T‑192/08. sz. ügy

Transnational Company „Kazchrome” AO és

ENRC Marketing AG

kontra

az Európai Unió Tanácsa

„Dömping – A Macedónia Volt Jugoszláv Köztársaságból, Kínából, Egyiptomból, Kazahsztánból és Oroszországból származó ferroszilícium behozatala – Okozati összefüggés – Közösségi érdek – Az együttműködés hiánya – A rendelkezésre álló adatok – Piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozás jogállása – Védelemhez való jog – Indokolási kötelezettség”

A Törvényszék ítélete (második tanács), 2011. október 25.

Az ítélet összefoglalása

1. Közös kereskedelempolitika – A dömpingmagatartásokkal szembeni védekezés – Kár – Az okozati összefüggés megállapítása – Szempontok

(384/96 tanácsi rendelet, 3. cikk, (6) és (7) bekezdés, valamint 1225/2009 tanácsi rendelet, 3. cikk (6) és (7) bekezdés)

2. Nemzetközi megállapodások – A Kereskedelmi Világszervezetet létrehozó egyezmény – Az 1994. évi GATT – Közvetlen hatály – Hiány – A WTO‑megállapodásokra valamely közösségi jogi aktus jogszerűségének vitatása végett való hivatkozás kizártsága – Kivételek – Annak végrehajtására irányuló vagy arra kifejezetten és pontosan utaló közösségi jogi aktus

(EK 230. cikk; az 1994. évi Általános Vám‑ és Kereskedelmi Egyezmény)

3. Közös kereskedelempolitika – A dömpingmagatartásokkal szembeni védekezés – Kár – Az intézmények mérlegelési jogköre – Bírósági felülvizsgálat – Korlátok

(384/96 tanácsi rendelet, 3. cikk, valamint 1225/2009 tanácsi rendelet, 3. cikk)

4. Közös kereskedelempolitika – A dömpingmagatartásokkal szembeni védekezés – Kár – Az okozati összefüggés megállapítása – Az intézmények kötelezettségei

(384/96 tanácsi rendelet, 3. cikk, (7) bekezdés, valamint 1225/2009 tanácsi rendelet, 3. cikk, (7) bekezdés)

5. Uniós jog – Elvek – Védelemhez való jog – A közigazgatási eljárásokban való tiszteletben tartás – Antidömping

6. Közös kereskedelempolitika – A dömpingmagatartásokkal szembeni védekezés – Kár – Az okozati összefüggés megállapítása – Az intézmények kötelezettségei

(384/96 tanácsi rendelet, 3. cikk (7) bekezdés, 172/2008 tanácsi rendelet, valamint 1225/2009 tanácsi rendelet, 3. cikk, (7) bekezdés)

7. Eljárás – Keresetlevél – Alaki követelmények – A jogvita tárgyának megjelölése – A felhozott jogalapok rövid ismertetése – Más, akár a keresetlevélhez mellékelt iratokra való általános hivatkozás – Elfogadhatatlanság

(A Bíróság alapokmánya, 21. cikk, első bekezdés és 53. cikk, első bekezdés; a Törvényszék eljárási szabályzata, 44. cikk, 1. §, c) pont)

8. Közös kereskedelempolitika – A dömpingmagatartásokkal szembeni védekezés – A közösségi érdek mérlegelése – A vizsgálati időszakot követő időszakra vonatkozó információk figyelembevétele – Megengedhetőség

(384/96 tanácsi rendelet, 6. cikk és 21. cikk, (1) bekezdés, valamint 1225/2009 tanácsi rendelet, 6. cikk, (1) bekezdés és 21. cikk, (1) bekezdés)

9. Közös kereskedelempolitika – A dömpingmagatartásokkal szembeni védekezés – A közösségi érdek mérlegelése – Az intézmények mérlegelési jogköre – Figyelembe veendő elemek

(384/96 tanácsi rendelet, 21. cikk, (1) bekezdés, valamint 1225/2009 tanácsi rendelet, 21. cikk, (1) bekezdés)

10. Intézmények jogi aktusai – Indokolás – Kötelezettség – Terjedelem – Dömpingellenes vámokat megállapító rendelet

(EK 253. cikk)

11. Közös kereskedelempolitika – A dömpingmagatartásokkal szembeni védekezés – A vizsgálat lefolytatása – A rendelkezésre álló adatok – A felhasználás lehetősége az ellenőrző látogatás törlése esetén

(384/96 tanácsi rendelet, 18. cikk, (1) és (3) bekezdés, valamint 1225/2009 tanácsi rendelet, 18. cikk, (1) és (3) bekezdés)

12. Közös kereskedelempolitika – A dömpingmagatartásokkal szembeni védekezés – A Bizottság azon kötelezettségének terjedelme, hogy megvizsgálja az érdekeltek által szolgáltatott információ helytállóságát – A piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozás jogállásának odaítélése keretében szolgáltatott információk – Bennfoglaltság

(384/96 tanácsi rendelet, 2. cikk, (7) bekezdés, b) pont, 6. cikk, (8) bekezdés és 16. cikk, (1) bekezdés, valamint 1225/2009 tanácsi rendelet, 2. cikk, (7) bekezdés, b) pont, 6. cikk, (8) bekezdés és 16. cikk, (1) bekezdés)

13. Közös kereskedelempolitika – A dömpingmagatartásokkal szembeni védekezés – A közösségi érdek mérlegelése – A védelemhez való jog megsértése – A végleges vám kivetéséről szóló rendelet jogszerűségére gyakorolt hatás hiánya – Feltételek

(384/96 tanácsi rendelet, 3. cikk, (7) bekezdés, valamint 1225/2009 tanácsi rendelet, 3. cikk, (7) bekezdés)

1. A 384/96 dömpingellenes alaprendelet 3. cikkének (6) bekezdéséből (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 3. cikkének (6) bekezdése lépett) kitűnik, hogy az intézményeknek kell bizonyítani, hogy a dömpingelt behozatal, mennyiségére és árszintjére tekintettel, anyagi kárt okoz a közösségi gazdasági ágazatnak (betudhatósági elemzés). Továbbá ugyanezen alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdéséből (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 3. cikkének (7) bekezdése lépett) kiderül, hogy az intézményeknek egyrészt az összes olyan egyéb ismert tényezőt meg kell vizsgálniuk, amelyek a dömpingelt behozatallal egyidejűleg kárt okoznak a közösségi gazdasági ágazatnak, másrészt pedig biztosítaniuk kell, hogy az egyéb tényezők által okozott kárt ne a dömpingelt behozatalnak tudják be (be nem tudhatósági elemzés).

E rendelkezések célja annak biztosítása, hogy az intézmények a dömpingelt behozatal káros hatásait elválasszák és megkülönböztessék az egyéb tényezők káros hatásaitól.

E cél eléréséhez e tényezőket bizonyos körülmények között együtt kell értékelni. Különösen igaz ez akkor, ha az önálló értékelés elvégzése után az intézmények arra következtetnek, hogy az egyéb tényezők mindegyikének volt kedvezőtlen hatása a közösségi gazdasági ágazat helyzetére, anélkül hogy e hatást jelentősnek lehetne tekinteni.

Az okozati összefüggés fennállására vonatkozó elemzést nem szükségszerűen úgy kell lefolytatni a közösségi gazdasági ágazat egészének szintjén, hogy a dömpingelt behozatalon kívüli más tényező által valamely egyedi közösségi termelőnek okozott kárt ne lehetne figyelembe venni. Az intézmények ugyanis egyrészt kötelesek minden más ismert tényezőt megvizsgálni, amelyek a dömpingelt behozatallal azonos időpontban kárt okoztak a közösségi gazdasági ágazatnak, másrészt pedig kötelesek biztosítani, hogy az ezen más tényezők által okozott kárt ne tulajdonítsák e behozatalnak. Az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdése nem mondja ki, hogy e vizsgálat során csak azt a kárt lehetne figyelembe venni, amelyet e más tényezők a közösségi gazdasági ágazat egészének okoztak. Következésképpen lehetséges, hogy bizonyos körülmények között figyelembe kell venni a dömpingelt behozatalon kívüli tényező által valamely közösségi termelőnek egyénileg okozott kárt, amennyiben e kár hozzájárult az egészében vett közösségi gazdasági ágazatban tapasztalt kárhoz. E lehetőség ugyanakkor nem jelenti azt, hogy az intézmények rendszeresen kötelesek lennének minden egyes közösségi termelő egyéni helyzetének elemzésére.

(vö. 30., 31., 37., 41–45., 88., 180., 194., 195., 209. pont)

2. A Kereskedelmi Világszervezetet (WTO) megállapodásai a jellegükre és szerkezetükre figyelemmel főszabály szerint nem szerepelnek azon jogi normák között, amelyek tekintetében az uniós bíróság az uniós intézmények jogi aktusainak jogszerűségét az EK 230. cikk első bekezdése értelmében vizsgálhatná. Ha azonban a Közösség a WTO keretében vállalt valamely különös kötelezettséget szándékozik végrehajtani, vagy ha az uniós jogi aktus kifejezetten utal a WTO megállapodásainak egyedi rendelkezéseire, az uniós bíróság feladata a szóban forgó uniós jogi aktus jogszerűségének a WTO szabályaira figyelemmel történő vizsgálata. Ez a helyzet a 384/96 dömpingellenes alaprendelet esetében, amelynek célja az 1994. évi dömpingellenes megállapodásban rögzített szabályok lehető legteljesebb átültetése az uniós jogba. Ráadásul, jóllehet a dömpingellenes megállapodásnak a WTO Vitarendezési Testülete által adott értelmezése nem köti a Törvényszéket valamely végrehajtási rendelet érvényességének mérlegelésében, semmi nem gátolja a Törvényszéket abban, hogy az alaprendelet valamely rendelkezésének értelmezésekor arra hivatkozzék.

(vö. 32., 33., 36. pont)

3. Az a kérdés, hogy érte‑e kár a közösségi gazdasági ágazatot, és hogy e kár dömpingelt behozatalnak tudható‑e be, valamint az a kérdés, hogy más ismert tényezők hozzájárultak‑e a közösségi gazdasági ágazatot ért kárhoz, összetett gazdasági problémák értékelését feltételezi, amellyel kapcsolatban az intézmények széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek. Ebből következik, hogy az uniós bíróságnak arra kell korlátoznia az intézmények által végzett mérlegelés tekintetében gyakorolt felülvizsgálatát, hogy betartották‑e az eljárási szabályokat, a vitatott döntést megalapozó tények megfelelnek‑e a valóságnak, valamint nem történt‑e nyilvánvaló mérlegelési hiba e tények értékelésében, illetve nem történt‑e hatáskörrel való visszaélés.

(vö. 51., 90., 164. pont)

4. Nem állítható, hogy a dömpingelt behozatal és a közösségi gazdasági ágazatot ért kár közötti okozati összefüggésnek a tényleges helyett az elméleti névleges kapacitáskihasználásra alapított elemzése szükségképpen megsérti a be nem tudhatóság elvét. Ugyanis, jóllehet a termelőeszközök másik piacra tervezett termelést célzó átállítása a termelési kapacitás mutatóinak kiiagíztását vonja maga után, az említett mutatóknak nem kell a termelőeszközök összes ideiglenes leállását tükrözniük. Ilyen körülmények között viszont az intézményeknek eleget kell tenniük a 384/96 dömpingellenes alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdésében (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 3. cikkének (7) bekezdése lépett) rögzített kötelezettségeknek, és megfelelően el kell végezniük a be nem tudhatósági elemzést, amelynek keretében el kell választani és meg kell különböztetni az említett ideiglenes leállások következtében adott esetben keletkezett kárt a dömpingelt behozatalból eredő károktól.

(vö. 105., 109. pont)

5. A védelemhez való jogból fakadó követelmények nemcsak a szankció kiszabásával fenyegető eljárások keretében állnak fenn, hanem az olyan, dömpingellenes rendeletek elfogadását megelőző vizsgálati eljárások keretében is, amelyek az érintett vállalkozásokat közvetlenül és személyükben érinthetik, és részükre hátrányos következményekkel járhatnak. Különösen, az érintett vállalkozásoknak a közigazgatási eljárás során lehetőséget kell biztosítani arra, hogy kifejtsék álláspontjukat a tényállás és a hivatkozott körülmények valószerűségéről és jelentőségéről, valamint a Bizottság által a dömpingmagatartás fennállására és az abból eredő kárra vonatkozó állításának alátámasztására felhozott bizonyítékokról.

Ami a kivetni tervezett ideiglenes dömpingellenes vám alapjául szolgáló fő tények és megfontolások következetlenségét és szabálytalanságát illeti, az érdekelt fél nem keverheti össze a védelemhez való joga tiszteletben tartásának mellőzését az olyan anyagi jogi hibák fennállásával, amelyek a végleges dömpingellenes vám kivetéséről szóló rendelet jogszerűségére hatnak ki. E körülmény ugyanis még nem bizonyítja, hogy a Bizottság megsértette volna e jogot. Mindenesetre a védelemhez való jog tiszteletben tartása semmilyen módon nem követeli meg az intézményektől, hogy a valamely termelő‑exportőr által az eljárás során előterjesztett összes érvre válaszoljanak, hanem kizárólag arra kötelesek, hogy az érdekelt felek számára biztosítsák a hatékony érdekvédelem lehetőségét.

(vö. 110., 319., 321., 326., 327., 332. pont)

6. Az intézmények azzal, hogy a vizsgálati időszakban a közösségi gazdasági ágazat által megvalósított számottevő befektetések hatását elmulasztják elválasztani és megkülönböztetni a dömpingelt behozatal hatásától, megsértik a 384/96 dömpingellenes alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdését (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 3. cikkének (7) bekezdése lépett). Ugyanez a helyzet, ha az intézmények elmulasztják értékelni, hogy milyen hatással van az egészében vett közösségi gazdasági ágazatra bizonyos közösségi termelők nyereségességének hiánya.

Ugyanakkor az ilyen jogsértés csak akkor szolgáltathat alapot a 172/2008 rendelethez hasonló végrehajtási rendelet megsemmisítéséhez, ha alkalmas arra, hogy az intézményeknek az okozati összefüggéseket érintő teljes értékelése érvénytelenítésével kétségessé tegye a rendelet jogszerűségét. Nem ez a helyzet, ha az említett befektetések számottevően nem hatottak közre a közösségi gazdasági ágazatot a vizsgálati időszak során ért kárban.

(vö. 116., 119., 120., 180–182., 211. pont)

7. A Bíróság alapokmánya 21. cikkének első bekezdése alapján, amely az említett alapokmány 53. cikkének első bekezdése alapján a Törvényszékre is alkalmazandó, valamint a Törvényszék eljárási szabályzata 44. cikke 1. § ának c) és d) pontja alapján a keresetlevélnek meg kell jelölnie a jogvita tárgyát, és tartalmaznia kell a felperes kérelmeit és a felhozott jogalapok rövid ismertetését. Ennek kellően egyértelműnek és pontosnak kell lennie, hogy lehetővé tegye az alperes számára védekezésének előkészítését, és a Törvényszék számára a keresetről való határozathozatalt. A jogbiztonság és a gondos igazságszolgáltatás biztosítása érdekében a kereset elfogadhatóságához szükséges, hogy maga a keresetlevél tartalmazza az alapjául szolgáló alapvető jogi és ténybeli elemeket, legalább összefoglaló jelleggel, de összefüggő és érthető módon. Míg a keresetlevél szövegének egyes pontjait alá lehet támasztani és ki lehet egészíteni a mellékletként csatolt ügyiratkivonatokra történő hivatkozással, a más – akár a keresetlevélhez mellékelt – iratokra történő általános hivatkozás nem pótolja a jogi érvelés azon lényeges elemeinek hiányát, amelyeket a keresetlevélnek tartalmaznia kell.

(vö. 212. pont)

8. A 384/96 dömpingellenes alaprendelet 6. cikkének (1) bekezdése (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 6. cikkének (1) bekezdése lépett) nem alkalmazandó annak eldöntésével összefüggésben, hogy fennáll‑e az ugyanezen alaprendelet 21. cikkének (1) bekezdése (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 21. cikkének (1) bekezdése lépett) értelmében vett közösségi érdek, ami azt jelenti, hogy a vizsgálati időszakot követő időszakra vonatkozó információt ennek eldöntése keretében figyelembe lehet venni. A vizsgálati időszak meghatározása és az azt követő tényezők figyelembevételének kizárása ugyanis annak biztosítására irányul, hogy a vizsgálat eredményei reprezentatívak és megbízhatóak legyenek. Az említett 6. cikk (1) bekezdésében előírt vizsgálati időszak különösen annak biztosítására irányul, hogy azon tényezőket, amelyeken a dömping és a kár meghatározása alapszik, ne befolyásolja az érdekelt termelőknek a dömpingellenes eljárás megindítását követő magatartása, és ezzel annak biztosítására, hogy az eljárás végén kivetett végleges vám alkalmas legyen a dömpingből eredő kár tényleges orvoslására.

Másfelől egyrészt az említett alaprendelet 21. cikke nem tartalmaz időbeli korlátozást arra nézve, hogy az intézmények milyen információkat vehetnek figyelembe a közösségi érdek fennállására vonatkozó döntés meghozatala érdekében. Másrészt a közösségi érdek vizsgálata megköveteli a közösségi gazdasági ágazati és az egyéb érintett érdekek szempontjából várható következmények értékelését, amelyek a javasolt intézkedés alkalmazásával, illetve mellőzésével járnának. Az említett értékelés része a jövőbeni fejleményekre vonatkozó feltevésekre alapított előrejelzés is, amely az összetett gazdasági helyzetek értékelését is magában foglalja. Ezen értékelés során a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik, következésképpen pedig az uniós bíróság által gyakorolt felülvizsgálat annak ellenőrzésére korlátozódik, hogy betartották‑e az eljárási szabályokat, a vitatott döntést megalapozó tények megfelelnek‑e a valóságnak, e tények mérlegelése során nem történt‑e nyilvánvaló hiba, illetve nem történt‑e hatáskörrel való visszaélés.

(vö. 221–224., 227. pont)

9. A 384/96 dömpingellenes alaprendelet 21. cikkének (1) bekezdése (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 21. cikkének (1) bekezdése lépett) értelmében vett közösségi érdek mérlegelése megköveteli a különböző érdekelt felek és a köz érdekének egyensúlyba hozatalát. A Bizottság a közösségi érdek értékelésekor széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik, amellyel az összes releváns tény figyelembevételével esetről esetre kell élni. Mindazonáltal az alaprendelet 21. cikke (1) bekezdésének alkalmazása keretében akkor lehet releváns az olyan korábbi határozat, amely a vizsgálati eljárással érintettekkel azonos országokból származó azonos termékek behozatalával kapcsolatban bevezetett dömpingellenes intézkedések javító hatásának hiányát állapítja meg, ha e határozat elősegíti annak bizonyítását, hogy a dömpingellenes intézkedések elfogadása nem szolgálja a köz érdekét..

(vö. 240–241. pont)

10. Az EK 253. cikk által megkövetelt indokolásnak világosan és félreérthetetlenül be kell mutatnia a kifogásolt jogi aktust elfogadó uniós hatóság érvelését, oly módon, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedést alátámasztó körülményeket, és így jogaikat érvényesíthessék, illetve az uniós bíróság gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét. Ezzel szemben az intézmények az átmeneti vagy a végleges dömpingellenes vámokról szóló rendelet indokolásában nem kötelesek válaszolni az érdekeltek által a közigazgatási eljárás során hivatkozott minden ténybeli és jogkérdésre. Amennyiben a Bizottság világos és félreérthetetlen módon elemezte a dömpingellenes intézkedések érintett felhasználókra gyakorolt hatását, a Tanács pedig ugyan rövidebben, de hasonlóan világos módon vizsgálta a dömpingellenes vámok bevezetésének az említett felhasználókra gyakorolt hatását, az intézményekkel szemben nem kifogásolható, hogy megsértették volna az indokolási kötelezettséget.

(vö. 256., 257. pont)

11. A dömpingellenes eljárás keretében lefolytatott vizsgálatok területén, ha az ellenőrző látogatást valamely érdekelt fél mondja le, azt nem a 384/96 dömpingellenes alaprendelet 18. cikkének (3) bekezdése (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 18. cikkének (3) bekezdése lépett), hanem e rendelet 18. cikkének (1) bekezdése (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 18. cikkének (1) bekezdése lépett) alapján kell értékelni. Egyrészt ugyanis, jóllehet az ellenőrző látogatás lemondása nem tartozik bele az e rendelet 18. cikkének (1) bekezdésében felsorolt utolsó három eset egyikébe sem, azt – a vis maior eseteinek kivételével – az említett rendelkezésben rögzített első esethez hasonlóan, a Bizottság által szükségesnek ítélt információhoz való hozzáférés megtagadásának kell tekinteni. Másrészt az említett alaprendelet 18. cikkének (3) bekezdése nem alkalmazható az ellenőrző látogatás lehetővé tételére vonatkozó kötelezettség megkerülése érdekében, amikor a Bizottság szervezeti egységei az effajta látogatást szükségesnek ítélik meg. Kétségtelen, hogy e rendelkezés szerint abban az esetben, ha az információ nem minden szempontból tökéletes, a rendelkezésre álló adatok felhasználása csak akkor mellőzhető, ha az érdekelt fél a legjobb tudása szerint járt el. Márpedig az ellenőrző látogatás lehetővé tételének megtagadása esetén a félre nem lehet úgy tekinteni, mint aki így járt el.

Ami az alaprendelet 18. cikke (1) bekezdésének célját illeti, mivel az alaprendelet nem ruház a Bizottságra semmi olyan vizsgálati hatáskört, amely lehetővé tenné számára, hogy a panasz által érintett termelőket vagy exportőröket a vizsgálatban való részvételre vagy információ szolgáltatására kényszerítse, a Tanács és a Bizottság rá vannak utalva a felek abban megnyilvánló önkéntes együttműködésére, hogy azok az előírt határidőn belül rendelkezésükre bocsátják a szükséges információkat. Az ellenőrző látogatás lehetővé tételének megtagadása ellentétes a jóhiszemű és gondos együttműködés céljával, amelynek tiszteletben tartását az említett alaprendelet 18. cikkének (1) bekezdése kívánja biztosítani.

Végül az alaprendelet szerkezetének elemzéséből egyrészt az következik, hogy az intézményeknek kell eldönteniük, hogy az érdekelt fél által szolgáltatott információk ellenőrzése céljából szükségesnek ítélik‑e, hogy a közölt információkat a fél telephelyein végzendő ellenőrző látogatással erősítsék meg, másrészt pedig az, hogy az említett alaprendelet 18. cikkét alkalmazva a rendelkezésre álló tények felhasználhatók abban az esetben, ha az általa szolgáltatott információ ellenőrzését bármelyik érdekelt fél hátráltatja.

(vö. 270–276. pont)

12. Mivel a 384/96 dömpingellenes alaprendelet 6. cikkének (8) bekezdése (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 6. cikkének (8) bekezdése lépett) nem korlátozza az intézmények megállapításaihoz alapul veendő tények ellenőrzésére vonatkozó kötelezettség hatókörét, e kötelezettség kiterjed az érdekelt fél által a piacgazdasági elbánás iránti kérelemben szolgáltatott információkra is. Ráadásul ugyanezen alaprendelet 16. cikkének (1) bekezdése (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 16. cikkének (1) bekezdése lépett) nem tartalmaz semmilyen korlátozást az érdekelt felek telephelyein teendő látogatások lehetőségét illetően, amennyiben a Bizottság célszerűnek ítéli az ilyen látogatást, aszerint, hogy milyen információt kíván megerősíteni. Ebből következik, hogy e második rendelkezés a Bizottságot felhatalmazza arra, hogy bármely termelő‑exportőr telephelyein látogatást tegyen azért, hogy annak piacgazdasági elbánás iránti kérelmét elbírálhassa, és hogy a kérelemben foglalt információk helytállóságáról a szükségesnek ítélt esetekben meggyőződhessen.

Következésképpen az, hogy a 384/96 dömpingellenes alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének b) pontja (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 2. cikke (7) bekezdésének b) pontja lépett) nem követeli meg a piacgazdasági elbánás iránti kérelmet előterjesztő termelő‑exportőr telephelyein ellenőrző látogatás lefolytatását, nem jelenti azt, hogy ilyen látogatásra nem kerülhet sor. Hasonlóképp, a piacgazdasági elbánás iránti kérelem elbírálása keretében ellenőrző látogatást szervezni ugyancsak nem tekinthető az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének b) pontjában szereplő feltételekhez képest további feltétel előírásának.

(vö. 294–296. pont)

13. A dömpingellenes eljárás keretében az intézmények nem kötelesek magyarázatot kérni a termelő‑exportőröktől a gazdasági helyzetüket érintő tendenciákkal kapcsolatban, mivel nem az említett termelők feladata a 384/96 dömpingellenes alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdése (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 3. cikkének (7) bekezdése lépett) szerinti be nem tudhatósági elemzés elvégzése. Épp ellenkezőleg, az effajta elemzést az intézményeknek kell elvégezniük az átmeneti és a végleges döntések meghozatala céljából. Ezenkívül még ha feltételezzük is, hogy a védelemhez való jog elve megköveteli, hogy a termelő‑exportőröket tájékoztassák azokról az alapvető tényekről és megfontolásokról, amelyek alapján ideiglenes vámokat szándékoznak kivetni, e jog tiszteletben tartásának hiánya önmagában nem járhat azzal a következménnyel, hogy a végleges vámokat kivető rendelet hibás legyen, amennyiben az ilyen rendelet elfogadására irányuló eljárás során orvosolták az annak megfelelő, ideiglenes vámokat kivető rendelet elfogadására irányuló eljárás hibáját okozó hiányosságot.

(vö. 314., 319. pont)

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (második tanács)

2011. október 25.( )

„Dömping – A Macedónia Volt Jugoszláv Köztársaságból, Kínából, Egyiptomból, Kazahsztánból és Oroszországból származó ferroszilícium behozatala – Okozati összefüggés – Közösségi érdek – Az együttműködés hiánya – A rendelkezésre álló adatok – Piacgazdasági feltételek alapján működő vállalkozás jogállása – Védelemhez való jog – Indokolási kötelezettség”

A T‑192/08. sz. ügyben,

a Transnational Company „Kazchrome” AO (székhelye: Aktöbe [Kazahsztán]),

az ENRC Marketing AG (székhelye: Kloten [Svájc])

(képviselik őket kezdetben: L. Ruessmann és A. Willems, később: A. Willems és S. de Knop ügyvédek)

felpereseknek

az Európai Unió Tanácsa (képviselik kezdetben: J.‑P. Hix, később: J.‑P. Hix és B. Driessen, meghatalmazotti minőségben, segítőik kezdetben: G. Berrisch és G. Wolf, később: G. Berrisch ügyvédek)

alperes ellen,

támogatják:

az Európai Bizottság (képviselik: H. van Vliet és Talabér‑Ritz K., meghatalmazotti minőségben),

az Euroalliages (székhelye: Brüsszel [Belgium], képviselik: J. Bourgeois, Y. van Gerven és N. McNelis ügyvédek)

beavatkozók,

a Kínai Népköztársaságból, Egyiptomból, Kazahsztánból, Macedónia Volt Jugoszláv Köztársaságból és Oroszországból származó ferroszilícium behozatalára kivetett végleges dömpingellenes vámról, valamint a kivetett ideiglenes vám végleges beszedéséről szóló, 2008. február 25‑i 172/2008/EK tanácsi rendelet (HL L 55., 6. o.) abban a részében történő részleges megsemmisítése iránti kérelem tárgyában, amelyben az a felpereseket érinti,

A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács),

tagjai: I. Pelikánová elnök, K. Jürimäe (előadó) és S. Soldevila Fragoso bírák,

hivatalvezető: N. Rosner tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. december 7‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

A jogvita előzményei

1 A felperesek, a Transnational Company Kazchrome AO (a továbbiakban: Kazchrome) és az ENRC Marketing AG két, a vas‑ és acéliparban nyersanyagként felhasznált ferroszilícium termelésével és értékesítésével foglalkozó társaság. A kazahsztáni székhelyű Kazchrome teljes termelését a svájci székhelyű ENRC Marketing részére értékesíti. Ez utóbbi társaság viszont világszerte értékesíti a Kazchrome termelését.

2 Az Euroalliages (a vasötvözetgyártó iparág összekötő bizottsága) 2006. október 16‑án benyújtott panaszát követően az Európai Közösségek Bizottsága az Európai Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről szóló, módosított 1995. december 22‑i 384/96/EK tanácsi rendelet (HL 1996. L 56., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 10. kötet, 45. o.; a továbbiakban: alaprendelet) (amelynek helyébe az Európai Közösségben tagsággal nem rendelkező országokból érkező dömpingelt behozatallal szembeni védelemről szóló, 2009. november 30‑i 1225/2009/EK tanácsi rendelet [HL L 343., 51. o., helyesbítés: HL 2010. L 22., 7. o.] lépett), különösen pedig az alaprendelet 5. cikke alapján (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 5. cikke lépett) dömpingellenes eljárást indított a Macedónia Volt Jugoszláv Köztársaságból, Kínából, Egyiptomból, Kazahsztánból és Oroszországból származó ferroszilícium behozatalát illetően. Az eljárás megindításáról szóló közleményt az Európai Unió Hivatalos Lapjának 2006. november 30‑i számában (HL C 291., 34. o.) tették közzé. A dömpinggel és a kárral kapcsolatos vizsgálat a 2005. október 1‑jétől 2006. szeptember 30‑áig terjedő időszakra (a továbbiakban: vizsgálati időszak) irányult. A kár felmérése keretében végzett tendenciavizsgálat a 2003 januárjától a vizsgálati időszak végéig terjedő időszakra (a továbbiakban: vizsgált időszak) irányult.

3 Ezen eljárás keretében a felperesek 2006. december 15‑én az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdésének b) és c) pontja alapján (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 2. cikke (7) bekezdésének b) és c) pontja lépett) piacgazdasági elbánás iránti kérelmet terjesztettek a Bizottság elé.

4 A felperesek 2007. január 12‑én megküldték a Bizottság dömpingellenes kérdőívére adott válaszaikat egy, a kárral kapcsolatos dokumentum kíséretében. 2007. január 25‑én a felperesek a Bizottság részére további, a kárral kapcsolatos megjegyzéseket küldtek.

5 2007. február 4‑i levelükben a felperesek tájékoztatták a Bizottságot, hogy lemondanak a vizsgálatban való részvételről, ugyanakkor készek a korábban már a Bizottság elé terjesztett adatokkal kapcsolatban magyarázattal szolgálni. A Bizottság ugyanezen a napon elküldött faxüzenetében tájékoztatta a felpereseket, hogy a közöltekre tekintettel törli a 2007. február 22. és 2007. március 2. közötti időszakra tervezett ellenőrző látogatást. Kiemelte, hogy az effajta törlés azzal jár, hogy a felperesek által a Bizottság elé terjesztett adatok – ellenőrzés hiányában – nem fogadhatóak el, továbbá hogy az alaprendelet 18. cikke alapján (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 18. cikke lépett) lehetséges, hogy a vizsgálat következetéseit a rendelkezésre álló tények alapján kell majd levonni. 2007. február 20‑i levelükkel a felperesek tájékoztatták a Bizottságot, hogy igaz ugyan, hogy a vizsgálat folyamán teljes együttműködésük nem lehetséges, ám az említett vizsgálatot a lehető legnagyobb mértékben szeretnék elősegíteni.

6 2007. július 5‑én a Bizottság tájékoztatta a felpereseket, hogy mivel képtelen volt a telephelyeiken ellenőrizni az általuk közölt információkat, nem részesülnek piacgazdasági elbánásban. 2007. július 16‑án a felperesek megküldték a Bizottság részére a piacgazdasági elbánás megadásának elutasítására vonatkozó észrevételeiket.

7 A Bizottság 2007. augusztus 29‑én kihirdette a Kínai Népköztársaságból, Egyiptomból, Kazahsztánból, Macedónia Volt Jugoszláv Köztársaságból és Oroszországból származó ferroszilícium behozatalára alkalmazandó ideiglenes dömpingellenes vám kivetéséről szóló, 2007. augusztus 28‑i 994/2007/EK rendeletet (HL L 223., 1. o.; a továbbiakban: átmeneti rendelet). Az átmeneti rendelet ideiglenes dömpingellenes vámot vetett ki, amelynek mértékét a Kazahsztánból származó ferroszilícium behozatala vonatkozásában 33,9%‑ban határozta meg. A Bizottság az átmeneti rendelet (25) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a felperesek piacgazdasági elbánás iránti kérelmét figyelmen kívül kellett hagyni, mivel az ellenőrző látogatást nem tették lehetővé.

8 2007. augusztus 30‑án kelt levelében a Bizottság közölte a felperesekkel azokat a lényeges tényeket és szempontokat, amelyek alapján az átmeneti intézkedéseket elfogadta (a továbbiakban: átmeneti tájékoztatást tartalmazó dokumentum). 2007. szeptember 15‑én kelt levelében a Bizottság eljtuttatott a felperesekhez egy az átmeneti tájékoztatást tartalmazó dokumentumhoz kapcsolódó kiegészítést. A felperesek 2007. október 5‑én eljuttatták a Bizottság részére az átmeneti tájékoztatást tartalmazó dokumentumhoz fűzött észrevételeiket.

9 A Bizottság 2007. december 18‑án levelet küldött a felpereseknek, amely tartalmazta azokat a lényeges tényeket és szempontokat, amelyek alapján végleges dömpingellenes intézkedések elfogadására irányuló javaslatot készült tenni (a továbbiakban: végleges tájékoztatást tartalmazó dokumentum). A felperesek a 2008. január 3‑án a Bizottsághoz intézett levélben előterjesztették a végleges tájékoztatást tartalmazó dokumentummal kapcsolatos észrevételeiket.

10 Az Európai Unió Tanácsa 2008. február 25‑én elfogadta a Kínai Népköztársaságból, Egyiptomból, Kazahsztánból, Macedónia Volt Jugoszláv Köztársaságból és Oroszországból származó ferroszilícium behozatalára kivetett végleges dömpingellenes vámról, valamint a kivetett ideiglenes vám végleges beszedéséről szóló, 2008. február 25‑i 172/2008/EK rendeletet (HL L 55., 6. o.; a továbbiakban: megtámadott rendelet). A megtámadott rendelet a Kazahsztánból származó termékek közösségi határparitáson számított, vámkezelés előtti, nettó áraira alkalmazandó végleges, dömpingellenes vámtételt 33,9%‑ban állapította meg.

Az eljárás és a felek kérelmei

11 A felperesek a Törvényszék Hivatalához 2008. május 21‑én benyújtott keresetlevelükkel előterjesztették a jelen keresetet.

12 A Törvényszék Hivatalához 2008. szeptember 1‑jén és szeptember 3‑án benyújtott beadványában az Euroalliages és a Bizottság egyaránt kérelmezte, hogy a jelen ügyben beavatkozóként részt vehessen a Tanács kérelmeinek támogatása végett.

13 A Törvényszék Hivatalához 2008. október 28‑án benyújtott beadványukban a felperesek kérelmezték, hogy a Törvényszék eljárási szabályzata 116. cikkének 2. §‑a értelmében egyes bizalmas elemek ne szerepeljenek az Euroalliages részére megküldendő iratokban. A felperesek e célból benyújtották a szóban forgó beadványok és iratok bizalmas elemeket nem tartalmazó változatát.

14 2008. december 2‑i és 2009. február 16‑i végzésével a Törvényszék második tanácsának elnöke a Bizottság és az Euroalliages számára egyaránt engedélyezte a beavatkozást.

15 A Törvényszék Hivatalához 2009. március 10‑én érkezett levelében az Euroalliages nyilatkozott, hogy nincs kifogása a felperesek bizalmas kezelés iránti kérelme ellen.

16 A Bizottság a Törvényszék Hivatalához 2009. június 26‑án érkezett levelében tájékoztatta a Törvényszéket, hogy lemond a beavatkozási beadvány benyújtásáról, a tárgyaláson azonban részt vesz.

17 A felperesek azt kérik, hogy a Törvényszék:

– nyilvánítsa a keresetet elfogadhatónak;

– a felperesekre vonatkozó részben semmisítse meg a megtámadott rendeletet;

– a Tanácsot kötelezze a költségek viselésére.

18 A Tanács, amelyet a Bizottság támogat, azt kéri, hogy a Törvényszék:

– utasítsa el a keresetet;

– a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.

19 Az Euroalliages azt kéri, hogy a Törvényszék:

– utasítsa el a keresetet;

– a felpereseket kötelezze a költségek viselésére, ideértve az Euroalliages‑nak a beavatkozás következtében felmerült költségeit is.

A jogkérdésről

20 Megsemmisítés iránti kérelmük alátámasztása érdekében a felperesek négy jogalapra hivatkoznak. Az első jogalap keretében a felperesek a dömpingelt behozatal és a kár közötti okozati összefüggés meghatározását vitatják. A második jogalap keretében a közösségi érdek elemzését vonják kétségbe. A harmadik jogalap keretében a vizsgálatban való együttműködésük [uniós] intézmények általi értékelését, az alaprendelet 18. cikkének alkalmazását és a piacgazdasági elbánás iránti kérelem elbírálását kifogásolják. A negyedik jogalap keretében előadják, hogy sérült a védelemhez való joguk.

A – A dömpingelt behozatal és a kár közötti okozati összefüggésre vonatkozó első jogalapról

21 A felperesek által az első jogalappal összefüggésben felhozott kifogásokat három csoportra oszthatjuk:

– először is, a dömpingelt behozatal és a közösségi iparágat ért kár közötti okozati összefüggés elemzése kapcsán irányadó jogelvek értelmezésére vonatkozó kifogásokkal a felperesek a jogalap első részében arra hivatkoznak, hogy az alaprendelet 3. cikke (6) és (7) bekezdésének értelmezésekor (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet 3. cikkének (6) és (7) bekezdése lépett) tévesen alkalmazták a jogot;

– másodszor, a dömpingelt behozatalon kívül a közösségi iparágnak kárt okozó vagy abban közreható, számos egyéb tényező intézmények által végzett önálló értékelésére vonatkozó kifogások tekintetében a felperesek a jogalap másodiktól nyolcadikig terjedő részében arra hivatkoznak, hogy a kár adott tényezőinek önálló értékelésével összefüggésben az intézmények jogsértést, valamint nyilvánvaló mérlegelési hibát követtek el;

– harmadszor, a dömpingelt behozatalon kívüli, egyéb különböző kártényezők együttes értékelésének elmaradására vonatkozó kifogásokkal a felperesek különösen a jogalap első és nyolcadik részében arra hivatkoznak, hogy az intézmények részéről nyilvánvaló mérlegelési hiba történt akkor, amikor az összetartozó tényezők értékelését nem végezték el.

22 A Törvényszék a kifogások e három csoportját egymást követően vizsgálja meg.

1. Az okozati összefüggés elemzésekor alkalmazandó jogelvek értelmezéséről (az első jogalap első része)

a) A felek érvei

23 Az első jogalap első részében a felperesek úgy vélik, hogy a Tanács a dömpingelt behozatal és a kár közötti okozati összefüggés megállapításakor alkalmazott módszerrel két ízben is tévesen alkalmazta a jogot.

24 A felperesek először is azzal érvelnek, hogy a Tanács álláspontja a kár betudhatóságára, illetve be nem tudhatóságára vonatkozó elemzés közötti mesterséges elhatárolást tükröz. Az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdése alapján az okozati összefüggés beható mérlegelése kezdettől fogva megköveteli az egyéb ismert tényezők figyelembevételét, azért hogy a vizsgálati eljárás tárgyát képező behozatal hatása ne legyen összetéveszthető az egyéb tényezők hatásával. Az intézmények tehát csak azt követően juthattak volna arra a következtetésre, hogy a vizsgálati eljárás tárgyát képező behozatal okozta a kárt, ha előbb megvizsgálták volna, hogy valójában nem más tényező okozta‑e azt.

25 Másodszor a felperesek úgy vélik, hogy a Kereskedelmi Világszervezet (WTO) Fellebbviteli Testületének jelentéseiből, valamint a Bíróság és a Törvényszék ítélkezési gyakorlatából egyértelmű, hogy az oksági tényezőket együttesen kell vizsgálni.

26 A beavatkozók által támogatott Tanács ezzel szemben egyrészt előadja, hogy annak eldöntéséhez, hogy a dömpingelt behozatal anyagi kárt okozott‑e, elsősorban azt kell figyelembe venni, hogy a kár a dömpingelt behozatal következménye‑e, különös tekintettel annak mennyiségére és árszintjére, valamint az alákínálás kiszámítására. Kizárólag effajta okozati összefüggés megállapítása esetén szükséges azt vizsgálni, hogy egyéb tényezők közrehathattak‑e a kár keletkezésében úgy, hogy az említett okozati összefüggést megszakítsák. A Tanács másrészt úgy véli, hogy az egyéb tényezők együttes mérlegelése jogilag semmiképpen nem kötelező, azt nem alkalmazzák a gyakorlatban, továbbá az nem minősül az uniós bíróságok által jóváhagyott elvnek.

b) A Törvényszék álláspontja

27 Az első jogalap első része lényegét tekintve az alaprendelet 3. cikke (6) és (7) bekezdésének alkalmazására vonatkozik. E rendelkezés alapján a Tanács és a Bizottság köteles megvizsgálni, hogy az a kár, amelyet alapul akarnak venni, ténylegesen dömpingelt behozatalból ered‑e, valamint köteles figyelmen kívül hagyni minden egyéb tényezőből eredő kárt (a Bíróság C‑358/89. sz., Extramet Industrie kontra Tanács ügyben 1992. június 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1992., I‑3813. o.] 16. pontja és a Törvényszék T‑107/04. sz., Aluminium Silicon Mill Products kontra Tanács ügyben 2007. március 14‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑669. o.] 72. pontja).

28 Először is azt kell eldönteni, hogy – a felperesek által előadottaknak megfelelően – a szóban forgó rendelkezés megköveteli‑e az intézményektől, hogy mielőtt a dömping és a behozatal közötti okozati összefüggés meglétére következtetnek, előbb a dömpingelt behozatal és az egyéb ismert tényezők közösségi iparágra gyakorolt hatását vizsgálják meg, vagy, a Tanács álláspontjának megfelelően, először azt kell megvizsgálni, hogy az említett behozatal eredménye‑e a kár, majd – ha az okozati összefüggés fennáll – azt, hogy egyéb tényezők közrehathattak‑e a kár keletkezésében olyan mértékben, hogy az az okozati összefüggés megszakításához vezetett.

29 E kérdés megválaszolása érdekében az alaprendelet 3. cikke (6) és (7) bekezdésének szövegét, célját és tágabb összefüggésrendszerét kell elemezni.

30 Először is, a szöveget illetően, az alaprendelet 3. cikkének (6) bekezdéséből látható, hogy az intézményeknek kell bizonyítani, hogy a dömpingelt behozatal, mennyiségére és árszintjére tekintettel, anyagi kárt okoz a közösségi iparágnak. Ezt nevezzük „betudhatósági elemzésnek”. Továbbá az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdéséből kiderül, hogy az intézményeknek az összes olyan egyéb ismert tényezőt meg kell vizsgálniuk, amelyek a dömpingelt behozatallal egyidejűleg kárt okoznak a közösségi iparágnak, és biztosítaniuk kell, hogy az egyéb tényezők által okozott kárt ne a dömpingelt behozatalnak tudják be. Ezt nevezzük „be nem tudhatósági elemzésnek”.

31 Másodszor, ahogy azt mind a felperesek, mind pedig a Tanács megjegyezte írásbeli beadványában, az alaprendelet 3. cikke (6) és (7) bekezdésének célja annak biztosítása, hogy az intézmények a dömpingelt behozatal káros hatásait elválasszák és megkülönböztessék az egyéb tényezők káros hatásaitól. Amennyiben az intézmények nem választják el és különböztetik meg a különböző káros tényezők hatását, nem juthatnak érvényesen arra a következtetésre, hogy a dömpingelt behozatal kárt okozott a közösségi iparágnak.

32 Harmadszor, e rendelkezés összefüggésrendszerét illetően, mivel az alaprendelet 3. cikkének (6) és (7) bekezdése, ahogy arra az említett rendelet (5) preambulumbekezdése is utal (amelynek helyébe az 1225/2009 rendelet (3) preambulumbekezdése lépett), a Kereskedelmi Világszervezetet létrehozó egyezmény (WTO) (HL L 336., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet 21. kötet, 82. o.) 1.A. mellékletében szereplő, az 1994. évi Általános Vám‑ és Kereskedelmi Egyezmény (GATT) VI. cikkének végrehajtásáról kötött megállapodás (HL L 336., 103. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 21. kötet , 189. o.; a továbbiakban: dömpingellenes megállapodás) 3.5 cikkének uniós jogba való átültetése, utalni kell mind az említett rendelkezésre, mind annak a WTO Vitarendezési Testülete által adott értelmezésére.

33 Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy – mint ez az állandó ítélkezési gyakorlatból következik – a WTO‑megállapodások a jellegükre és szerkezetükre figyelemmel főszabály szerint nem szerepelnek azon jogi normák között, amelyek tekintetében az Európai Unió bíróságai a közösségi intézmények jogi aktusainak jogszerűségét az EK 230. cikk első bekezdése értelmében vizsgálhatnák (a Bíróság C‑149/96. sz., Portugália kontra Tanács ügyben 1999. november 23‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑8395. o.] 47. pontja és a C‑76/00. P. sz., Petrotub és Republica kontra Tanács ügyben 2003. január 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑79. o.] 53. pontja). Ha azonban a Közösség a WTO keretében vállalt valamely különös kötelezettséget szándékozik végrehajtani, vagy ha az uniós jogi aktus kifejezetten utal a WTO‑megállapodások egyedi rendelkezéseire, az uniós bíróságok feladata a szóban forgó közösségi jogi aktus WTO‑szabályokra figyelemmel fennálló jogszerűségének vizsgálata (a Bíróság fent hivatkozott Portugália kontra Tanács ügyben hozott ítéletének 49. pontja, a fent hivatkozott Petrotub és Republica kontra Tanács ügyben hozott ítéletének 54. pontja, valamint a C‑351/04. sz. Ikea Wholesale ügyben 2007. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑7723. o.] 30. pontja).

34 Márpedig az alaprendelet (5) preambulumbekezdéséből kiderül, hogy a rendelet egyik célja az 1994. évi dömpingellenes megállapodásban rögzített szabályok lehető legteljesebb átültetése az uniós jogba, amely szabályok kifejezetten magukban foglalják a kár fennállásának, valamint a dömpingelt behozatal és a kár közötti okozati összefüggés meglétének megállapítására vonatkozó szabályokat (lásd ebben az értelemben a 33. pontban hivatkozott Petrotub és Republica kontra Tanács ügyben hozott ítélet 55. pontját).

35 Ebből következően az alaprendelet rendelkezéseit, amennyire csak lehet, a dömpingellenes megállapodás vonatkozó rendelkezéseinek fényében kell értelmezni (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑341/95. sz. Bettati‑ügyben 1998. július 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑4355. o.] 20. pontját és a fenti 33. pontban hivatkozott Petrotub és Republica kontra Tanács ügyben hozott ítéletének 57. pontját).

36 Ráadásul, noha a dömpingellenes megállapodásnak a WTO Vitarendezési Testülete által adott értelmezése nem köti a Törvényszéket a megtámadott rendelet érvényességének mérlegelésében (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑377/02. sz. Van Parys ügyben 2005. március 1‑jén hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑1465. o.] 54. pontját), semmi nem gátolja a Törvényszéket abban, hogy az alaprendelet valamely rendelkezésének értelmezésekor – mint a jelen ügyben is – azokra hivatkozzék (erről lásd a Törvényszék T‑45/06. sz., Reliance Industries kontra Tanács ügyben 2008. szeptember 24‑én hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑2399. o.] 107. pontját).

37 Ezzel kapcsolatban meg kell jegyezni, hogy a WTO fellebbviteli testülete a 2001. augusztus 23‑i „Egyesült Államok – Melegen hengerelt acél” jelentésében megállapította (a WT/DS184AB/R. sz. jelentés 226. pontja), hogy a dömpingellenes megállapodás 3.5 cikkében szereplő „be nem tudhatósági rendelkezés” kielégítése érdekében a vizsgálatot végző hatóságnak megfelelően mérlegelnie kell a belföldi iparágat károsító egyéb ismert tényezőket, és a dömpingelt behozatal káros hatásait el kell választania és meg kell különböztetnie az egyéb tényezők káros hatásaitól.

38 Az eddig kifejtettek arra engednek következtetni, hogy az alaprendelet 3. cikkének (6) és (7) bekezdése alapján az intézményeket semmiféle kötelezettség nem terheli az általuk végzendő betudhatósági, illetve be nem tudhatósági elemzés formájára vagy e vizsgálatok sorrendjére nézve. Ezzel szemben e rendelkezés szerint az említett elemzéseket úgy kell végezni, hogy a dömpingelt behozatal káros hatásait el lehessen választani és meg lehessen különböztetni az egyéb tényezők káros hatásaitól.

39 E körülmények között meg kell állapítani, hogy a felek vitája e ponton inkább szemantikai, mintsem érdemi jelleget ölt. Kevés jelentősége van ugyanis annak, ahogyan a Tanács – írásbeli beadványaiban – bemutatja az intézmények által a betudhatósági és be nem tudhatósági elemzésben használt módszereket, mivel a Tanács és a Bizottság által ténylegesen alkalmazott módszer a jelen esetben lehetővé tette az intézmények számára annak biztosítását, hogy a dömpingelt behozatalon kívüli egyéb tényezők által okozott kár ne legyen betudható az említett behozatalnak. Így az intézmények először a dömpingelt behozatal hatását vizsgálták, az átmeneti rendelet (112)–(114) preambulumbekezdésében és a megtámadott rendelet (85) és (86) preambulumbekezdésében. Ezt követően, az átmeneti rendelet (115)–(136) preambulumbekezdésében és a megtámadott rendelet (87)–(101) preambulumbekezdésében, az egyéb tényezők hatását elemezték. Majd, az átmeneti rendelet (137)–(140) preambulumbekezdésében és a megtámadott rendelet (102)–(104) preambulumbekezdésében, röviden összefoglalták a betudhatósági és be nem tudhatósági elemzést, és erre az összefoglalóra alapították okozati összefüggéssel kapcsolatos következtetéseiket. Noha igaz, hogy a dömpingelt behozatalon kívüli káros tényezőket csak a második szakaszban vették figyelembe, az intézmények a kár betudhatóságára vonatkozó végső következtetéseiket is csak a második szakasz lezárultával vonták le, így a dömpingelt behozatal káros hatásait el tudták választani és meg tudták különböztetni az egyéb tényezők káros hatásaitól.

40 Ebből a jelen ügyben az következik, hogy az átmeneti rendelet (111)–(140) preambulumbekezdésében és a megtámadott rendelet (83)–(104) preambulumbekezdésében az intézmények nem alkalmazták tévesen a jogot azáltal, hogy előbb a betudhatósági elemzést végezték el, majd ezt követően végezték el a be nem tudhatósági elemzést.

41 Másodsorban azt kell eldönteni, hogy a kár dömpingelt behozatalon kívüli tényezőit – a felperesek álláspontjának megfelelően – együtt, vagy – ahogy azt a Tanács állítja – önállóan kell‑e vizsgálni. Az előző kérdéshez hasonlóan, e kérdést is az alaprendelet 3. cikke (6) és (7) bekezdésének szövege, célja és tágabb összefüggésrendszere fényében kell vizsgálni.

42 Először, a szöveget illetően, meg kell állapítani, hogy az alaprendelet 3. cikkének – a fenti 30. pontban felidézett – (6) és (7) bekezdése nem konkretizálja, hogy a kár dömpingelt behozataltól eltérő egyéb tényezőit együtt vagy önállóan kell értékelni.

43 Másodszor, az alaprendelet 3. cikke (6) és (7) bekezdésének célja, ahogy az a fenti 31. pontban megállapítást nyert, annak biztosítása, hogy elválasszák és megkülönböztessék egymástól a dömpingelt behozatal és az egyéb tényezők káros hatásait azért, hogy ne a dömpingelt behozatalnak tudják be az egyéb tényezők által okozott kárt. E cél eléréséhez az egyéb tényezőket bizonyos körülmények között együtt kell értékelni. Különösen igaz ez akkor, ha az önálló értékelés elvégzése után az intézmények arra következtetnek, hogy az egyéb tényezők mindegyikének volt kedvezőtlen hatása a közösségi iparág helyzetére, bár e hatás önmagában nem tekinthető jelentősnek. Ahogy azt a felperesek írásbeli beadványukban megjegyzik, ha a dömpingelt behozataltól eltérő tíz egyéb tényező okozná a kár 99%‑át, de közülük egyetlen egyedi tényező sem gyakorolna jelentős hatást a közösségi iparágra, az intézmények továbbra is úgy vélekednének, hogy a dömpingelt behozatal okozta az anyagi kárt, mivel a tíz egyéb tényező egyike sem tekinthető önmagában a kár okozójának. Az ilyen elemzést nem lehetne az alaprendelet 3. cikkének (6) és (7) bekezdésével összeegyeztethetőnek tekinteni.

44 Harmadszor, az alaprendelet 3. cikke (6) és (7) bekezdése tágabb összefüggésrendszerének elemzése megerősíti, hogy bizonyos körülmények között az egyéb tényezőket együttesen kell értékelni. Ahogy az megállapítást nyert, az alaprendelet 3. cikke (6) és (7) bekezdésének célja a dömpingellenes megállapodás 3.5 cikkének átültetése az uniós jogba. Márpedig a WTO fellebbviteli testülete a 2003. augusztus 18‑i „EK – Csőszerelvények”‑ügyben kidolgozott végső jelentésében (a WT/DS219/AB/R. sz. jelentés 190. és 192. pontja) megállapította, hogy a 3.5 cikk ugyan nem követeli meg minden egyes esetben az egyéb oksági tényezők együttes hatásának vizsgálatát, ám lehetségesek olyan, különleges ténybeli körülményekből fakadó esetek, amikor az egyéb oksági tényezők együttes hatása vizsgálatának mellőzése azzal a következménnyel jár, hogy a vizsgálatot folytató hatóság az egyéb oksági tényezők hatását tévesen a dömpingelt behozatalnak tudja be. A WTO fellebbviteli testületének álláspontja szerint a vizsgálatot folytató hatóság nem köteles az egyéb oksági tényezők együttes hatásának vizsgálatára, feltéve hogy az eset különleges ténybeli körülményei között az egyéb oksági tényezők által okozott kárt – kötelezettségének megfelelően – nem a dömpingelt behozatalnak tudja be.

45 Ebből következően – a felperesek érvelésének megfelelően – meg kell állapítani, hogy a kár dömpingelt behozatalon kívüli egyéb tényezőinek hatását bizonyos körülmények között együttesen kell értékelni. Különösen igaz ez abban az esetben, ha az intézmények arra a következtetésre jutottak, hogy a kár bekövetkeztében a dömpingelt behozatalon kívül számos egyéb tényező is közrehathatott, ám azok önálló hatása nem tekinthető jelentősnek.

46 Ezért le kell szögezni, hogy hibás a Tanács – nem a megtámadott rendeletben, hanem kifejezetten az írásbeli beadványban kifejtett – érvelése az alaprendelet 3. cikke (6) és (7) bekezdésének értelmezésére vonatkozóan. Ez azonban nem jelenti azt, hogy a megtámadott rendeletben a Tanács tévesen alkalmazta volna a jogot, ami a rendelet megsemmisítését igazolhatná. A megtámadott rendeletben a Tanács egyszerűen csak önállóan értékelte a kár különböző tényezőit, és soha nem utalt arra, hogy ne lenne szükség az említett tényezők együttes értékelésére. Ennélfogva addig nem állapítható meg, hogy a Tanács a megtámadott rendeletben tévesen alkalmazta a jogot, amíg az nem kerül megállapításra, hogy a jelen ügyben együttes értékelésre lett volna szükség.

47 Márpedig a fenti 45. pontból egyértelműen kiderül, hogy mielőtt eldöntenénk, hogy a jelen esetben szükség volt‑e együttes értékelésre, először a kár minden egyéb ismert tényezőjének önálló értékelésére vonatkozó felperesi kifogást kell megvizsgálni. Ezért az, hogy a Tanács a kár tényezőinek önálló értékelésével tévesen alkalmazta a jogot, csak az alábbi 49–215. pontban lefolytatott, annak ellenőrézésére irányuló vizsgálat ereménye alapján állapítható meg, hogy egyrészt nem jogsértő-e a kár mindegyik egyéb ismert tényezőjének önálló értékelése, másrészt pedig, hogy az ügy körülményei szükségessé tették‑e a kár egyéb tényezőinek együttes értékelését.

48 Az első jogalap első részét azonban már most el kell utasítani annyiban, amennyiben arra hivatkozik, hogy az intézmények az okozati összefüggés elemzésének módszerével tévesen alkalmazták a jogot.

2. A kár dömpingelt behozatalon kívüli egyéb tényezőinek önálló értékeléséről (az első jogalap másodiktól nyolcadikig terjedő részéről)

49 Elöljáróban fel kell idézni az ítélkezési gyakorlat által lefektetett azon elveket, amelyek fényében a kár dömpingelt behozatalon kívüli különböző egyéb tényezőinek önálló értékelésére vonatkozó különböző felperesi kifogásokat kell vizsgálni.

50 A fenti 27. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat szerint a Tanács és a Bizottság kötelesek megvizsgálni, hogy az a kár, amelyet következtetéseikhez alapul akarnak venni, ténylegesen a dömpingelt behozatalból ered‑e, valamint figyelmen kívül kell hagyniuk minden egyéb tényezőből eredő kárt.

51 Ráadásul az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az a kérdés, hogy érte‑e kár a közösségi iparágat , és hogy ez a kár dömpingelt behozatalnak tudható‑e be, valamint az a kérdés, hogy más ismert tényező hozzájárult‑e a közösségi iparágat ért kárhoz, összetett gazdasági problémák értékelését feltételezi, amellyel kapcsolatban az intézmények széles mérlegelési jogkörrel rendelkeznek. Ebből következik, hogy az uniós bíróságnak arra kell korlátoznia az intézmények által végzett mérlegelés tekintetében gyakorolt felülvizsgálatát, hogy az eljárási szabályokat betartották‑e, a megtámadott határozatot megalapozó tények a valóságnak megfelelnek‑e, valamint nem történt‑e nyilvánvaló mérlegelési hiba e tények értékelésében, illetve nem történt‑e hatáskörrel való visszaélés (lásd ebben az értelemben a fenti 27. pontban hivatkozott Aluminium Silicon Mill Products kontra Tanács ügyben hozott ítélet 71. pontját, valamint a T‑462/04. sz., HEG és Graphite India kontra Tanács ügyben 2008. december 17‑én hozott ítélet [EBHT 2008., II‑3685. o.] 120. pontját).

a) Az első jogalap második, az acél iránti keresletnek és az acél árának közösségi és világpiaci ingadozására vonatkozó részéről

A felek érvei

52 A felperesek azt állítják, hogy a megtámadott rendelet (85) preambulumbekezdése nyilvánvaló mérlegelési hibát tartalmaz és megsérti az alaprendelet 3. cikkének (6) és (7) bekezdését, mivel a közösségi árakra gyakorolt nyomást nem a dömpingelt behozatalnak, hanem az árak világpiaci alakulásának és az acél iránti kereslet ingadozásának kellene betudni.

53 Először is a ferroszilícium‑árak a világ összes nagyobb piacán ugyanúgy alakulnak, és a közösségi árak alakulása világpiaci dinamikát tükröz. A felperesek állítása szerint, mivel az árak – különösen a 2005 és a vizsgálati időszak vége közötti időben – minden piacon csökkentek, nyilvánvalóan ésszerűtlen annak feltevése, hogy a dömpingelt behozatal hiányában a közösségi árak a közösségi iparág növekvő költségeinek fedezése céljából emelkedtek volna, s ezzel egyidejűleg ésszerű hasznot tettek volna lehetővé.

54 Másodszor a ferroszilícium alacsony árát nem a dömpingelt behozatal, hanem a kereslet ingadozása határozta meg. A megtámadott rendeletben maga a Tanács is elismerte, hogy a ferroszilícium‑árak a kereslet ingadozásához igazodnak. A Tanács mindazonáltal a ferroszilícium közösségi árának alakulását – tévesen – akként elemezte, hogy azt a világszintű nyersacéltermelés alakulásával vetette össze, míg azt a közösségi acéltermelés határozza meg. A ferroszilícium közösségi ára kifejezetten az acél iránti kereslet alakulását tükrözte, és a közösségi árak a közösségi kereslet stagnálása és csökkenése arányában estek. Ezért – a felperesek álláspontja szerint – a közösségi iparág még abban az esetben is veszteséget könyvelt volna el az egy időben lezajló költségnövekedés és keresletcsökkenés folytán, ha a dömpingelt behozatal nem valósított volna meg alákínálást.

55 Harmadszor a felperesek megjegyzik, hogy a vizsgálati időszak alatt a ferroszilíciumot magasabb áron értékesítették a Közösségben, mint az egyéb piacokon. Márpedig a világpiacon, ahol az árak egyensúlyi helyzetre törekednek, nem megalapozott azzal érvelni, hogy a legmagasabb árakat felvonultató piac árait tisztességtelenül leszorították, vagy tisztességtelenül alájuk ígértek.

56 A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.

A Törvényszék álláspontja

57 Az első jogalap második része lényegében az intézmények azon mérlegelésére vonatkozik, amelynek keretében a ferroszilícium‑árak és az acél iránti kereslet világpiaci alakulását olyan egyéb ismert tényezőként értékelték, amelyek a közösségi iparágnak kárt okozhattak, vagy abban közrehathattak.

58 Ezzel kapcsolatban meg kell jegyezni egyrészt, hogy a megtámadott rendelet (85) preambulumbekezdésében a Tanács megállapította, hogy a dömpingelt behozatal következtében a közösségi iparág képtelen volt értékesítési árait az összes költségének fedezéséhez szükséges szintre emelni. Másrészt a megtámadott rendelet (87)–(90) preambulumbekezdésében a Tanács kifejtette, milyen okok miatt döntött annak az állításnak az elutasításáról, amely szerint a ferroszilícium‑árak alacsony szintje a dömpingelt behozatal helyett a világpiac dinamikájához kapcsolódik, amely világpiac maga az acélipari kereslet ingadozásainak megfelelően változik. A Tanács mindenekelőtt rögzítette, hogy a piacgazdaságokban az árakat általában a kereslet és a kínálat szintje határozza meg, de lehetségesek egyéb áralakító tényezők – így például a dömpingelt behozatal jelenléte – is. A Tanács második lépésben megállapította, hogy igaz ugyan, hogy a vizsgált időszak egyes szakaszaiban az árazási gyakorlatot a ferroszilícium iránti világkereskedelmi, különösen acélipari kereslet befolyásolta, ám voltak olyan időszakok, amikor a ferroszilícium‑árak a növekvő kereslet ellenére is estek. Harmadik lépésben a Tanács leszögezte, hogy a ferroszilícium‑árak a Közösség szintjén is estek bizonyos időszakokban, a növekvő acélipari kereslet ellenére.

59 A felperesek e megállapítást három érvre hivatkozva vitatják. Először is, mivel a világpiaci árak – különösen 2005 és a vizsgálati időszak vége között – csökkentek, a közösségi árak még a dömpingelt behozatal hiányában sem emelkedhettek volna. Másodszor, a közösségi ferroszilícium‑árak a közösségi acéltermelés ingadozásaihoz igazodtak, és a közösségi acélipar keresletének stagnálásával és visszaesésével egyidejűleg csökkentek. Harmadszor, a közösségi piacon találhatóak továbbá a világ legmagasabb árai, ami kizár bárminemű áralákínálást vagy ‑leszorítást.

60 Az említett három érv egyike sem bizonyíthatja azonban, hogy a Tanács nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, és megsértette az alaprendelet 3. cikkének (6) és (7) bekezdését.

61 Így a világpiaci árak alakulására alapított érvvel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a felperesek ezen érv alátámasztása érdekében elsősorban egy, a keresetlevéllel ismételten benyújtott táblázatra hivatkoznak, amely álláspontjuk szerint bemutatja, hogy a ferroszilícium‑árak a világ minden nagyobb piacán ugyanúgy alakulnak és a közösségi árak alakulása csupán a világpiac dinamikáját tükrözi. Noha a táblázatból látható, hogy a ferroszilícium közösségi ára az Egyesült Államokban és Japánban uralkodó árakkal azonos módon alakul, ez semmiképpen nem bizonyítja azt, hogy a világpiaci árak a vizsgált időszak teljes időtartama alatt, vagyis 2003. január 1‑jétől 2006. szeptember 30‑ig, vagy legalább 2005 januárjától a vizsgálati időszak 2006. szeptember 30‑i végéig, folyamatosan estek. A táblázatból épp ezzel ellenkezőleg az derül ki, hogy 2003 és 2004 között, valamint a vizsgálati időszak folyamán emelkedtek az árak. Az árak ezen alakulását támasztják alá azok a közösségi átlagárakra vonatkozó adatok is, amelyekre az átmeneti rendelet (96) preambulumbekezdése hivatkozik, és amelyeket a felperesek sem vitatnak. Ennek következtében a felperesek nem állíthatják, hogy a ferroszilícium árának általános csökkenésére tekintettel ésszerűtlen annak feltevése, hogy a dömpingelt behozatal hiányában a közösségi árak a közösségi iparág növekvő költségeinek fedezése és ésszerű haszon elérése céljából emelkedtek volna.

62 Másodsorban, az acélipari ágazat keresletének ingadozására és a ferroszilícium közösségi árának a világszintű nyersacéltermeléssel összevetett elemzésére alapított érvvel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a felperesek nem fogadják el az intézményeknek a végleges tájékoztatást tartalmazó dokumentumhoz készített grafikonját, amely a ferroszilícium közösségi árának ingadozását a világszintű nyersacéltermelés ingadozásához viszonyítva mutatja be, és érvelésük alátámasztása érdekében egy, a keresetlevél mellékleteként közölt grafikonra hivatkoznak, ami a ferroszilícium közösségi árának ingadozását a közösségi acéltermelés ingadozásához viszonyítva mutatja be. Márpedig a felperesek állításával ellentétben, az említett grafikon nem mutatja be, hogy a ferroszilícium közösségi ára a közösségi acéltermelés ingadozásait tükrözte és a közösségi acélipar keresletének stagnálásával vagy visszaesésével egyidejűleg csökkent.

63 Ezért először is meg kell jegyezni – a Tanács észrevételével egybehangzóan –, hogy az említett grafikon azt mutatja be, hogy a közösségi árak nem minden esetben tükrözik a közösségi acéltermelés ingadozásait. A grafikon például megmutatja, hogy 2004‑ben, amikor a közösségi acéltermelés nőtt, az árak továbbra is estek. A grafikonon ehhez hasonlóan látható, hogy 2006‑ban az acéltermelés csökkent, míg az árak nőttek. E példák megerősítik, hogy a felperesek által készített grafikon nem elegendő azon állításuk alátámasztásához, miszerint a kereslet visszaesése vezetett az árak csökkenéséhez.

64 Másodszor le kell szögezni, hogy a grafikonból nem látható, hogy a vizsgált időszak folyamán visszaesett a kereslet. A grafikon 2003 harmadik negyedéve és 2004 második negyedéve, 2004 negyedik negyedéve és 2005 második negyedéve között és a vizsgálati időszak első három negyedévében, vagyis 2005. október 1‑je és 2006. szeptember 30‑a között, az acéltermelés növekedéséről tanúskodik. A grafikonból az is látható, hogy a ferroszilícium közösségi ára emelkedett 2003 harmadik negyedéve és 2004 második negyedéve között, valamint a vizsgálati időszak folyamán. Az említett pozitív trendekre tekintettel, annak bizonyítása érdekében, hogy a Tanács nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el annak megállapításakor, hogy a közösségi iparág a dömpingelt behozatal miatt volt képtelen értékesítési árait az összes költségének fedezéséhez szükséges szintre emelni, nem elegendő egyszerűen csak azt állítani, hogy a közösségi árak a közösségi acélipar keresletének stagnálásával vagy csökkenésével egyidejűleg estek. A felpereseknek bizonyítaniuk kellett volna, amivel egyébként adósok maradtak, hogy az acéltermelésnek a hivatkozott időszak során tapasztalt növekedése túl csekély volt ahhoz, hogy olyan áremelkedéshez vezessen, amely lehetővé tette volna a közösségi ferroszilícium‑termelők számára a termelési költségek emelkedésének a fogyasztókra hárítását.

65 Harmadsorban, azt az érvet illetően, hogy a közösségi árak szintje miatt nem lehetséges az említett árak tisztességtelen leszorítására vagy áralákínálásra hivatkozni, nem szabad megfeledkezni arról, hogy az áralákínálás és az árleszorítás az alaprendelet 3. cikkének (3) bekezdésében (amelynek a helyébe az 1225/2009 rendelet 3. cikkének (3) bekezdése lépett) hivatkozott jogi fogalom. Leegyszerűsítve, az intézmények annak eldöntésekor, hogy fennáll‑e az említett rendelkezés értelmében vett alákínálás, lényegében a közösségi árakat vetik össze a kiigazított behozatali árakkal egy százalékban kifejezett alákínálási különbözet kiszámítása érdekében. Hasonlóképp, annak megállapításakor, hogy a közösségi árakat leszorították vagy azok kielégítő növekedését akadályozták, az intézmények – még mindig leegyszerűsítve – a behozatali árakkal hasonlítják össze a közösségi irányárat, vagyis azt az árat, amely a dömpingelt behozatal hiányában alakulhatott volna ki, egy szintén százalékban kifejezett kárfelszámolási szint meghatározása érdekében. A jelen ügyben az átmeneti rendelet (87)–(89) és (112) preambulumbekezdéséből egyértelműen kitűnik, hogy az intézmények az áralákínálást az alaprendelet 3. cikkének (3) bekezdésével összhangban állapították meg. Így az átmeneti rendelet (89) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy 4–11%‑os alákínálási különbözetet számított ki az érintett termelő‑exportőr szerint, azon három termelő‑exportőr kivételével, amelyek esetében nem állapított meg alákínálást. Márpedig a felperesek nem terjesztettek elő olyan érvet, amely kétségbe vonhatná az intézmények által kiszámított alákínálási különbözetet. Annak puszta hangoztatása, hogy a közösségi árak a világon a legmagasabbak, nem kérdőjelezi meg az említett számítást.

66 Az eddig kifejtettek fényében arra kell következtetni, hogy a felperesek egyik érve sem bizonyítja, hogy a Tanács nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el annak megállapításakor, hogy a dömpingelt behozatal – és nem a világpiac dinamikája vagy az acélipari ágazat keresletének ingadozása – volt az oka annak, hogy a közösségi iparág képtelen volt értékesítési árait az összes költségének fedezéséhez szükséges szintre emelni.

67 Következésképpen az első jogalap második részét mint megalapozatlant el kell utasítani.

b) Az első jogalap harmadik, a közösségi iparág „önkárosításának” hatásaira vonatkozó részéről

Az egyes közösségi termelők által végzett termelésátállításra vonatkozó első kifogásról

– A felek érvei

68 A felperesek arra hivatkoznak, hogy a Tanács nem vette kellően figyelembe azon önkéntes termelésátállítás közösségi iparágra gyakorolt hatásait, amelyet a Huta Laziska S.A., az OFZ a.s. és a Vargön Alloys AB a megtámadott rendeletben egyébként „kivételesen kedvezőnek” minősített 2004‑es évben véghezvitt.

69 Először is, a felperesek szerint az intézmények jelentős ténybeli tévesést követtek el, amely nagymértékben befolyásolta az okozati összefüggés elemzését, mivel az átmeneti rendelet (135) preambulumbekezdéséből ugyan nyilvánvaló, hogy két közösségi ferroszilícium‑termelő 2004‑ben átállította termelését mangánötvözetek előállítására, ugyanezen rendelet (93) preambulumbekezdéséből egyértelműen kivehető, hogy a ferroszilícium‑termelés csökkentését 2005‑ig nem vették figyelembe. A ferroszilícium‑termelés kedvező piaci feltételek melletti csökkentésére vonatkozó döntés vezetett az előállított ferroszilícium egységnyi költségének növekedéséhez, a termelés és értékesítés csökkenéséhez, valamint a piacon megnövekedett hiányhoz. Továbbá az, hogy 2004‑re vonatkozóan nem vették figyelembe a termelés átállítását, félrevezető képet eredményezett a közösségi iparág termelési kapacitásának, termelésének és nyereségességének alakulására vonatkozóan

70 Másodszor, a felperesek szerint, az intézmények nyilvánvaló mérlegelési hibát követtek el annak megállapításával, hogy a termelésátállítás a dömpingelt behozatalra adott válasz volt. 2004. egyrészt kivételes év volt, amely során a közösségi iparág a nyereségességét a vizsgált időszakban elért legmagasabb szintre emelte, és közel 20%‑os befektetési megtérülési rátára tett szert, másrészt a Huta Laziska úgy döntött, hogy átáll egy jobban jövedelmező, alacsonyabb energiafelhasználást igénylő termék, a szilícium‑mangán termelésére. A felperesek állítása szerint ezért a közösségi iparág által a 2005 és a vizsgálati időszak folyamán elszenvedett kárra az említett önkéntes termelésátállítás a magyarázat, amely a termelési költségek növekedéséhez, az pedig további termeléscsökkentéshez vezetett.

71 A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.

– A Törvényszék álláspontja

72 A jelen kifogás lényegében arra vonatkozik, hogy az intézmények milyen módon elemezték a közösségi iparágat annak következtében érő hatást, hogy 2004‑ben bizonyos közösségi termelők a korábban ferroszilícium‑termelésre szolgáló kohókat szilícium‑mangán termelésére állították át.

73 Ezzel kapcsolatban le kell szögezni, hogy a Bizottság az említett átállás hatását az átmeneti rendelet (135) és (136) preambulumbekezdésében értékelte. A Bizottság azokban a preambulumbekezdésekben megállapította, hogy a termelés átállításával járó költségek ellenére a termelés egy részét 2004‑ben átállították, mert akkoriban az Európai Közösségek piacán mangánötvözetekből hiány, ferroszilíciumból viszont kielégítő kínálat állt fenn. A Bizottság ebből arra következtetett, hogy az egyes közösségi termelők a termelés visszafogását célzó döntést nem önkényesen hozták meg, hanem azért, mert a dömpingelt behozatal akadályozta a közösségi iparágat abban, hogy ferroszilícium‑értékesítéssel nyereségre tegyen szert. Ezen túlmenően, az átmeneti rendelet (93) preambulumbekezdésében a Bizottság a termelési kapacitásról és kapacitáskihasználásról készített táblázatban hivatkozott, termelési kapacitásra vonatkozó adatokat 2005‑től kezdődően kiigazította annak érdekében, hogy figyelembe lehessen venni a kohók termelésének átállítását.

74 A felperesek az átmeneti rendelet (93) és (135)–(136) preambulumbekezdését is vitatják.

75 Először is, a felpereseknek az átmeneti rendelet (93) preambulumbekezdése kapcsán ténybeli tévedésre hivatkozó érve tekintetében a Tanács – a pervezető intézkedés keretében hozzá intézett írásbeli kérdésre adott válaszában – úgy nyilatkozott, hogy a termelést 2004 decemberének elején állították át. A tárgyaláson a Tanács azt is elismerte, hogy az átállított kapacitást nem használhatták 2004 decemberében ferroszilícium‑termelésre. Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a termelési kapacitásra vonatkozó mutatókat 2005 helyett 2004‑től kezdődően kellett volna kiigazítani. Ebből az következik, hogy az átmeneti rendelet (93) preambulumbekezdése tárgyi pontatlanságot tartalmaz.

76 A Törvényszék mindazonáltal nem osztja a felperesek véleményét az említett pontatlanságból levonható következményekre vonatkozóan. Egyrészt ugyanis, ahogy azt a Tanács a tárgyaláson megjegyezte, le kell szögezni, hogy annak a ténynek az ismeretében, hogy a termelési kapacitás 2004 decemberéig nem csökkent, a 2004. év egészére vonatkozó kapacitás átfogó kiigazítása csupán a 2005. évi kiigazítás egytizenkettedével egyenértékű, igen kis léptéket képviselt volna. Másrészt, még ha a termelési kapacitás 2004. évre vonatkozó kiigazítását feltételezzük is, a ferroszilícium közösségi piacának gazdasági helyzete a 2004. év tekintetében a következőképp alakult volna: keresletnövekedés; a dömpingelt behozatal mennyiségének növekedése; termeléscsökkenés; a termelési kapacitás enyhe csökkenése; a közösségi iparág értékesítésének és piaci részesedésének visszaesése; majd a közösségi iparág árainak, haszonkulcsának és befektetési megtérülési rátájának növekedése. Másképpen fogalmazva, a termelési kapacitás, a termelés, az értékesítés és a piaci részesedés kivételével minden gazdasági mutató javult volna. Természetesen bizonyos körülmények között elképzelhető, hogy egyes közösségi termelőknek a termelés átállítását célzó döntése nem a ferroszilícium piacán jelenlévő, és a közösségi iparág nyereséges működését aláaknázó dömpingelt behozatal eredménye, hanem olyan kereskedelmi döntés eredménye volt, amely a szilícium‑mangán piacon egy magasabb nyereségszint elérését célozta. Azonban ugyanúgy elképzelhető az is, hogy az egyes közösségi termelők a termelés átállítására vonatkozó döntés meghozatalakor nem csupán a szilícium‑mangán piacán megnőtt jövedelmezőségi kilátásokat, hanem annak az alacsony árú dömpingelt behozatalnak a jelenlétét is tekintetbe vették, amely már 2004‑ben is jelentős mértékben nőtt, és amely a szilícium‑mangán piacának potenciális jövedelmezőségét jóval vonzóbbá tette a ferroszilíciuménál.

77 A fentiekből következően az átmeneti rendelet (93) preambulumbekezdésében szereplő ténybeli tévedés nem ferdíthette el az okozati összefüggés elemzését.

78 Másodsorban, a felperesek azon érvét illetően, hogy az intézmények – az átmeneti rendelet (136) preambulumbekezdésében – nyilvánvaló mérlegelési hibát követtek el annak megállapításával, hogy a termelésátállítások a dömpingelt behozatalra született válaszok voltak, a fenti 76. pontban megállapítást nyert, hogy elképzelhető ugyan, hogy az átállítások nem a ferroszilícium piacán jelenlévő és a közösségi iparág nyereséges működését aláaknázó dömpingelt behozatal eredményei, hanem olyan kereskedelmi döntés eredményei voltak, amely a szilícium‑mangán piacon egy magasabb nyereségszint elérését célozta, ám ugyanúgy elképzelhető az is, hogy a termelés átállítására vonatkozó döntések meghozatalakor nem csupán a szilícium‑mangán piacán megnőtt jövedelmezőségi kilátásokat, hanem a ferroszilícium‑piacon jelenlévő alacsony árú dömpingelt behozatalt is tekintetbe vették.

79 Ennélfogva azt a következtetést kell levonni, hogy a felperesek által felhozott egyik érv sem bizonyítja, hogy az intézmények nyilvánvaló mérlegelési hibát követtek volna el.

80 Az eddig kifejtettek fényében tehát a jelen kifogást mint megalapozatlant el kell utasítani.

A termelés egyes közösségi termelők általi megszakítására vonatkozó második kifogásról

– A felek érvei

81 A felperesek azt állítják, hogy a Tanács nem vette megfelelően figyelembe azt a hatást, amely az egyes közösségi termelők tudatosan kivitelezett termelésmegszakítása folytán érte a közösségi iparágat, és az említett hatást tévesen a vita tárgyát képező behozatalnak tudta be.

82 Először is a Tanács nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el azzal, hogy a megtámadott rendelet (101) preambulumbekezdésében megtagadta a Huta Laziska általi termelésmegszakítás hatásának figyelembevételét azzal az indokkal, hogy az okozati összefüggés megállapítása a közösségi iparág egészének szintjén kell, hogy történjen, holott a szóban forgó tényező a közösségi iparág egészének teljesítményére kihatott. A felperesek ezzel kapcsolatban kiemelik, hogy először is, a Huta Laziska az energiaszolgáltatójával való problémák következtében a vizsgált időszak folyamán számos alkalommal leállította a termelést; másodszor, a Huta Laziska kénytelen volt átállítani a termelést a kevesebb energiát igénylő és jobban jövedelmező termékek – például szilícium‑mangán – előállítására; harmadszor pedig a Kínai Népköztársaságból és Kazahsztánból származó szilíciumos mangán behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vám kivetéséről és az Ukrajnából származó szilíciumos mangán behozatalára vonatkozó eljárás megszüntetéséről szóló, 2007. december 4‑i 1420/2007/EK tanácsi rendelet (HL L 317., 5. o.) keretei között az intézmények elkülönítve értékelték a Huta Laziska helyzetében bekövetkező fejleményeket.

83 Másodszor, az intézmények nyilvánvaló mérlegelési hibát követtek el azzal, hogy nem vették figyelembe azoknak a termelésmegszakításoknak a hatásait, amelyeket egyrészt a FerroAtlántica SL foganatosított a magas energiafelhasználású időszakokban, amikor energia értékesítése útján próbálta hasznát maximalizálni, másrészt pedig a vizsgálati időszak folyamán ferroszilícium‑termelését teljesen megszüntető Vargön Alloys vitt végbe. A FerroAtlántica tekintetében a felperesek válaszukban megemlítik, hogy a Tanács az ellenkérelmében első ízben jelentette ki, hogy a ferroszilícium‑termelés villamosenergia‑fogyasztási csúcsidőben történő leállítása mindig is a vállalat üzletmodelljének részét képezte. A felperesek szerint az említett kijelentés ráadásul ellentétes a megtámadott rendelet (81) preambulumbekezdésével, amelyben a Tanács megállapította, hogy a termelés áramszünet miatti csökkentése nem fordult rendszeresen elő.

84 A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.

– A Törvényszék álláspontja

85 A jelen kifogás arra a módra vonatkozik, ahogyan az intézmények azt a hatást elemezték, amit a három közösségi termelő – a Huta Laziska, a FerroAtlántica és a Vargön Alloys – általi termelésmegszakítás gyakorolt a közösségi iparágra.

86 A felperesek lényegében arra hivatkoznak, hogy egyrészt a Tanács a megtámadott rendelet (101) preambulumbekezdésében helytelenül értékelte a Huta Laziskánál történt termelésmegszakítások hatásait, másrészt pedig nem vette figyelembe a FerroAtlánticánál és a Vargön Alloysnál bekövetkező megszakításokat.

87 Először is, a Huta Laziska helyzetének vizsgálatakor állítólag elkövetett mérlegelési hibára vonatkozóan, emlékeztetni kell arra, hogy a Tanács a megtámadott rendelet (101) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a kár okait a közösségi iparág egészének szintjén kell elemezni, továbbá azt, hogy még ha a termelő adatai kizárhatóak lennének is a kárfelmérésből, a megfigyelhető tendencia a közösségi iparág többi szereplőjére nézve is rendkívül hátrányos lenne, és továbbra is jelentős kárra utalna.

88 Ezzel kapcsolatban – a felperesek észrevételeivel egybehangzóan – mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy az okozati összefüggés fennállására vonatkozó elemzést nem szükségszerűen úgy kell lefolytatni a közösségi iparág egészének szintjén, hogy a dömpingelt behozatalon kívüli egyéb tényező által valamely egyedi közösségi termelőnek okozott kárt ne lehetne figyelembe venni. A fenti 30. pontban ugyanis már megállapítást nyert, hogy az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdésében szabályozott, úgynevezett be nem tudhatósági elemzés keretében az intézmények kötelesek a dömpingelt behozatallal egyidejűleg minden olyan egyéb ismert tényezőt megvizsgálni, amelyek kárt okoztak a közösségi iparágnak, valamint arról meggyőződni, hogy az említett egyéb tényezők által okozott kár nem tudható be a dömpingelt behozatalnak. Az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdése nem mondja ki, hogy e vizsgálat során csak azt a kárt lehetne figyelembe venni, amelyet e más tényezők a közösségi iparág egészének okoztak. E rendelkezés céljára tekintettel – amely, ahogy az a fenti 31. pontban megállapítást nyert, annak biztosításában nyilvánul meg, hogy az intézmények a dömpingelt behozatal káros hatásait elválasszák és megkülönböztessék az egyéb tényezők káros hatásaitól – lehetséges, hogy a dömpingelt behozatalon kívüli egyéb tényező által valamely közösségi termelőnek egyénileg okozott kárt bizonyos körülmények között figyelembe kell venni, amennyiben e kár közrehatott az egészében vett közösségi iparágban tapasztalt kárban.

89 Továbbá igaz, hogy a Tanács a megtámadott rendelet (101) preambulumbekezdésében meglehetősen egyértelműen kifejtette, hogy a kár okait a közösségi iparág egészének szintjén kell elemezni, mely állítás úgy is értelmezhető, hogy a valamely közösségi termelőt egyénileg érintő kártényezőt esetleg sosem lehet figyelembe venni. Mindazonáltal, a felperesek állításaival ellentétben, a termelés megszakítása következtében a Huta Laziskának okozott kárt a (101) preambulumbekezdése helyesen vette figyelembe. Ezért, ahogy a fenti 87. pontban megállapítást nyert, a Tanács az említett preambulumbekezdésben azt állapította meg, hogy még ha a Huta Laziska adatait ki is zárná a kárfelmérésből, a közösségi iparágra vonatkozóan megfigyelhető tendencia továbbra mutatná a kár meglétét. Márpedig a felperesek nem próbálták meg bizonyítani, hogy az említett megfontolás nyilvánvaló mérlegelési hibát tartalmaz. A felperesek csupán azt állítják, hogy a Huta Laziskának a villamosenergia‑szolgáltatójával kapcsolatban tapasztalt nehézségei vezettek a termelés megszakításához, amely érvet a Tanács figyelembe is vette a megtámadott rendelet (101) preambulumbekezdésében.

90 Végül, az 1420/2007 rendelet kapcsán, amint az a fenti 50. és 51. pontban is megállapítást nyert, az intézmények a mérlegelési jogkörük gyakorlásakor kötelesek megvizsgálni, hogy a közösségi iparágat érte‑e kár, és hogy az említett kár a dömpingelt behozatalnak tudható‑e be, vagy egyéb tényező hatott közre a kárban. Az említett mérlegelési jogkört az összes releváns tény fényében esetről esetre kell gyakorolni (lásd ebben az értelemben a C‑156/87. sz., Gestetner Holdings kontra Tanács és Bizottság ügyben 1990. március 14‑én hozott ítélet [EBHT 1990., I‑781. o.] 43. pontját). Mindenesetre, a felperesek állításaival ellentétben, a Huta Laziska helyzetének 1420/2007 rendeletben szereplő vizsgálata nem tér el érzékelhetően a megtámadott rendeletben lefolytatott vizsgálattól. A megtámadott rendelethez hasonlóan, az 1420/2007 rendeletben sincs a Huta Laziskáról szóló külön alfejezet. Továbbá a megtámadott rendelethez hasonlóan az 1420/2007 rendeletben is abban az alfejezetben vizsgálják a Huta Laziska helyzetét, amely a kár bekövetkeztében közreható termelési költségnövekedést taglalja. A megtámadott rendelet és az 1420/2007 rendelet között csupán egyetlen különbség figyelhető meg. Míg a megtámadott rendeletben a Tanács – feltételes jelleggel és pusztán annak érdekében, hogy a közösségi iparág egészét ért kár felméréséből bárminemű torzító hatást kizárhasson – elismerte, hogy lehetséges, hogy a Huta Laziska és annak villamosenergia‑szolgáltatója közötti vita eredménye a vállalatot ért kár, addig az 1420/2007 rendeletben, noha elfogadta, hogy az említett vita és a villamosenergia‑költségek megnövekedése befolyásolhatták a Huta Laziska teljesítményét, általában véve úgy ítélte meg, hogy a termelési költségek változása nem hatott közre a közösségi iparágat ért kár keletkezésében.

91 Ebből következően a felperesek által felhozott egyik érv sem bizonyítja, hogy a megtámadott rendelet (101) preambulumbekezdése nyilvánvaló mérlegelési hibát tartalmaz.

92 Másodsorban, a FerroAtlánticánál és a Vargön Alloysnál bekövetkezett termelésmegszakítások vizsgálatakor állítólag elkövetett mérlegelési hibára vonatkozóan először is le kell szögezni, hogy a FerroAtlántica tekintetében a felperesek a tárgyaláson kijelentették, hogy véleményük szerint a társaság által végrehajtott termelésmegszakítások „önkárosításnak” minősülnek, mivel a villamosenergia‑árak növekedése arra indította a FerroAtlánticát, hogy az energia értékesítését a ferroszilícium‑értékesítés elé helyezze. Azonban meg kell jegyezni, hogy az egyetlen olyan dokumentum, amelynek alapján a felperesek az intézmények által elkövetett nyilvánvaló mérlegelési hibára hivatkoznak, a FerroAtlántica 2007. február 26‑án kelt, az Euroalliages‑nak küldött levele. Az említett levélben a FerroAtlántica közölte, hogy – a tarifarendszerére tekintettel – a villamosenergia‑felhasználás csúcsidejére leállította a ferroszilícium‑termelést, és az említett időszakban megtermelt villamosenergiát értékesítette. Az említett levél semmilyen módon nem bizonyítja, hogy a FerroAtlántica minden alkalommal leállítja a ferroszilícium‑termelést, amikor nőnek a villamosenergia‑árak. Ennek következtében a felperesek nem terjesztettek elő semmilyen bizonyítékot annak alátámasztására, hogy a FerroAtlántica villamosenergia‑felhasználási csúcsidőben történő termeléscsökkentése közrehatott a közösségi iparág egésze által elszenvedett kár keletkezésében, és hogy azt a Tanácsnak figyelembe kellett volna vennie.

93 Másodszor, a felperesek a Vargön Alloys tekintetében pusztán azt állítják, hogy az említett vállalat a vizsgálati időszak folyamán leállította a termelést. Noha a keresetlevélhez csatolt egyik dokumentumban azt állítják, hogy a leállítás a villamosenergia‑árak szintje miatt történt, semmiféle bizonyítékot nem terjesztettek elő ennek alátámasztására. Tehát semmilyen módon nem bizonyítják, hogy a Vargön Alloys saját kárában maga is közrehatott, vagy hogy a termelést nem a dömpingelt behozatal miatt állította le. Ennélfogva nem jelenthető ki, hogy a Tanács nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el azzal, hogy nem vezetett le kifejezetten a Vargön Alloys helyzetére vonatkozó okfejtéseket.

94 Az eddig kifejtettek fényében tehát az első jogalap harmadik részében előterjesztett jelen kifogást mint megalapozatlant el kell utasítani.

Az elméleti névleges termelési kapacitás alkalmazására vonatkozó harmadik kifogásról

– A felek érvei

95 A felperesek arra hivatkoznak, hogy a Tanács nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el és megsértette az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdését, valamint a védelemhez való jogukat is azáltal, hogy megtagadta az elméleti névleges termelési kapacitás helyett a tényleges termelési kapacitás alkalmazását.

96 Először is, a Tanács nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el akkor, amikor először is a kár fontosabb tényezőire, vagyis a termelési kapacitásra és a termelési kapacitás kihasználására jelentős mértékben kiható elemeket, mint például a termelés és a villamosenergia‑ellátás megszakításait, nem vette figyelembe.

97 Másodszor, a felperesek megjegyzik, hogy nem helytálló – a Tanács módjára – azt állítani, hogy még a tényleges termelési kapacitás alkalmazása esetén sem változtak volna a termelési kapacitás és kapacitáskihasználás tekintetében megfigyelt tendenciák és a kár fennállására vonatkozó következtetések. Még a termelési kapacitás és kapacitáskihasználás tekintetében megfigyelt tendenciák változatlan fennállása esetén is fontos például az a tény, hogy a kapacitáskihasználás 50‑ről 95%‑ra emelkedik, mivel az effajta növekedés azt jelenti, hogy a közösségi iparág képtelen a kereslet kielégítésére.

98 Harmadszor, a felperesek arra hivatkoznak, hogy súlyos ténybeli tévedést és nyilvánvaló mérlegelési hibát tartalmaz a Tanács azon állítása, miszerint az elméleti névleges kapacitáskihasználás azért alkalmazható, mert a termelés leállítása és csökkentése nem fordult rendszeresen elő. A felperesek kijelentik, hogy a termelés leállítása és csökkentése rendszeresen előfordult, és azt figyelembe kellett volna venni. Ez igaz a FerroAtlántica által villamosenergia‑felhasználási csúcsidőben végrehajtott termelésleállításokra, ami a vállalat üzleti modelljének szerves részét képezi, ezért rendszeresen előfordult. Ehhez hasonlóan, a ferroszilícium‑kohókat az éves karbantartás idején szintén nem használhatják. A felperesek arra is hivatkoznak, hogy nyilvánvaló mérlegelési hibát jelent, ha a termelési kapacitás kiszámításánál csak a rendszeresen előforduló eseményeket veszik figyelembe. Így akkor, amikor a villamosenergia‑ellátása lecsökkent, a Huta Laziska számos alkalommal komolyan csökkentette termelési kapacitását, ami a piaci környezettől függetlenül akadályozta a ferroszilícium előállításban.

99 Másodsorban – a felperesek szerint – az, hogy az okozati összefüggés elemzését a tényleges helyett az elméleti névleges kapacitáskihasználásra építik, szükségképpen sérti az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdésében rögzített be nem tudhatósági elvet, mivel a termelésimutató‑ingadozás valódi okának elfedéséhez vezet.

100 Harmadsorban a felperesek arra hivatkoznak, hogy a megtámadott rendelet sérti a védelemhez való jogukat, mivel nem megalapozott az az állítás, hogy a tényleges kapacitáskihasználás figyelembevételével sem változtak volna a tendenciák.

101 A beavatkozók által támogatott Tanács vitatja a felperesek érvelését.

– A Törvényszék álláspontja

102 A felperesek a jelen kifogással lényegében arra hivatkoznak, hogy a tényleges termelési kapacitás helyett az elméleti névleges kapacitáskihasználás alkalmazásával az intézmények egyrészt nyilvánvaló mérlegelési hibát és ténybeli tévedést követtek el, másrészt megsértették az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdését, harmadrészt pedig megsértették a felperesek védelemhez való jogát.

103 Először is, az intézmények állítólagos nyilvánvaló mérlegelési hibája és ténybeli tévedése tekintetében le kell szögezni, hogy az átmeneti rendelet (92) és (93) preambulumbekezdésében a Bizottság kijelentette, hogy a termelési kapacitást a közösségi iparág termelőegységeinek elméleti névleges kapacitása alapján állapította meg, ám azt kiigazította annak érdekében, hogy figyelembe lehessen venni azt a tényt, hogy két közösségi gyártó a ferroszilíciumról részben más vasötvözetekre állította át a termelését a vizsgált időszak során. Ezenkívül a Tanács a megtámadott rendelet (81) preambulumbekezdésében válaszolt az átmeneti rendelet (93) preambulumbekezdésében alkalmazott módszerekkel szemben megfogalmazott kifogásokra, illetve közelebbről a közigazgatási eljárásban az egyes érdekelt felek által előadott azon javaslatokra, hogy a karbantartási és áramszünetek miatti bezárásokat figyelembe vevő mutató alkalmazandó. A Tanács ezzel kapcsolatban a vizsgálatra hivatkozott, amely – álláspontja szerint – kimutatta, hogy a gépek karbantartás vagy áramszünet miatti leállása ideiglenes jellegű volt, és nem fordult rendszeresen elő a vizsgált időszakban. A Tanács azt is megállapította, hogy a termeléskapacitási és kapacitáskihasználási tendenciák, valamint az anyagi kár fennállása tekintetében levont következtetések akkor sem változnának, ha a termelési kapacitás kiigazítására kerülne sor.

104 A felperesek úgy vélik, hogy az említett megfontolások nyilvánvaló mérlegelési hibát tartalmaznak, különösen azért, mert nem veszik figyelembe a termelés megszakításait és átállításait. Meg kell jegyezni, hogy a felperesek állítása nem kellően pontos, mivel nem határozzák meg pontosan, hogy mely megszakításra és átállításra hivatkoznak. Azonban feltételezve, hogy a két korábbi kifogás vizsgálata folyamán szóban forgó eseményekre – vagyis a Huta Laziskánál történt termelésátállításra és ‑megszakításra, valamint a FerroAtlántica és a Vargön Alloys által végrehajtott termelésmegszakításokra – utalnak, mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a felperesek nem vitatják, hogy a Huta Laziska 2004‑ben született, ferroszilícium‑termelésről a szilícium‑mangán termelésére való átállást célzó döntését figyelembe vették az átmeneti rendelet (93) preambulumbekezdésében hivatkozott termeléskapacitási és kapacitáskihasználási táblázatban, mégpedig a termelési kapacitás 2005‑re és a vizsgálati időszakra vonatkozó kiigazítása révén.

105 Azután, a Huta Laziskánál a közte és villamosenergia‑szolgáltatója között fennálló vita folyományaképpen 2005‑ben és 2006‑ban bekövetkező termelésmegszakításokat, valamint a Vargön Alloysnál a felperesek szerint a megemelkedett villamosenergia‑költségek következtében 2006‑ban lezajlott termelésmegszakítást illetően, az intézmények nemcsak ésszerűen, hanem nyilvánvaló mérlegelési hiba nélkül jártak el. A megtámadott rendelet (81) preambulumbekezdéséből világosan látszik, hogy az intézmények úgy döntöttek, hogy azért nem igazítják ki a termelési kapacitásra vonatkozó mutatókat, mert a szóban forgó megszakítások ideiglenes jellegűek voltak. Az intézmények álláspontja helyes, mert először is – a felperesek állításaival szemben – az ügy irataiból kitűnik, hogy az említett megszakítások valóban ideiglenes jellegűek voltak. Másodszor, ha a termelési kapacitásra vonatkozó mutatóknak a gépek ideiglenes leállását kellene tükrözniük, ahogy arra a jelen ügyben is hivatkoznak, nem lennének céljuknak megfelelően felhasználhatóak, ami abból áll, hogy a közösségi iparág termelési kapacitására nézve nyújtsanak támpontot, ne pedig a termelési mutatók által tükrözött termelésingadozásra. Mindazonáltal, annak érdekében, hogy az intézmények álláspontja ne épüljön nyilvánvaló mérlegelési hibára, a gépek effajta ideiglenes leállását az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdésében rögzített be nem tudhatósági elemzés folyamán figyelembe kell venni.

106 Márpedig a jelen ügyben az intézmények – a megtámadott rendelet (81) preambulumbekezdésében – megállapították, hogy a közösségi iparágat ért anyagi kár fennállása tekintetében levont következtetések akkor sem változnának, ha a termelési kapacitás kiigazítására kerülne sor. Noha a felperesek azt állítják, hogy e megállapítás téves, nem terjesztenek elő semmilyen bizonyítékot ennek alátámasztása érdekében. Egyszerűen csak azt állítják, hogy még a termelési kapacitás és kapacitáskihasználás tekintetében megfigyelt tendenciák változatlan fennállása esetén is fontos például az a tény, hogy a kapacitáskihasználás 50‑ről 95%‑ra emelkedik, mivel az effajta növekedés azt jelenti, hogy a közösségi iparág képtelen a kereslet kielégítésére. Azon kívül, hogy felperesek által hivatkozott helyzet tisztán elméleti jellegű, annak ténye, hogy a közösségi iparág képtelen a kereslet kielégítésére, a jelen ügyhöz hasonló körülmények között, vagyis amikor számos gazdasági mutató tükrözi a közösségi iparág által elszenvedett kárt, semmiféle támpontot nem nyújt az említett kár eredetére nézve, ezért önmagában nem képes annak bizonyítására, hogy a kárt nem a dömpingelt behozatal okozta.

107 Végül, a FerroAtlánticánál bekövetkezett termelésmegszakítások tekintetében a fenti 92. pontban megállapítást nyert, hogy a felperesek semmilyen bizonyítékot nem tudtak előterjeszteni annak alátámasztására, hogy a termelés említett – rendszeresen előforduló – csökkentése közrehatott a közösségi iparág egésze által elszenvedett kár keletkezésében. Jóllehet – mint azt a felperesek is megjegyezték – az említett megszakítások figyelembevétele érdekében végzett termeléskapacitási kiigazítás talán módosította volna a közösségi iparág kapacitáskihasználási szintjét, jelezvén, hogy az kevésbé képes a kereslet kielégítésére, a fenti 106. pontban megállapítást nyert, hogy abban az esetben, amikor számos gazdasági mutató tükrözi a közösségi iparág által elszenvedett kárt, önmagában az a tény, hogy a közösségi iparág képtelen a kereslet kielégítésére, nem képes annak bizonyítására, hogy a kárt nem a dömpingelt behozatal okozta.

108 Az eddigiekre tekintettel arra kell következtetni, hogy a felperesek által előterjesztett egyik érv sem bizonyítja az elméleti névleges kapacitás használatában megmutatkozó nyilvánvaló mérlegelési hibát.

109 Másodsorban, az alaprendelet 3. cikke (7) bekezdésének állítólagos megsértésére vonatkozóan – a felperesek érvelésével ellentétben – nem állítható, hogy a tényleges helyett az elméleti névleges kapacitáskihasználásra alapított okozati összefüggés‑elemzés szükségképpen megsérti a be nem tudhatóság elvét. Meg kell állapítani ugyanis, hogy a termelőeszközök másik piacra tervezett termelést célzó átállítása, és ez a helyzet a jelen esetben is, kétségtelenül a termelési kapacitás mutatóinak kiiagíztását vonja maga után, ám a fenti 105. pontban megállapítást nyert, hogy az említett mutatóknak nem kell a gépek összes ideiglenes leállását tükrözniük, mivel azok visszaköszönnek a termelési mutatókban. Az ilyen körülmények között viszont az intézményeknek eleget kell tenniük az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdésében rögzített kötelezettségeknek, és megfelelően el kell végezniük a be nem tudhatósági elemzést, amelynek keretében el kell választani és meg kell különböztetni az említett ideiglenes leállások következtében keletkezett kárt, már ahol ez releváns, a dömpingelt behozatalból eredő károktól.

110 Harmadsorban, a felperesek védelemhez való jogának megsértését illetően, emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy a védelemhez való jogból fakadó követelmények nemcsak a szankció kiszabásával fenyegető eljárások keretében állnak fenn, hanem az olyan, dömpingellenes rendeletek elfogadását megelőző vizsgálati eljárások keretében is, amelyek az érintett vállalkozásokat közvetlenül és személyükben érinthetik, és részükre hátrányos következményekkel járhatnak (a C‑49/88. sz., Al‑Jubail Fertilizer kontra Tanács ügyben 1991. június 27‑én hozott ítélet [EBHT 1991., I‑3187. o.] 15. pontja). Különösen, az érintett vállalkozásoknak a közigazgatási eljárás során lehetőséget kell biztosítani arra, hogy kifejtsék álláspontjukat a tényállás és a hivatkozott körülmények valószerűségéről és jelentőségéről, valamint a Bizottság által a dömpingmagatartás fennállására és az abból eredő kárra vonatkozó állításának alátámasztására felhozott bizonyítékokról (a fent hivatkozott Al‑Jubail Fertilizer kontra Tanács ügyben hozott ítélet 17. pontja).

111 Ezzel kapcsolatban, ahogy a Tanács is megjegyzi, le kell szögezni, hogy a végleges tájékoztatást tartalmazó dokumentum 80. pontja lényegében megegyezett a megtámadott rendelet (81) preambulumbekezdésével, amely megállapítja, hogy a tendenciák a termelési kapacitás kiigazítása esetén sem változtak volna. A felperesek azonban a végleges tájékoztatást tartalmazó dokumentumhoz fűzött észrevételeikben nem kértek tájékoztatást az említett állítást alátámasztó mutatókról. Ennélfogva nem hivatkozhatnak a védelemhez való joguk megsértésére.

112 Az eddig kifejtettekre tekintettel a jelen kifogást mint megalapozatlant el kell utasítani.

A közösségi iparág által 2005‑ben és a vizsgálati időszakban megvalósított beruházásokra vonatkozó negyedik kifogásról

– A felek érvei

113 A felperesek arra hivatkoznak, hogy a Tanács megsértette az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdésében lefektetett be nem tudhatósági elvet, amikor a megtámadott rendeletben nem vette figyelembe azoknak a jelentős beruházásoknak a hatásait, amelyeket a közösségi iparág 2005‑ben és a vizsgálati időszakban valósított meg, és amelyek – a vizsgálati időszak folyamán – a közösségi iparág veszteségének több mint harmadát tették ki. A felperesek ezzel kapcsolatban hangsúlyozzák, hogy az átmeneti rendelet (99) preambulumbekezdésében az intézmények jelezték, hogy a közösségi iparág 2005‑ben majdnem 10 millió eurót, a vizsgálati időszak folyamán pedig 6 millió eurót ruházott be a gyártóberendezések korszerűsítése céljából. A felperesek szerint az említett beruházások hatásait, különösen azoknak az iparág nyereségességéhez viszonyított mértékére tekintettel, még akkor is figyelembe kellett volna venni, ha azok értékcsökkenési leírását hosszabb időszak alatt számolják el, valamint az arra a kérdésre adott választól is függetlenül, hogy egy kötelező környezetvédelmi előírásnak való megfelelés olyan kárnak minősül‑e, amelyet a közösségi iparág önmagának okozott.

114 A beavatkozók által támogatott Tanács először is azzal az ellenvetéssel él, hogy a felperesek eltúlozzák a beruházások méretét és nyereségre gyakorolt hatásukat. A vizsgálati időszakban megvalósított összes beruházás nem mérhető össze az ugyanazon időszak alatt keletkezett összes veszteséggel. A Tanács álláspontja szerint a 2005‑ben és a vizsgálati időszakban megvalósított beruházások töredéke hatott ki a haszonmutatókra, mivel a szóban forgó beruházások gyártóberendezésekhez kapcsolódtak, és hosszú évek alatt írták le értékcsökkenésüket. Másodszor, a befektetések nem tekinthetők „önkárosításnak”, mivel egy kötelező környezetvédelmi előírás végrehajtása érdekében valósították meg őket. Harmadszor, az átmeneti rendelet (99), (100) és (109) preambulumbekezdésében, továbbá a megtámadott rendelet (82) preambulumbekezdésében figyelembe vették az említett beruházások kármutatókra gyakorolt hatását. Negyedszer, a felperesek nem terjesztettek elő semmilyen bizonyítékot annak alátámasztására, hogy az intézmények nyilvánvaló mérlegelési hibát követtek el azzal a következtetéssel, hogy a szóban forgó beruházások nem valósítottak meg „önkárosítást”.

– A Törvényszék álláspontja

115 A felperesek lényegében azzal érvelnek, hogy az intézmények, amikor nem vették figyelembe a közösségi iparág által 2005‑ben és a vizsgálati időszakban megvalósított – és a vizsgálati időszak folyamán a közösségi iparág veszteségének több mint harmadát kitevő – jelentős beruházások hatásait, megsértették az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdését.

116 Ezzel kapcsolatban, ahogy azt a felperesek is megjegyezték, világosan látható az átmeneti rendelet (99) preambulumbekezdéséből, hogy 2005‑ben és a vizsgálati időszakban számottevő befektetés került megvalósításra. Mindazonáltal az említett befektetések tekintetében sem a Bizottság az átmeneti rendeletben, sem a Tanács a megtámadott rendeletben nem végezte el a be nem tudhatósági elemzést. Ezért – a Tanács állításával ellentétben – az említett rendeletek nem tartalmaznak semmilyen érvet arra nézve, hogy a szóban forgó beruházások „önkárosítást” valósítanak‑e meg. Márpedig az említett befektetések, a 2005‑ben majdnem 10 millió eurót, a vizsgálati időszak folyamán pedig 6 millió eurót kitevő volumenükre tekintettel, igenis közrehathattak a közösségi iparág által elszenvedett kár keletkezésében. Ezért meg kell állapítani, hogy az intézmények azzal, hogy az említett befektetések hatását elmulasztották elválasztani és megkülönböztetni a dömpingelt behozatal hatásától, megsértették az alaprendelet 3. cikkének (7) bekezdését.

117 E következtetést a Tanács érvelése sem kérdőjelezheti meg. Először is, a Tanács állításával ellentétben, annak ténye, hogy a beruházásokat egy kötelező környezetvédelmi előírásnak való megfelelés érdekében valósították meg, még nem jelenti azt, hogy az intézmények figyelmen kívül hagyhatták a be nem tudhatósági elemzés elkészítésére vonatkozó kötelezettségüket. Nincs túl nagy jelentősége annak, hogy a kár „önkárosításnak” minősül‑e, mive