ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
115

A nyilatkozatnak a keresetlevélben említett és elemzett kivonatait illetően a felperes mindenekelőtt előadja, hogy semmiféle szakmai és kereskedelmi kapcsolatban nem áll Maher al‑Aszaddal, valamint hogy soha nem támogatott és nem is kapott politikai pozíciót a kormányban. Ezután előadja, hogy „korábbi” vagyona és kereskedelmi érdekeltségei nem a szíriai rezsim által biztosított előnyökből vagy kedvezményekből, hanem (a kiváltképpen a dohányágazatban eszközölt) saját vállalkozói törekvéseiből erednek. Vitatja továbbá a távközlési, a kőolaj‑ és a műanyagiparban folytatott állítólagos tevékenységeinek valóságtartalmát. Egyebekben előadja, hogy soha nem kötött szerződéseket a kormánnyal, és nem is végzett megbízási díjjal járó ügyleteket. Végezetül, állítása szerint most már nem vezető üzletember, mivel kereskedelmi érdekeltségei a háború kezdete óta megsemmisültek. Nyilatkozatának alátámasztására olyan fényképek másolatait terjeszti elő, amelyek dohánygyárának megsemmisülését hivatottak bizonyítani.
54

Márpedig hangsúlyozni kell, hogy az eljárási szabályzat 166. cikke (1) bekezdésének a szövege eltérő az említett szabályzat nyelvi változataiban. E rendelkezés francia nyelvi változatától eltérően, melyet a Parlament a Törvényszék kérésére nyújtott be, és amelyet a fenti 53. pont, valamint a hivatal határozatának 38. pontja idéz, valamint többek között a német, olasz, spanyol, holland és görög nyelvi változatoktól eltérően az angol nyelvi változat nem említi a Parlament „munkájának” vagy „tevékenységének” a megzavarását, hanem a „disruption of Parliament” kifejezést alkalmazza. A Parlament álláspontja szerint e véleménynyilvánítás nem csupán a parlamenti munkának a Parlament épületében végzett munkáját jelenti, hanem az üléstől szélesebb körű helyzetet jelöl, ideértve a Parlamentnek mint intézménynek a jóhírnevére vagy a méltóságára gyakorolt hatást is.
54

Végül a felperesnek az EUIPO egyik fellebbezési tanácsa által hozott korábbi határozatra való hivatkozását illetően, amennyiben e kifogás nem a fenti 35. pontban elutasított első jogalaphoz, hanem az EUIPO korábbi határozati gyakorlatára történő hivatkozáshoz kapcsolódik, az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az EUIPO fellebbezési tanácsainak egy megjelölés európai uniós védjegyként történő lajstromozására vonatkozó, a 207/2009 rendelet alapján meghozandó határozata nem mérlegelési jogkörben, hanem kötött hatáskörben hozott határozat. Így az említett határozatok jogszerűségét kizárólag e rendelet alapján kell vizsgálni, és nem a korábbi határozathozatali gyakorlat alapján. A Bíróság az egyenlő bánásmód és a megfelelő ügyintézés elvére tekintettel kimondta, hogy az EUIPO az európai uniós védjegybejelentés vizsgálata keretében köteles figyelembe venni a hasonló kérelmekre vonatkozóan már meghozott határozatokat, és különösen figyelmesen kell megvizsgálnia azt a kérdést, hogy ugyanúgy kell‑e határoznia. Azt is hozzátette azonban, hogy az egyenlő bánásmód elvét és a megfelelő ügyintézés elvét össze kell egyeztetni a jogszerűség tiszteletben tartásával. Következésképpen a valamely megjelölés védjegyként való lajstromozását kérő személy előnyök szerzése végett nem hivatkozhat a más javára esetlegesen elkövetett jogsértésre azonos határozat meghozatala érdekében. Végeredményben a jogbiztonságon, közelebbről a megfelelő ügyintézésen alapuló indokok miatt a védjegybejelentések vizsgálatának szigorúnak és teljes körűnek kell lennie a védjegyek indokolatlan lajstromozásának megakadályozása érdekében. Ezt a vizsgálatot minden egyes konkrét esetben el kell végezni. Ugyanis valamely megjelölés védjegyként való lajstromozása az adott eset ténybeli körülményei keretében alkalmazandó olyan sajátos szempontoktól függ, amelyek annak ellenőrzésére szolgálnak, hogy a szóban forgó megjelölésre nem vonatkozik‑e valamely kizáró ok (2017. február 16‑iAntrax It kontra EUIPO – Vasco Group [fűtőberendezésekhez szolgáló termoszifonok] ítélet, T‑828/14 és T‑829/14, EU:T:2017:87, 93. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
23

Másfelől a Bizottság hangsúlyozta, hogy még ha teljesültnek tekintené is a ZRH–STO és a ZRH–WAW vonalakra vonatkozó kötelezettségvállalások felfüggesztésének kérését lehetővé tévő feltételeket, a mentesség iránti kérelem értékelése során akkor is figyelembe kellene vennie a Swiss által a Lufthansa partnereivel, 2006‑ban a SAS‑szel és 2007‑ben a LOT‑tal kötött közös üzemeltetési megállapodásokat (a megtámadott határozat (95) és (96) preambulumbekezdése). E közös üzemeltetési megállapodásoknak a két vonalon való versenyre gyakorolt esetleges hatásai miatt a Bizottság úgy vélte, hogy helyénvaló értékelni az összefonódást, és megállapította, hogy e megállapodások léte rámutatott arra, hogy a Lufthansa és a SAS, valamint a LOT közötti együttműködés mértéke nem csökkent (a megtámadott határozat (99) és (100) preambulumbekezdése). A Bizottság tehát arra a következtetésre jutott, hogy nincs elegendő indoka a kért mentesség megadásának. A Bizottság egyrészt pontosította, hogy mivel egyetlen versenytárs légitársaság sem lépett a piacra, és semmilyen más rendkívüli körülmény sem következett be, továbbá a piaci körülmények radikális megváltozására sem került sor, a 15.1. felülvizsgálati záradékban előírt, a kötelezettségvállalások felfüggesztésére vonatkozó feltételek nem teljesültek (a megtámadott határozat (108) preambulumbekezdése). A Bizottság másrészt pontosította, hogy a felek nem bizonyították, hogy teljesültek volna a 15.2. felülvizsgálati záradékban előírt, a kötelezettségvállalások felülvizsgálatához, felfüggesztéséhez vagy módosításához szükséges feltételek (a megtámadott határozat (109) preambulumbekezdése).
119

Ami azt az érvet illeti, amely szerint a felperes ugyanazon magatartása nemzeti szinten már közigazgatási vizsgálat, illetve két bírósági eljárás tárgyát is képezi, elegendő emlékeztetni arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint az 1/2003 rendelet rendelkezéseiből nem lehet arra következtetni, hogy amennyiben valamely nemzeti versenyhatóság bizonyos tények tekintetében vizsgálódni kezdett, az rögtön meggátolja a Bizottságot az ügyben való eljárásban vagy az előzetes formában való információszerzésben. Éppen ellenkezőleg, e két hatóság párhuzamosan tevékenykedhet, legalábbis az olyan előzetes szakaszban, mint a vizsgálat, és a Bizottság megtartja a határozat elfogadására irányuló eljárás kezdeményezésére irányuló lehetőséget akkor is, ha valamely nemzeti hatóság már eljár az ügyben. Sőt, a Bizottság is jogosult helyszíni vizsgálat folytatására, mivel a helyszíni vizsgálatot elrendelő határozat az ügy érdemi elbírálásának csak előkészítő aktusát képezi, amely nem jelenti az eljárásnak az 1/2003 rendelet 11. cikke (6) bekezdése szerinti hivatalos megindítását (lásd ebben az értelemben: 2007. március 8‑iFrance Télécom kontra Bizottság ítélet, T‑340/04, EU:T:2007:81, 129. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ez az elv arra az esetre vonatkozik, amikor a nemzeti versenyhatóság az EUMSZ 101. cikket vagy az EUMSZ 102. cikket alkalmazza. Még inkább alkalmazandó abban az esetben, amikor a nemzeti versenyhatóság által folytatott vizsgálat kizárólag a nemzeti jogon alapul. Márpedig a jelen ügyben éppen ez a helyzet.
135

E tekintetben a felperesek először is hangsúlyozzák, hogy a panaszt elutasító 2016. március 4‑i határozatban említett ítéletek a jelen ügyben nem relevánsak. Ezen ítéletek ugyanis a felperesekétől eltérő helyzetekre, vagyis olyan, jogosulatlan kifizetésekben részesülő tisztviselő helyzetére vonatkoznak, aki téves nyilatkozatokat tett az érintett adminisztrációnál, vagy olyan tisztviselő helyzetére, aki jogosulatlan összeg érkezését észlelve nem jelzi a hibát, és nem is fejezi ki kétségeit az adminisztrációnak a szóban forgó hiba fennállását illetően annak érdekében, hogy az elvégezhesse a szükséges ellenőrzéseket. A panaszt elutasító 2016. március 4‑i határozatban említett ítéletekben érintett helyzetektől eltérően a jelen ügyben többször is az adminisztrációhoz fordultak a tisztviselőtől elvárt gondossági kötelezettséget tiszteletben tartva. E lépések többek között annak állítására irányultak, hogy az özvegyi és árvasági nyugdíj túl alacsony összegben volt meghatározva. A felperesek szerint épp e lépések miatt fogadta el az adminisztráció a 2. sz. értesítést, és emelte meg a nyugdíjjogosultságokat.
3

2013. május 14‑i levelében az Európai Bizottság jelezte a francia hatóságoknak, hogy a szervezeti egységei által végzett több könyvvizsgálat is visszatérő problémákat tárt fel a közös agrárpolitika (KAP) keretében nyújtott területalapú támogatásokat illetően. E problémák különösen az integrált igazgatási és ellenőrzési rendszert (a továbbiakban: IIER), a mezőgazdasági parcella azonosító rendszert (a továbbiakban: MPAR) – amelyet „földrajzi parcella‑nyilvántartásnak” (a továbbiakban: FPNY) is neveznek – az adminisztratív keresztellenőrzéseket és a helyszíni ellenőrzéseket érintették. Következésképpen a Bizottság kérte a francia hatóságoktól, hogy nyújtsanak be egy, „a megállapított gyenge pontok orvoslásához szükséges intézkedéseket bemutató cselekvési tervet”.
85

A Svéd Királyság állításával szemben az alkalmazott módszer szerinti eredmények közötti ezen eltérés lényegesnek tűnik, és nem állítható, hogy a két ellenőrzési módszer egyenértékű eredményre vezet. Egyébiránt a 2%‑os „lényegességi küszöbértéknek” is nevezett határt illetően, amely elfogadható a Számvevőszék előírásai szerint, az nem bír jelentőséggel a jelen esetben. A Számvevőszék által az egységes ellenőrzési modellről (single audit) (és egy közösségi belső ellenőrzési keretrendszerre irányuló javaslatról) szóló, 2004. március 18‑i 2/2004. sz. véleményében (HL 2004. C 107., 1. o.) bevezetett „lényegességi küszöbérték” fogalma, valamint a 2%‑os lényegességi küszöbérték, amelyet többek között említ a Számvevőszék 2014‑es költségvetés végrehajtására vonatkozó éves jelentése (HL 2015. C 373., 1. o.), amelyhez mellékelték az intézmények válaszait, az „Ellenőrzési módszer és módszertan” című 1.1. mellékletének 17. pontja olyan küszöböt érint, amelyeket elérve a Számvevőszék ellenőrző munkáit tervezik, azonban nem bizonyított, hogy az jelentőséggel bír a jelen esetben, amint azt a Bizottság helyesen hangsúlyozza, mivel az 1306/2013 rendelet 52. cikke szerinti számlaelszámolási eljárásról van szó.
25

2012. szeptember 3‑án C. Galante a személyzeti szabályzat 25. cikke alapján kérte a főigazgatót, hogy vizsgálja meg annak lehetőségét, hogy Európai Unió Bírósága visszautalja az általa korábban megszerzett jogosultságok formájában a CNAP által átutalt tőkeösszeget. Ez a fellebbező ugyanakkor a CNAP‑hoz közvetlenül is fordult ebben a témában. 2012. szeptember 27‑i memorandumában a főigazgató közölte C. Galantéval, hogy nem bírálhatja el kedvezően kérelmét (a megtámadott ítélet 38. és 39. pontja).
3

E végleges intézkedések bevezetéséhez vezető vizsgálat során az Európai Bizottság mintavételt alkalmazott [az Európai Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről szóló, 1995. december 1‑i 2016/1036/EU tanácsi rendelettel (HL 2016. L 176., 21. o.) felváltott,] az utoljára 2014. január 15‑i 37/2014/EU európai parlamenti és tanácsi rendelettel (HL 2014. L 18., 1. o.) módosított, az Európai Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről szóló, 2009. november 30‑i 1225/2009/EK tanácsi rendelet (HL 2009. L 343., 51. o.; helyesbítés: HL 2010. L 7., 22. o.; HL 2016. L 44., 20. o.) (a továbbiakban: alaprendelet) 17. cikke alapján. A mintavételbe bevont, az alaprendelet 9. cikkének (5) bekezdése (jelenleg a 2016/1036 rendelet 9. cikkének (5) bekezdése) alapján egyedi elbánásban részesülő exportáló gyártókra egyéni dömpingellenes vámtételeket vetettek ki. A vizsgálatban együttműködő exportáló gyártókra, amelyeket nem vontak be a mintavételbe, valamint egy olyan exportáló gyártóra, amelyeket a mintavételbe bevontak ugyan, de nem részesült egyedi elbánásban az alaprendelet 9. cikkének (6) bekezdése (jelenleg a 2016/1036 rendelet 9. cikkének (6) bekezdése) alapján számított, a mintába felvett exportáló gyártók dömpingkülönbözeteinek súlyozott átlagának, azaz 30,6%‑nak megfelelő dömpingellenes vámtételt vetettek ki. Az alaprendelet 17. cikkének (3) bekezdése (jelenleg a 2016/1036 rendelet 17. cikkének (3) bekezdése) szerinti egyedi vizsgálat iránti kérelmet nyújtott be nyolc együttműködő exportáló gyártó. A Bizottság ezen exportáló gyártók közül egy exportáló gyártó esetében rendelt el egyedi vizsgálatot, mivel nem volt indokolatlanul megterhelő a vizsgálat lefolytatása. Az egyéni vizsgálatot igénylő nyolc gyártó közül ezen exportáló gyártó volt messzemenően a legfontosabb. Mindazonáltal a végső megállapítások nyilvánosságra hozatalát követően bebizonyosodott, hogy ezen exportáló gyártó nem nyújtott be egyes szükséges információkat, így az ezen exportáló gyártóra vonatkozó megállapítások az alaprendelet 18. cikke alapján (jelenleg a 2016/1036 rendelet 18. cikke) a rendelkezésre álló adatokon alapultak. Az említett exportáló gyártó, valamint a vizsgálat során együtt nem működő exportáló gyártókra olyan – azaz 69,7%‑os – dömpingellenes vámtételeket vetettek ki, amelyeket egy reprezentatív terméket előállító együttműködő exportőr gyártó esetében megállapított legmagasabb dömpingkülönbözet alapján határoztak meg.
64

Amint arra a Törvényszék a fenti 8–10. pontban emlékeztetett, a megtámadott határozatban az 575/2013 rendelet 429. cikkének (14) bekezdése alapján elutasította, hogy helyt adjon a kért eltérésnek. Hangsúlyozta, hogy a felperes által a CDC‑nek átadott összegek továbbra is releváns kitettségek tőkeáttételi mutatójának számítása szempontjából, mivel a szabályozott megtakarítás olyan tökéletlen átadási mechanizmuson alapult, amelynek eredményeként a felperes viselte a tőkeáttételi mutatóhoz kapcsolódó kockázatot. E következtetés levonásához az EKB három indokra támaszkodott, ezek közül az első az összegyűjtött megtakarítás számviteli kezelésén alapult, amely azt bizonyítja, hogy továbbra is a felperes felelős az összegyűjtött megtakarítás által alkotott kitettségért, a CDC részére átadott összegeket is beleértve, a második [bizalmas], a harmadik indok pedig a felperes pozícióinak és a CDC pozícióinak kiigazítását célzó módosítása közötti időbeli eltérés fennállása.
69

Amint arra a Törvényszék a fenti 9–11. pontban emlékeztetett, a megtámadott határozatban az 575/2013 rendelet 429. cikkének (14) bekezdése alapján elutasította, hogy helyt adjon a kért eltérésnek. Hangsúlyozta, hogy a felperes által a CDC‑nek átadott összegek továbbra is releváns kitettségek tőkeáttételi mutatójának számítása szempontjából, mivel a szabályozott megtakarítás olyan tökéletlen átadási mechanizmuson alapult, amelynek eredményeként a felperes viselte a tőkeáttételi mutatóhoz kapcsolódó kockázatot. E következtetés levonásához az EKB három indokra támaszkodott, ezek közül az első az összegyűjtött megtakarítás számviteli kezelésén alapult, amely azt bizonyítja, hogy továbbra is a felperes felelős az összegyűjtött megtakarítás által alkotott kitettségért, a CDC részére átadott összegeket is beleértve, a második alapja a felperesnek az ügyfelek betéteinek attól független visszatérítésére irányuló szerződéses kötelezettsége, hogy visszautalják‑e nekik a CDC‑nek átadott tőkét, a harmadik indok pedig a felperes pozícióinak és a CDC pozícióinak kiigazítását célzó módosítása közötti időbeli eltérés fennállása.
75

A 2015/61 felhatalmazáson alapuló rendelet „Kiáramlások egymástól kölcsönösen függő beáramlásokkal” című 26. cikke szerint „[a]z illetékes hatóság előzetes jóváhagyását követően, a hitelintézet a valamennyi alábbi feltételnek megfelelő, kölcsönös függőséget mutató beáramlás figyelembevétele nélkül is kiszámíthatja a likviditáskiáramlást: a) a kölcsönös függőséget mutató beáramlás közvetlenül kapcsolódik a kiáramláshoz, és azt nem veszik figyelembe a likviditásbeáramlás 3. fejezetben szereplő számításakor; b) a kölcsönös függőséget mutató beáramlást jogszabályi, szabályozói vagy szerződéses kötelezettség írja elő; c) a kölcsönös függőséget mutató beáramlás megfelel az alábbi feltételek valamelyikének: i. kötelezően a kiáramlás előtt következik be; ii. 10 napon belül megérkezik, és valamely tagállam központi kormányzata garantálja”.
33

Ami a megtámadott határozattal szemben megfogalmazott kifogást illeti, a Ciprusi Köztársaság mindenekelőtt azt rója fel a fellebbezési tanácsnak, hogy az a jelen ügyre a Törvényszék által a 2015. október 7‑iXAΛΛOYMI és HALLOUMI ítéletben (T‑292/14 és T‑293/14, EU:T:2015:752) követett érvelést alkalmazta, miközben a szóban forgó védjegyek érintett vásárlóközönsége és jellege szerinte eltérő volt. E határozat ugyanis két európai uniós szóvédjegy – konkrétan a XAΛΛOYMI és a HALLOUMI védjegy – lajstromozásával volt kapcsolatos, amelyeket a Ciprusi Köztársaság jelentett be védjegyként, és amelyeket a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja [jelenleg a 2017/1001 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) és c) pontja] szerinti feltétlen kizáró ok alapján utasítottak el, amiatt hogy azok leíró jellegűek voltak.
75

A 2015/61 felhatalmazáson alapuló rendelet „Kiáramlások egymástól kölcsönösen függő beáramlásokkal” című 26. cikke szerint „[a]z illetékes hatóság előzetes jóváhagyását követően, a hitelintézet a valamennyi alábbi feltételnek megfelelő, kölcsönös függőséget mutató beáramlás figyelembevétele nélkül is kiszámíthatja a likviditáskiáramlást: a) a kölcsönös függőséget mutató beáramlás közvetlenül kapcsolódik a kiáramláshoz, és azt nem veszik figyelembe a likviditásbeáramlás 3. fejezetben szereplő számításakor; b) a kölcsönös függőséget mutató beáramlást jogszabályi, szabályozói vagy szerződéses kötelezettség írja elő; c) a kölcsönös függőséget mutató beáramlás megfelel az alábbi feltételek valamelyikének: i. kötelezően a kiáramlás előtt következik be; ii. 10 napon belül megérkezik és valamely tagállam központi kormányzata garantálja”.
67

Amint arra a Törvényszék a fenti 10–12. pontban emlékeztetett, a megtámadott határozatban az 575/2013 rendelet 429. cikkének (14) bekezdése alapján elutasította, hogy helyt adjon a kért eltérésnek. Hangsúlyozta, hogy a felperes által a CDC‑nek átadott összegek továbbra is releváns kitettségek tőkeáttételi mutatójának számítása szempontjából, mivel a szabályozott megtakarítás olyan tökéletlen átadási mechanizmuson alapult, amelynek eredményeként a felperes viselte a tőkeáttételi mutatóhoz kapcsolódó kockázatot. E következtetés levonásához az EKB három indokra támaszkodott, ezek közül az első az összegyűjtött megtakarítás számviteli kezelésén alapult, amely azt bizonyítja, hogy továbbra is a felperes felelős az összegyűjtött megtakarítás által alkotott kitettségért, a CDC részére átadott összegeket is beleértve, a második alapja a felperesnek az ügyfelek betéteinek attól független visszatérítésére irányuló szerződéses kötelezettsége, hogy visszautalják‑e nekik a CDC‑nek átadott tőkét, a harmadik indok pedig a felperes pozícióinak és a CDC pozícióinak kiigazítását célzó módosítása közötti időbeli eltérés fennállása.
1

2012. november 27‑én a Doosan Infracore Co. Ltd, amely helyett a beavatkozó fél, a Doosan Machine Tools Co. Ltd. perbe lépett, a közösségi védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK módosított tanácsi rendelet (HL 2009. L 78., 1. o.; helyesbítés: HL 2017. L 142., 104. o.) (helyébe lépett az európai uniós védjegyről szóló, 2017. június 14‑i (EU) 2017/1001 európai parlamenti és tanácsi rendelet [HL 2017. L 154., 1. o.]) alapján európai uniós védjegy lajstromozása iránti kérelmet nyújtott be az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatalához (EUIPO).
59

Mindenesetre kétségtelen, hogy a személyzeti szabályzat 7. cikkének (2) bekezdése szerint az ideiglenes kinevezés időtartama nem haladja meg az egy évet, kivéve, ha a kinevezés olyan tisztviselő helyettesítésére irányul, akit szolgálati érdekből egy másik beosztásba rendeltek ki, katonai szolgálatra hívtak be, illetve aki elhúzódó betegszabadságon van. Az is igaz, hogy a felperes a mediátori álláshelyet 2013. március 1. és 2016. október 1. között töltötte be ideiglenes jelleggel anélkül, hogy az ideiglenesség indokai olyan jellegűek lettek volna, hogy igazolták volna az egy éven túli meghosszabbítását.
35

Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy a szabályzat 3.4.3 pontja kifejezetten kimondja, hogy amennyiben a felülvizsgálati kérelem elbírálása kedvező, az érintett visszakerül a versenyvizsga ugyanazon szakaszába, mint amelyikből kizárták, függetlenül attól, hogy mennyit haladt előre a versenyvizsga menete. Az a körülmény, hogy a nyílt versenyvizsga eljárása időközben lezárult, nem cáfolja ezt a megállapítást, mivel a felperesnek továbbra is fennáll a szóban forgó kiválasztási eljárás jogszerűségével kapcsolatos határozathoz fűződő érdeke, hogy a feltételezett jogellenesség a jövőben ne ismétlődhessék meg a jelen ügyhöz hasonló eljárásban (lásd ebben az értelemben: 2007. június 7‑iWunenburger kontra Bizottság ítélet, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, 50. pont). Nem zárható ki ugyanis, hogy az EPSO egy későbbi analóg kiválasztási eljárás során is hasonló szerepet tölthet be. E körülmények között a Bizottság nem hivatkozhat a kereset elfogadhatatlanságára azon az alapon, hogy a nyílt versenyvizsga eljárása időközben lezárult.
102

Egyébiránt a 2. számú értékelő által a [bizalmas] tárgyú projektre vonatkozóan O.‑nak címzett, és másolatban az 1. számú értékelőnek megküldött, 2015. március 20‑i elektronikus levél (az A.12. melléklet VVII. irata) a 2. számú értékelő kisebb mértékben ironikus hangvételű megjegyzéseiről árulkodik, így: „sajnálatos módon a [3. számú értékelő] többet tud a [felperesről], mint mi, mert ő dolgozott az ügyön nemcsak akkor, amikor a [bizalmas] főigazgatóságon volt, hanem akkor is, amikor a [bizalmas] főigazgatóságon volt” ([appraiser 3] unfortunately knows more about [the applicant] than we do because she has been involved in the case not only when she was in DG‑[confidential] but also in DG‑[confidential]); „de facto, a [3. számú értékelő] nem igazán akarja, hogy a [felperes] a csoportjában legyen (micsoda meglepetés)” [de facto, [appraiser 3] does not really want to have [the applicant] in her team (surprise, surprise)].