolország által megvalósított és a külföldi vállalkozásban való részesedésszerzés esetén az üzleti és cégértékre alkalmazott adózási amortizációra vonatkozó szabályozással kapcsolatos SA.35550 (2013/C) (ex 2013/NN) állami támogatásról szóló, 2014. október 15‑i C(2014) 7280 végleges bizottsági határozat elfogadásával fejeződött be (a továbbiakban: megtámadott határozat).

5. A megtámadott határozatban a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy az új adóügyi intézkedés is, amely kiterjed a nem belföldi illetőségű társaságokban való közvetett – nem belföldi illetőségű holding társaságokban való részesedésszerzés útján megvalósuló – részesedésszerzésekre, összeegyeztethetetlen a belső piaccal, és ráadásul az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdésének megsértésével nyújtott állami támogatásnak minősül. A Bizottság ebből kifolyólag elrendelte a nyújtott támogatás spanyol hatóságok általi visszafizettetését.

6. Két, 2014. november 7‑én hozott ítéletében, azaz az Autogrill España kontra Bizottság ítéletben (T‑219/10, EBHT, EU:T:2014:939), valamint a Banco Santander és Santusa kontra Bizottság ítéletben (T‑399/11, EBHT, EU:T:2014:938), a Törvényszék megsemmisítette az első és a második határozatot (lásd a fenti 2 és 3. pontot) azon, a két ítéletben azonos oknál fogva, hogy a fent leírt spanyol adószabályozás nem felelt meg valamennyi, az EK 87. cikk (1) bekezdésben foglalt kumulatív feltételnek, mivel nem olyan jellegű volt, hogy „bizonyos vállalkozásokat vagy bizonyos áruk termelését” előnyben részesítsen. Az említett adószabályozást ugyanis minden olyan spanyol vállalkozás alkalmazhatta, amely külföldi társaságban legalább 5%‑os részesedést szerzett, amelyet legalább egy évig megszakítás nélkül birtokolt. Az intézkedés tehát nem a vállalkozások vagy áruk termelésének egy sajátos kategóriájára, hanem a gazdasági ügyletek valamely kategóriájára vonatkozott. E szabályozás többek között független volt a részesedést szerző vállalkozás tevékenységének jellegétől, és sem de iure, sem de facto nem zárt ki egyetlen vállalkozási kategóriát sem az alkalmazásából.

Az eljárás és a felek kérelmei

7. A Törvényszék Hivatalához 2014. december 23‑án benyújtott keresetlevelével a Spanyol Királyság a megtámadott határozat megsemmisítését kérte. A T‑826/14. ügyszámon iktatott keresete alátámasztására többek között az egyrészt a megtámadott határozat, másrészt a fent említett törvényszéki ítéletekkel megsemmisített első és második határozat közötti elválaszthatatlan kapcsolatra hivatkozik annak megállapítása érdekében, hogy a megtámadott határozat tárgyát képező új adóügyi intézkedés, az ezen első és második határozattal érintett eredeti spanyol adószabályozáshoz hasonlóan, nem szelektív jellegű.

8. A Törvényszék Hivatalához ugyanazon a napon érkezett külön beadványban a Spanyol Királyság benyújtotta a jelen ideiglenes intézkedés iránti kérelmet, amelyben azt kéri, hogy a Törvényszék elnöke:

– függessze fel a megtámadott határozat végrehajtását;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

9. 2015. január 8‑án hozott végzésében a Törvényszék elnöke a Törvényszék eljárási szabályzata 105. cikke 2. §‑ának második albekezdése alapján a jelen, ideiglenes intézkedés iránti eljárást befejező végzés elfogadásáig felfüggesztette a megtámadott határozat végrehajtását.

10. A Törvényszék Hivatalához 2015. január 14‑én benyújtott, az ideiglenes intézkedés iránti kérelemre vonatkozó észrevételeiben a Bizottság lényegében azt kéri, hogy a Törvényszék elnöke:

– utasítsa el az ideiglenes intézkedés iránti kérelmet;

– a Spanyol Királyságot kötelezze a költségek viselésére.

11. A Spanyol Királyság a Bizottság észrevételeire a 2015. január 21‑i beadványában válaszolt. A Bizottság 2015. január 29‑i beadványában foglalt véglegesen állást a Spanyol Királyság beadványával kapcsolatban.

A jogkérdésről

12. Egyrészt az EUMSZ 278. cikk és EUMSZ 279. cikk, másrészt az EUMSZ 256. cikk (1) bekezdésének együttes olvasatából kitűnik, hogy az ideiglenes intézkedésről határozó bíró – amennyiben úgy ítéli meg, hogy a körülmények megkívánják – elrendelheti a Törvényszék előtt megtámadott jogi aktus végrehajtásának felfüggesztését vagy előírhatja a szükséges ideiglenes intézkedéseket. Mindazonáltal az EUMSZ 278. cikk a fellebbezések nem felfüggesztő jellegének elvét fogalmazza meg, mivel az uniós intézmények jogi aktusait megilleti a jogszerűség vélelme. Tehát az ideiglenes intézkedésről határozó bíró csak kivételes esetben rendelheti el a Törvényszék előtt megtámadott aktus végrehajtásának felfüggesztését, vagy rendelhet el ideiglenes intézkedéseket. (lásd: 2013. január 17‑i Szlovénia kontra Bizottság végzés, T‑507/12 R, EU:T:2013:25, 6. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

13. Ezenkívül az eljárási szabályzat 104. cikkének 2. §‑a úgy rendelkezik, hogy az ideiglenes intézkedés iránti kérelemnek tartalmaznia kell a jogvita tárgyát, a sürgősségre okot adó körülményeket, valamint azokat a ténybeli és jogi alapokat, amelyek első látásra valószínűsítik a kért ideiglenes intézkedés szükségességét. Az ideiglenes intézkedésről határozó bíró tehát csak akkor rendelheti el a végrehajtás felfüggesztését és más ideiglenes intézkedéseket, ha azok szükségességét a ténybeli és jogi alapok valószínűsítik (fumus boni iuris), és azok olyan értelemben sürgősek, hogy azokat a kérelmező érdekeiben bekövetkező súlyos és helyrehozhatatlan kár megakadályozásához kell elrendelni annak érdekében, hogy hatásukat már az alapkeresetről való döntés előtt kifejtsék. E feltételek konjunktívak, vagyis ha azok egyike nem teljesül, az ideiglenes intézkedés iránti kérelmet el kell utasítani (1996. október 14‑i SCK és FNK kontra Bizottság végzés, C‑268/96 P (R), EBHT, EU:C:1996:381, 30. pont).

14. Ezen együttes vizsgálat során az ideiglenes intézkedésről határozó bíró széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik, és a konkrét ügy sajátosságainak figyelembevételével szabadon határozza meg a különböző feltételek vizsgálatának módját és sorrendjét, mivel nincsen olyan uniós szabály, amely előre lefektetett vizsgálati módszert szabna meg az ideiglenes intézkedés szükségességének értékelésére (1995. július 19‑i Bizottság kontra Atlantic Container Line és társai végzés, C‑149/95 P(R), EBHT, EU:C:1995:257, 23. pont; 2007. április 3‑i Vischim kontra Bizottság végzés, C‑459/06 P(R), EU:C:2007:209, 25. pont). Az ideiglenes intézkedésről határozó bíró adott esetben a fennálló érdekeket is mérlegeli (2001. február 23‑i Ausztria kontra Tanács végzés, C‑445/00 R, EBHT, EU:C:2001:123, 73. pont).

15. Az iratok tartalmát figyelembe véve az ideiglenes intézkedésről határozó bíró úgy véli, hogy elég információval rendelkezik ahhoz, hogy anélkül határozzon a jelen ideiglenes intézkedés iránti kérelemről, hogy előzetesen meg kellene hallgatnia a felek szóbeli magyarázatait.

A fumus boni iurisról

16. Emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat az adott ügy körülményeitől függően több módszert is alkalmaz a fumus boni iurishoz kapcsolódó feltétel meghatározásához (lásd ebben az értelemben: Bizottság kontra Atlantic Container Line és társai végzés, fenti 14. pont, EU:C:1995:257, 26. pont).

17. E feltétel tehát akkor teljesül, ha az ideiglenes intézkedéseket kérő fél által az érdemi kereset alátámasztására felhozott jogalapok közül legalább egy első ránézésre nem nélkülözi a komoly alapot. Ez a helyzet akkor, ha a felek közötti vita olyan jogi kérdésre világít rá, amelynek a megoldása nem magától értetődő (lásd ebben az értelemben: 2013. szeptember 10‑i Bizottság kontra Pilkington Group végzés, C‑278/13 P(R), EBHT, EU:C:2013:558, 67. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ugyanis, mivel az ideiglenes intézkedés iránti eljárás célja a meghozandó végleges határozat hatékony érvényesülésének biztosítása annak érdekében, hogy ne keletkezzen joghézag a Bíróság általi jogi védelem biztosítása során, az ideiglenes intézkedésről határozó bírónak az ügy érdemére vonatkozó jogvita keretében felhozott jogalapok megalapozottságának „első ránézésre” való értékelésére kell szorítkoznia annak megállapítása érdekében, hogy elegendően nagy valószínűsége van‑e annak, hogy a fellebbezésnek az ügy érdemében határozó bíróság helyt ad (2013. december 19‑i Bizottság kontra Németország végzés, C‑426/13 P(R), EU:C:2013:848, 41. pont; 2014. április 8‑i Bizottság kontra ANKO végzés, C‑78/14 P‑R, EBHT, EU:C:2014:239, 15. pont).

18. A jelen ügyben elegendő azt megállapítani, hogy elválaszthatatlan kapcsolat áll fenn egyrészt a megtámadott határozat, másrészt a fenti 2. és 3. pontban említett első és második határozat között. Például ugyanis a Bizottság a megtámadott határozat 44., 99., 116., 141., 179. és 201. pontjában arra hivatkozik, hogy az új adóügyi intézkedés kiszélesíti az általa korábban, az első és a második határozatban jogellenes és a belső piaccal összeegyeztethetetlen támogatásnak minősített szabályozás hatályát. Hozzáteszi, hogy az említett határozat nem igazolható a céljával, vagyis a spanyol vállalatok nemzetközivé válásának megerősítésével, mivel az eredeti adószabályozás ugyanezt a célt követte, és azt ő maga jogellenesnek és összeegyeztethetetlennek nyilvánította. A megtámadott határozat 92. és 151. pontjában a Bizottság emlékeztet különösen az első és második határozat tárgyát képező eredeti adószabályozás szelektív jellegére, és utal az e határozatokban e tekintetben kifejtett érvelésre, megerősítve, hogy a támogatás szelektivitásának vizsgálatakor nem bír jelentőséggel a közvetlen és közvetett részesedésszerzés közötti különbségtétel.

19. Egyébiránt a 2015. január 14‑én benyújtott észrevételeiben a Bizottság maga is elismerte, hogy a megtámadott határozat szorosan kötődik a Törvényszék által nem sokkal korábban megsemmisített első és második határozathoz.

20. Ebből első ránézésre azt a következtetést kell levonni, hogy a megtámadott határozat azon előfeltevésen alapul, miszerint az új adóügyi intézkedés ugyanazon okok miatt szelektív, mint amelyeket a Bizottság az első és második határozatban megállapított akkor, amikor az eredeti spanyol adószabályozást jogellenes és a belső piaccal összeegyeztethetetlen támogatásnak nyilvánította. Márpedig az Autogrill España kontra Bizottság ítéletben, fenti 6. pont (EU:T:2014:939, 83. pont), valamint a Banco Santander és Santusa kontra Bizottság ítéletben, fenti 6. pont (EU:T:2014:938, 87. pont), a Törvényszék megsemmisítette e határozatokat amiatt, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy az említett szabályozás szelektív volt, mégpedig a Bizottság által ennek ellenkezőjének állítására felhozott négy jogalapnak a tény‑ és jogkérdésekre kiterjedő aprólékos vizsgálatát követően.

21. A jelen eljárás e szakaszában tehát minden arra utal, hogy a Törvényszék a T‑826/14. sz. ügyben az eljárást befejező ítéletében meg fogja semmisíteni a megtámadott határozatot ugyanazon okoknál fogva, mint amelyek az első és második határozat megsemmisítéséhez vezették. Következésképpen igen valószínű azon kereset sikeressége, amelyhez a jelen, ideiglenes intézkedés iránti kérelem kapcsolódik, így a fumus boni iuris első ránézésre különösen komolynak tűnik (lásd ebben az értelemben és analógia útján: 2014. december 3‑i Görögország kontra Bizottság végzés, C‑431/14 P‑R, EBHT, EU:C:2014:2418, 24. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

22. Ilyen körülmények között úgy tűnik, hogy a Spanyol Királyság által az érdemi jogvitában felhozott jogalapok és érvek komoly kétségeket ébresztenek a megtámadott határozat jogszerűségét illetően, amelyeket a jelen ideiglenes intézkedés iránti eljárás keretében sem oszlattak el az ellenérdekű fél észrevételei, amely a 2015. január 14‑i észrevételeiben nem nyilatkozott a fumus boni iurisra vonatkozó feltételről, hanem mind össze azt jelezte, hogy fellebbezni fog az Autogrill España kontra Bizottság ítélet, fenti 6. pont (EU:T:2014:939), valamint a Banco Santander és Santusa kontra Bizottság ítélet, fenti 6. pont (EU:T:2014:938), ellen. Mivel az ideiglenes intézkedés elrendeléséhez megkövetelt feltételek kölcsönösen függnek egymástól (2014. december 4‑i Vanbreda Risk & Benefits kontra Bizottság végzés, T‑199/14 R, EBHT [Kivonatok], EU:T:2014:1024, 194. pont), a fumus boni iuris többé‑kevésbé komoly jellege hatással van a sürgősség értékelésére. Az ideiglenes intézkedésről határozó bírónak tehát annál inkább figyelembe kell vennie a felperes által állított sürgősséget, minél komolyabbnak minősítette a fumus boni iurist (lásd ebben az értelemben: 2014. június 12‑i Bizottság kontra Rusal Armenal végzés, C‑21/14 P‑R, EBHT, EU:C:2014:1749, 40. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

23. Ugyanakkor az eljárási szabályzat 104. cikkének 2. §‑a alapján a fumus boni iuris és a sürgősség esetében egymástól elkülönülő és kumulatív feltételekről van szó, így a Spanyol Királyság köteles bizonyítani a súlyos és helyrehozhatatlan kár közvetlenségét is (lásd ebben az értelemben: Bizottság kontra Rusal Armenal végzés, fenti 22. pont, EU:C:2014:1749, 41. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Következésképpen a közbeszerzésekre vonatkozó sajátos bírósági eljárások kivételével (Vanbreda Risk & Benefits kontra Bizottság végzés, fenti 22. pont, EU:T:2014:1024, 162. pont), akármilyen erős is a fumus boni iuris, nem orvosolhatja a sürgősség hiányát (lásd: 2010. november 26‑i Gas Natural Fenosa SDG kontra Bizottság végzés, T‑484/10 R, EU:T:2010:486, 93. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

A sürgősségről

24. Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az ideiglenes intézkedés iránti kérelem sürgősségét az alapján kell értékelni, hogy szükséges‑e ideiglenes intézkedés elrendelése a kérelmezőt fenyegető súlyos és helyrehozhatatlan kár megakadályozása érdekében. A kérelmezőnek kell bizonyítania, hogy nem várhat az ügy érdemben való eldöntéséig, mert különben ilyen kárt szenvedne (lásd: 2012. szeptember 19‑i, Görögország kontra Bizottság végzés, T‑52/12 R, EBHT, EU:T:2012:447, 36. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

25. Mivel a jelen, ideiglenes intézkedés iránti kérelmet a Spanyol Királyság terjesztette elő, emlékeztetni kell ara, hogy a tagállamok felelősek az általános nemzeti érdekek védelméért. Következésképpen azt ideiglenes intézkedés iránti eljárás keretében is biztosíthatják, és kérhetik ideiglenes intézkedés elrendelését többek között arra való hivatkozással, hogy a vitatott intézkedés súlyosan sérti az állami feladataik ellátását és a közrendet (lásd ebben az értelemben: Görögország kontra Bizottság végzés, fenti 24. pont, EU:T:2012:447, 37. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A tagállamok ezenkívül bizonyíthatják a valamely gazdasági ágazatukat ért kárt, többek között amennyiben a vitatott intézkedés kedvezőtlen hatással járhat a foglalkoztatás szintjére és a megélhetési költségekre. Ezzel szemben nem elég azon kárra hivatkozniuk, amely korlátozott számú vállalkozást érintene, ha azok külön‑külön nem képviselnek valamely teljes nemzetgazdasági ágazatot (lásd ebben az értelemben: 2013. augusztus 29‑i, Franciaország kontra Bizottság végzés, T‑366/13 R, EU:T:2013:396, 25. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

26. Meg kell tehát vizsgálni, hogy a Spanyol Királyságnak sikerült‑e bizonyítania, hogy a megtámadott határozat azonnali végrehajtása súlyos és helyrehozhatatlan kárt okozna neki többek között amiatt, hogy súlyosan sértené az állami feladatai ellátását és a spanyol közrendet vagy valamely teljes nemzetgazdasági ágazatot.

27. Ennek keretében a Spanyol Királyság azzal érvel, hogy a feltételezett támogatások teljes visszafizettetése arra kötelezné a spanyol hatóságot, hogy jelentős személyi állományt mozgósítson a legképzettebb köztisztviselőkre támaszkodva, akiknek – ahelyett hogy szokásos feladataikra, különösen az adócsalás elleni küzdelemre, összpontosítanának – több mint 3300 munkaórát kellene „elpazarolniuk” az állami támogatások jogával nyilvánvalóan ellentétes fellépésre. Az ilyen visszafizettetési kötelezettséggel okozott kár különösen súlyos amiatt, hogy a spanyol közigazgatási alkalmazottak száma a 2013 végén hozott megszorító intézkedések nyomán csökkent.

28. A Spanyol Királyság hivatkozik ezenkívül azon érdekére, hogy a gazdasági szereplőknek bizonytalanságoktól mentes jogi és adózási környezetet biztosíthasson. Márpedig a megtámadott határozat a végrehajthatósága miatt valamennyi – adó‑ és igazságszolgáltatási – hatóságot arra kötelez, hogy az abban meghatározottak szerint járjon el akkor is, ha lényegében olyan tényezőn alapul, amelyet az Autogrill España kontra Bizottság ítélet, fenti 6. pont (EU:T:2014:939), valamint a Banco Santander és Santusa kontra Bizottság ítélet, fenti 6. pont (EU:T:2014:938), semmisnek nyilvánított. A megtámadott határozattal okozott jogbizonytalanság az államkincstárnak fizetendő jelentős összegekre vonatkozó ügyekre is hatással van, és az állítólagos támogatás lehetséges kedvezményezettjeiként több száz vállalkozást érint. Ha megkövetelnék bizonyos, a vitatott levonásokhoz kapcsolódó összegek visszafizetését, a spanyol közigazgatásnak azokat, a megtámadott határozat megsemmisítése esetén, néhány év múlva vissza kellene fizetniük, ráadásul a megfelelő kamatokkal együtt. A Spanyol Királyságnak az alkalmazandó kamatok (az érintett kedvezményezettekkel való visszafizettetés során irányadó kamat, az adóhatóság általi utólagos visszatérítés esetén késedelmi kamat) közti különbségben kifejezett ebből eredő kára nyilvánvaló.

29. Végül a Spanyol Királyság további, ahhoz kapcsolódó kárt jelez, hogy Bizottság – az uniós intézmények által elfogadott aktusok által élvezett érvényességi vélelemre alapozva – továbbra is megkövetelheti a megtámadott határozat végrehajtását. Következésképpen a megtámadott határozatban rögzített négy hónapos határidő lejártakor a Bizottság kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet indíthat a Spanyol Királyság ellen, és adott esetben a Bírósághoz fordulhat, sőt bírság megfizetését is követelheti. Ugyanígy a megtámadott határozat végrehajtásának elmaradása részét képezheti a Bizottság „Verseny” főigazgatósága által, az állami támogatásokra vonatkozó jelentésében évente közzétett statisztikának is, ami „az ügy alapját képező valóságról torz képet mutathat”.

30. A Bizottság véleménye szerint ellenben a Spanyol Királyságnak nem sikerült bizonyítania a sürgősséget.

31. E tekintetben először is meg kell állapítani, hogy a Spanyol Királyság nem hivatkozhat sikeresen az olyan kárra, amelyet valamely teljes nemzetgazdasági ágazat szenvedne el. Az ideiglenes intézkedés iránti kérelem ugyanis csupán 94 olyan vállalkozásról tesz említést, amelyet az annak tárgyát képező új adóügyi intézkedés lehetséges kedvezményezettjeként a megtámadott határozat érintene. Márpedig a Spanyol Királyság nem állítja, és a fortiori nem is bizonyítja, hogy e 94 vállalkozás a spanyol gazdaság meghatározott ágazatát képviseli, és hogy érintettségük valamely gazdasági ágban vagy valamely meghatározott spanyol régióban kedvezőtlen hatással járhat a foglalkoztatás szintjére és a megélhetési költségekre. Végeredményben aligha állhat fenn ilyen helyzet, mivel az Autogrill España kontra Bizottság ítéletből, fenti 6. pont (EU:T:2014:939), valamint a Banco Santander és Santusa kontra Bizottság ítéletből, fenti 6 pont (EU:T:2014:938), kitűnik, hogy a spanyol adószabályozás, amelynek az új adóügyi intézkedés a részét képezi, minden spanyol vállalkozás számára hozzáférhető, és így nem a vállalkozások vagy áruk termelésének egy sajátos kategóriájára vonatkozik (lásd a fenti 6. és 18. pontot).

32. Meg kell még vizsgálni, hogy a Spanyol Királyság jogilag kellően bizonyította‑e, hogy a megtámadott határozat azonnali végrehajtása súlyosan sértené az állami feladatai ellátását és a spanyol közrendet.

33. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében csak akkor áll fenn a sürgősség, ha az a súlyos és helyrehozhatatlan kár, amelytől az ideiglenes intézkedésért folyamodó fél tart, oly mértékben közvetlen, hogy bekövetkezte megfelelő valószínűséggel előre látható. Mindesetre e felet terheli azoknak a tényeknek a bizonyítása, amelyek megalapozzák az ilyen kár bekövetkezésének valószínűségét, hiszen a pusztán hipotetikus jellegű kár, amennyiben jövőbeli és bizonytalan események bekövetkezésén alapszik, nem igazolhatja ideiglenes intézkedések elrendelését (lásd ebben az értelemben Görögország kontra Bizottság végzés, fenti 24. pont, EU:T:2012:447, 36. pont, és 2013. március 11‑i Elan kontra Bizottság végzés, T‑27/13 R, EU:T:2013:122, 13. pont).

34. Márpedig a jelen ügyben először is a Bizottság az észrevételei mellékletében benyújtott egy 2015. január 9‑én kelt levelet, amelyet a „Verseny” főigazgatóságának főigazgatója küldött a Spanyol Királyságnak, és amelyben kifejezte a spanyol hatóságokkal való abbéli egyetértését, hogy a megtámadott határozat szorosan kötődik az első és második határozathoz, amelyet nem sokkal korábban semmisített meg a Törvényszék. Az említett levél a következőkkel folytatódik:

„Következésképpen tekintettel e szoros kapcsolatra tájékoztatjuk, hogy addig nem kívánjuk tevőlegesen megkövetelni Spanyolországtól a [megtámadott] határozatban foglalt támogatások visszafizettetését, amíg a Bíróság nem határoz azon [fellebbezésekről], amelyek Törvényszék fent hivatkozott ítéletei elleni benyújtásáról a Bizottság már döntött.”

35. Másodszor a jelen eljárásban benyújtott észrevételeiben a Bizottság úgy értelmezte e 2015. január 9‑i levelet, mint a megtámadott határozatban elrendelt visszafizettetési kötelezettség végrehajtására vonatkozó határidő de facto meghosszabbítását mindaddig, amíg a Bíróság nem határoz a megsemmisítést kimondó két ítélet ellen benyújtott fellebbezésről. A Bizottság szerint „a spanyol hatóságok tehát felfüggeszthetik a visszafizettetést anélkül, hogy abból az uniós jog Spanyol Királyság általi megsértése következne”.

36. Harmadszor 2015. január 19‑én a Bizottság ténylegesen benyújtotta a Bírósághoz az Autogrill España kontra Bizottság ítélet, fenti 6. pont (EU:T:2014:939), valamint a Banco Santander és Santusa kontra Bizottság ítélet, fenti 6. pont (EU:T:2014:938), elleni fellebbezéseket.

37. A fenti három megállapítás alapján meg kell állapítani, hogy az állítólagos állami támogatás visszafizettetésével – vagyis többek között az adóhatóság jelentős személyi állományának felesleges mozgósításával, a megtámadott határozat megsemmisítése esetén és a visszafizetett összegek későbbi visszatérítése esetén alkalmazandó kamatmértékek közötti különbségből eredő pénzügyi veszteséggel, valamint a Bizottság által indítandó kötelezettségszegési eljárás veszélyével, amelyet bírság kiszabása követhet – esetlegesen a Spanyol Királyságnak okozott kár jelenleg nem minősíthető kellően közvetlennek a végrehajtás kért felfüggesztése elrendelésének igazolásához. A Bizottság ugyanis kifejezetten azt állította, hogy felmenti a spanyol hatóságokat a visszafizettetési kötelezettségük alól mindaddig, amíg a Bíróság a fent említett ügyekben hozott ítéletek elleni fellebbezéseket elbírálja, és hogy a visszafizettetés e felfüggesztése nem sérti az uniós jogot. Márpedig az ideiglenes intézkedésről határozó bírónak a sürgősség értékelésekor tudomásul és figyelembe kell vennie a Bizottságnak a Spanyol Királysággal szembeni jóindulatú hozzáállását, ami kizárja a sürgősséget.

38. A Spanyol Királyság által ezzel szemben előadott egyetlen érv sem fogadható el.

39. A Spanyol Királyság elsőként azzal érvel, hogy a Bizottság egyik szervezeti egysége, nem pedig a Bizottság tagjainak kollégiuma által megfogalmazott, 2015. január 9‑i levél nem minősül sem az EUMSZ 288. cikk negyedik bekezdése értelmében vett határozatnak, sem pedig a 659/1999 rendelet alapján elfogadható aktusnak. E levél kötelező erő nélküli egyszerű állásfoglalásnak minősül, amely nem egészíti ki, és nem módosítja a megtámadott határozatot, amelynek felfüggesztését kérik. A Spanyol Királyság szerint ez azt jelenti, hogy a megtámadott határozat továbbra is joghatással bír, és a 659/1999 rendelet 14. cikkének (3) bekezdése értelmében valamennyi hatóságnak végre kell hajtania. Következésképpen, mivel a Törvényszék nem mondta ki a megtámadott határozat tényleges felfüggesztését, valamennyi spanyol közigazgatási és igazságszolgáltatási hatóságnak biztosítania kell az e határozatban megfogalmazott kötelezettségeknek, többek között a nyújtott támogatások visszafizettetésére vonatkozó kötelezettségnek a tiszteletben tartását.

40. E tekintetben meg kell állapítani, hogy azon kérdés értékelése, hogy az ideiglenes intézkedésről határozó bíró számára sürgős‑e az ideiglenes intézkedések elfogadása, azon ténybeli helyzettől függ, amelyben az ezen intézkedésekért folyamodó fél van. Másképpen fogalmazva, a feltételezett sürgősség csak akkor van bizonyítva, ha e fél ténylegesen ki van téve a súlyos és helyrehozhatatlan kár közvetlen és valós veszélyének, míg a pusztán elméleti és hipotetikus veszély e tekintetben nem elegendő. Következésképpen egyedül a jogi kötelezettség fennállása főszabály szerint mindaddig nem hozhat létre sürgősségi helyzetet az ideiglenes intézkedés elrendelését igénylő jogalany számára, amíg egyetlen kötelező végrehajtási intézkedést nem tettek az említett kötelezettség tiszteletben tartatása érdekében.

41. Például az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében az állami támogatás visszafizettetését elrendelő bizottsági határozatra vonatkozó, ideiglenes intézkedés iránti eljárás keretében az e támogatás kedvezményezettjének feladata az ideiglenes intézkedésről határozó uniós bíró előtt bizonyítania, hogy a nemzeti jog alapján a támogatás nemzeti szinten történő azonnali visszafizetésének kifogásolására rendelkezésére álló belső jogorvoslati eszközök többek között pénzügyi helyzete miatt nem teszik számára lehetővé a súlyos és helyrehozhatatlan kár elkerülését. Ennek bizonyítása hiányában, azaz ha az említett kedvezményezett a nemzeti bíróságtól tényleges védelemben részesülhet, az ideiglenes intézkedésről határozó uniós bíró az előtte folyó eljárásban a sürgősség hiányát állapítja meg (lásd ebben az értelemben: Elan kontra Bizottság végzés, fenti 33. pont, EU:T:2013:122, 23. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) annak ellenére, hogy a Bizottság határozata továbbra is joghatást fejt ki, és függetlenül attól, hogy a nemzeti szintű védelem megfelel‑e az uniós jognak. Ezenkívül mindaddig, amíg az állami támogatás visszafizettetésére a Bizottság határozata értelmében köteles nemzeti hatóságok de facto nem rendelik el azok visszatérítését, a kedvezményezett számára azon veszély, hogy azt vissza kell fizetnie, nem eléggé közvetlen e határozat felfüggesztésének igazolásához (lásd ebben az értelemben: Franciaország kontra Bizottság végzés, fenti 25. pont, EU:T:2013:396, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

42. Ebben az összefüggésben az ideiglenes intézkedés iránti eljárás tekintetében többek között el kell vetni a Spanyol Királyság által képviselt azon nézet relevanciáját, miszerint különbséget kell tenni a Bizottság tagjainak kollégiuma által elfogadott megtámadott határozat kötelező jogi ereje és a Bizottság valamely szervezeti egységének olyan egyszerű állásfoglalása között, mint amelyet a „Verseny” főigazgatóság főigazgatójának 2015. január 9‑i levele és a jelen ideiglenes intézkedés iránti eljárás során a Bizottság jogi szolgálatának meghatalmazottjai által benyújtott észrevételek tartalmaztak.

43. Egyrészről ugyanis ismeretes, hogy a Bizottság a tagjainak kollégiuma által elfogadott határozatra vonatkozó bírósági eljárás bármely szakaszában lemondhat e határozat végrehajtásáról (lásd ebben az értelemben: Franciaország kontra Bizottság végzés, fenti 25. pont, EU:T:2013:396, 40. pont), mivel az ilyen lemondást bejelenthetik a Bizottság jogi szolgálatának a Bizottság szóban forgó jogvitában való képviseletére jogosult meghatalmazottjai. Márpedig a Spanyol Királyság nem állította, hogy a Bizottság meghatalmazottjai túllépték a meghatalmazásuk határait akkor, amikor a jelen eljárásban jelezték, hogy a 2015. január 9‑i levél a megtámadott határozatban elrendelt visszafizettetési kötelezettség végrehajtására vonatkozó határidő de facto meghosszabbításának minősül mindaddig, amíg a Bíróság nem határoz a fent említett fellebbezésekről, és hogy a spanyol hatóságok tehát az uniós jog megsértése nélkül felfüggeszthetik a visszafizettetést (lásd a fenti 35. pontot).

44. Másrészt tény, hogy a Bizottság hatáskörrel rendelkező szervezeti egysége, nem pedig hivatalból eljárva a Bizottság tagjainak kollégiuma javasolja adott esetben az ahhoz szükséges intézkedések elfogadását, hogy eljárás induljon abból a célból, hogy a nemzeti hatóságokat valamely határozat végrehajtására kötelezzék, felszólítsák vagy azok mulasztását szankcionálják. Ilyen körülmények között a Spanyol Királyságnak jelenleg nincs félnivalója a Bizottságtól, mivel annak hatáskörrel rendelkező hatósága, vagyis a „Verseny” főigazgatóság olyan biztosítékot adott, hogy a visszafizettetési intézkedések felfüggesztése nem fog az esetlegesen bírság kiszabásához vezető kötelezettségszegési eljárás megindításához vezetni. Az említett szervezeti egység által tett ígéretre tekintettel az sem túl valószínű, hogy ez utóbbi „az ügy alapját képező valóságról torz képet mutatna” az állami támogatásokra vonatkozó jelentésében (lásd a fenti 29. pontot), ha feltételezzük, hogy az ilyen közzététel súlyos és helyrehozhatatlan kárt okozhat a Spanyol Királyságnak.

45. Következésképpen a Spanyol Királyság nem bizonyította, hogy a sürgősségre vonatkozó feltétel amiatt teljesül, hogy az állítólagos támogatás visszafizettetése végzetes következményekkel járna a nemzeti közigazgatás, különösen az adóhatóság működésére.

46. Mindenesetre abban az esetben, ha a Bizottság feladná a spanyol hatóságokkal szembeni jóindulatát, és egyszer csak megkövetelné tőlük a megtámadott határozatban előírt visszafizettetés haladéktalan megvalósítását, a Spanyol Királyság jogosan hivatkozhatna ezen új tényre annak érdekében, hogy az eljárási szabályzat 109. cikke értelmében új ideiglenes intézkedés iránti kérelmet nyújtson be.

47. A Spanyol Királyság mindazonáltal azt állítja, hogy a spanyol bíróságok mindenesetre kötelesek biztosítani a jogalanyok számára, hogy az EUMSZ 108. cikk (3) bekezdése utolsó mondatának megsértéséből valamennyi következményt levonnak, ami az e rendelkezés megsértésével nyújtott támogatások visszafizettetését illeti. E bíróságoknak tehát minden ahhoz szükséges intézkedést el kell fogadniuk, hogy tiszteletben tartassák a megtámadott, a jogellenes és összeegyeztethetetlen támogatások visszafizettetését elrendelő határozatot, mivel azt a Törvényszék nem függesztette fel. Ami a 2015. január 9‑i levelet (lásd a fenti 34. pontot) és a jelen eljárás során tett nyilatkozatokat (lásd a fenti 35. pontot) illeti, azok a Bizottság olyan egyszerű állásfoglalásai, amelyek nem minősíthetők olyannak, mint amelyek kötik a nemzeti bíróságot (lásd ebben az értelemben: 2014. február 13‑i Mediaset‑ítélet, C‑69/13, EBHT, EU:C:2014:71, 28. pont).

48. Ez az érvelés azonban tarthatatlan. Elegendő ugyanis arra emlékeztetni, hogy a Spanyol Királyságnak a jelen ügyben bizonyítania kell, hogy a megtámadott határozat azonnali végrehajtása súlyosan sértené az állami feladatai ellátását és a spanyol közrendet (lásd a fenti 25. pontot). Márpedig nem állítja, és a fortiori nem is bizonyítja, hogy a spanyol bíróságokat már oly mértékben elárasztották – vagy fennáll annak a veszélye, hogy oly mértékben elárasztják – az olyan keresetek, amelyek a megtámadott határozatban elrendelt visszafizettetési kötelezettség tiszteletben tartatására irányulnak, hogy a spanyol bírósági rendszer működése súlyosan sérülne. Nem hivatkozik a spanyol bíróságok előtti visszatérítés iránti keresetek benyújtására sem, amelyek a jellegük és tartalmuk miatt a közrendre nézve mély és felforgató következményekkel járhatnának.

49. Mindenesetre a Spanyol Királyság maga csupán 94 olyan vállalkozásról tesz említést, amelyeket mint a jogellenesen nyújtott támogatás visszatérítését elrendelő végzés kötelezettjeit a megtámadott határozat érinthet (lásd a fenti 31. pontot). Az ilyen számú kereset elbírálása aligha veszélyeztetheti a spanyol bírósági rendszer megfelelő működését. Végeredményben e jogviták keretében a nemzeti bíróságnak – anélkül hogy jogilag kötnék a Bizottság fent hivatkozott állásfoglalásai – a lojális együttműködés elvére figyelemmel mint az értékelés elemeit kell figyelembe vennie azokat, mivel az ezen állásfoglalásokban foglalt tényezők arra irányulnak, hogy megkönnyítsék a nemzeti hatóságok feladatát a visszafizettetést elrendelő határozat végrehajtásának keretében (lásd ebben az értelemben: Mediaset‑ítélet, fenti 47. pont, EU:C:2014:71, 31. pont).

50. A Spanyol Királyság hivatkozik végül azon érdekére, hogy a gazdasági szereplőknek bizonytalanságoktól mentes jogi és adózási környezetet biztosíthasson. Úgy véli, hogy a Bizottság által létrehozott jogbizonytalanságra tekintettel a megtámadott határozat joghatásainak fenntartása nem nyújt egyértelmű útmutatást sem az adóhatóságnak, sem a nemzeti bíróságoknak, sem pedig a vállalkozásoknak, amelyek maguk kötelesek önbevallás útján megállapítani az általuk fizetendő társasági adó éves összegét.

51. E tekintetben meg kell állapítani, hogy a Spanyol Királyság által kifogásolt jogbizonytalanságot nem a megtámadott határozat hozta létre, és azt tehát nem lehet kiküszöbölni e határozat végrehajtásának felfüggesztésével. A Bizottság ugyanis már az új adóügyi intézkedésre vonatkozó hivatalos vizsgálati eljárás 2013‑ban történt megindításával felvetette az említett intézkedés jogszerűségével és a belső piaccal való összeegyeztethetőségével szembeni kétségeit, arra kötelezve a spanyol hatóságokat, hogy függesszenek fel minden, az ezen intézkedés alkalmazásából eredő jogellenes támogatást (lásd a fenti 4. pontot). Márpedig e jogbizonytalanság legalább addig fenn fog állni, amíg a Bíróság nem határoz azon fellebbezésekről, amelyeket a Bizottság az Autogrill España kontra Bizottság ítélettel, fenti 6. pont (EU:T:2014:939), valamint a Banco Santander és Santusa kontra Bizottság ítélettel, fenti 6. pont (EU:T:2014:938) szemben benyújtott (lásd a fenti 36. pontot). Egyébiránt nem tűnik úgy, hogy az említett bizonytalanság áthidalhatatlan akadályt emelne a vállalkozások, a nemzeti bíróságok és az adóhatóság számára. A vállalkozások ugyanis megtehetik, hogy ideiglenesen, az önbevallás keretében, alkalmazzák az új adóügyi intézkedést a Bíróság jövőbeli határozatának kifejezett fenntartásával, míg az adóhatóság és a nemzeti bíróságok ugyanezen fenntartással ideiglenes határozatokat hozhatnak, vagy felfüggesztik az előttük folyó eljárást a Bíróság határozatára várva.

52. A fentiekre tekintettel az ideiglenes intézkedésről határozó bíró csak azt állapíthatja meg, hogy a Spanyol Királyságnak nem sikerült bizonyítania, hogy a megtámadott határozat végrehajtása felfüggesztésének elrendelése hiányában közvetlenül súlyos és helyrehozhatatlan kárt szenvedne. A sürgősségre vonatkozó feltétel tehát nem teljesül.

53. Következésképpen az ideiglenes intézkedés iránti kérelmet sürgősség hiányában el kell utasítani anélkül, hogy mérlegelni kellene a fennálló érdekeket (lásd ebben az értelemben: 1999. december 14‑i DSR‑Senator Lines kontra Bizottság végzés, C‑364/99 P(R), EBHT, EU:C:1999:609, 61. pont).

54. Ilyen körülmények között a 2015. január 8‑án hozott végzést vissza kell vonni (lásd a fenti 9. pontot).

Rendelkező rész

A fenti indokok alapján

A TÖRVÉNYSZÉK ELNÖKE

a következőképpen határozott:

1) A Törvényszék az ideiglenes intézkedés iránti kérelmet elutasítja.

2) A Törvényszék a T‑826/14. sz. ügyben 2015. január 8‑án hozott végzést visszavonja.

3) A Törvényszék a költségekről jelenleg nem határoz.

Luxembourg, 2015. február 27.