T‑240/07. sz. ügy

Heineken Nederland BV és

Heineken NV

kontra

Európai Bizottság

„Verseny – Kartellek – A holland sörpiac – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat – A jogsértés bizonyítéka – Iratbetekintés – Bírság – Az egyenlő bánásmód elve – Ésszerű határidő”

Az ítélet összefoglalása

1. Verseny – Kartellek – Vállalkozások közötti megállapodások – Fogalom – A tanúsítandó piaci magatartásra vonatkozó szándékegység

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

2. Verseny – Kartellek – Összehangolt magatartás – Fogalom – Azon kötelezettséggel összeegyeztethetetlen kapcsolatfelvétel, hogy minden vállalkozásnak önállóan kell meghatároznia piaci magatartását – Információcsere – Vélelem – Feltételek

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

3. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – Bizonyítási mód – Bizonyítékok csoportjának igénybevétele

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

4. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – Bizonyítási mód – Okirati bizonyítékok

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

5. Közösségi jog – Elvek – Alapvető jogok – Az ártatlanság vélelme – Versenyfelügyeleti eljárás – Alkalmazhatóság

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

6. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – Az engedékenységi közlemény keretében a jogsértésben részt vevő más vállalkozások által benyújtott nyilatkozatok bizonyítékként történő felhasználása – Megengedhetőség – Feltételek

(EK 81. cikk, EK 82. cikk)

7. Verseny – Kartellek – Vállalkozások közötti megállapodások – A jogsértés tekintetében a Bizottságra háruló bizonyítási teher – Korlátok

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

8. Verseny – Kartellek – Összehangolt magatartás – Versenytorzítás – Értékelési szempontok – Versenykorlátozó cél – Megfelelő megállapítás

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

9. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – A jogsértésnek és a jogsértés időtartamának a Bizottságra háruló bizonyítása – Valamely kartell fő résztvevői által egy vállalkozással szemben az engedékenységi közlemény rájuk való alkalmazása érdekében önkéntesen szolgáltatott terhelő bizonyítékok bizonyító ereje

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 96/C 207/04 bizottsági közlemény)

10. Verseny – Kartellek – Mind a megállapodás, mind az összehangolt magatartás alkotóelemeit tartalmazó összetett jogsértés – „Megállapodásként és/vagy összehangolt magatartásként” történő egységes minősítés – Megengedhetőség

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

11. Verseny – Kartellek – Versenyellenes célú találkozókon való részvétel

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

12. Verseny – Közigazgatási eljárás – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – Iratbetekintés – Terjedelem – Iratbetekintés megtagadása – Következmények – Az érintett vállalkozásra háruló bizonyítási teher keretében a terhelő és mentő dokumentumok közötti különbségtétel szükségessége

(1/2003 tanácsi rendelet, 27. cikk, (2) bekezdés)

13. Verseny – Közigazgatási eljárás – Iratbetekintés – A vizsgálati aktában nem szereplő és a Bizottság által terhelő bizonyítékként fel nem használt dokumentumok – A felek védelmére alkalmas dokumentumok

(EK 81. cikk, (1) bekezdés és EK 82. cikk; EGT‑Megállapodás, 53., 54. és 57. cikk; 139/2004 tanácsi rendelet; 2005/C 325/07 bizottsági közlemény, 27. pont)

14. Verseny – Közigazgatási eljárás – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – Terhelő irat – Fogalom

(1/2003 tanácsi rendelet, 27. cikk, (2) bekezdés)

15. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – A Bizottság azon kötelezettsége, hogy gondosan és pártatlanul vizsgálja meg az adott eset összes lényeges körülményét

16. Verseny – Közigazgatási eljárás – A Bizottságnak a jogsértés megvalósulására vonatkozó vélekedésének idő előtti kinyilvánítása

17. Verseny – Közigazgatási eljárás – A Bizottság kötelezettségei – Ésszerű határidő betartása – Értékelési szempontok – Megsértés – Következmények

(1/2003 tanácsi rendelet)

18. Verseny – Közigazgatási eljárás – Tájékoztatáskérés – A vállalkozásra és vállalkozások társulására háruló általános gondosság kötelezettsége

(17. tanácsi rendelet, 11. cikk)

19. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – A Bizottságnak fenntartott mérlegelési mozgástér – Korlátok – A bizottsági iránymutatás betartása – Bírósági felülvizsgálat

(EK 81. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

20. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – A piacra gyakorolt tényleges hatás figyelembevétele – Terjedelem

(EK 81. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A. pont)

21. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – A konkrét földrajzi területen keletkező hatások figyelmbe vétele – Terjedelem

(EK 81. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

22. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – A Bizottság mérlegelési jogköre

(17. tanácsi rendelet és 1/2003 tanácsi rendelet; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

23. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Az érintett vállalkozások különböző kategóriákba sorolása – Feltételek

(98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A. pont, hatodik bekezdés)

24. Verseny – Bírságok – Bírságot kiszabó határozat – Indokolási kötelezettség – Terjedelem – Azon mérlegelendő tényezők megjelölése, amelyek lehetővé tették a Bizottság számára az elkövetett jogsértés súlyának értékelését – Megfelelő megjelölés

(EK 253. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) és (3) bekezdés)

25. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Elrettentő jelleg – Az elrettentési tényező értékelési szempontjai

(98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A. pont, negyedik bekezdés)

26. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Elrettentő jelleg – A Bizottság mérlegelési jogköre

(1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) és (3) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1.A. pont, negyedik bekezdés)

27. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények – A jogsértésnek a Bizottság első beavatkozásával egy időben történő megszüntetése – Terjedelem

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont)

28. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények – A jogellenes megállapodások tényleges alkalmazásnak hiánya

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont)

29. Verseny – Közösségi szabályok – Jogsértések – Bírságok – Meghatározás – Szempontok – A bírság általános mértékének növelése – Megengedhetőség – Feltételek

(EK 81. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet)

30. Verseny – Közigazgatási eljárás – A Bizottság kötelezettségei – Ésszerű határidő betartása – Megsértés – Következmények – A bírság összegének méltányosságból való csökkentése

(EK 81. cikk és EK 288. cikk, második bekezdés)

1. Az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett megállapodás létezéséhez elég az, hogy az érintett vállalkozások kifejezzék az arra irányuló közös akaratukat, hogy meghatározott piaci magatartást tanúsítanak. Valamely megállapodás a hivatkozott cikk értelmében létrejöttnek tekinthető, ha akaratközösség áll fenn magának a verseny korlátozásának tekintetében, még akkor is, ha a tervezett versenykorlátozás különös elemei még tárgyalás tárgyát képezik.

Azt a tényt, hogy az EK 81. cikk értelmében vett megállapodás fennáll, nem kérdőjelezi meg sem az a körülmény, hogy a vállalkozások közötti akarategység nem terjedt ki az áremelés végrehajtásának konkrét módjára, sem az a tény, hogy arra konkrétan nem került sor a piacon.

(vö. 44–45., 183. pont)

2. Az összehangolt magatartás fogalma egyfajta egyeztetést jelent a vállalkozások között, amelyek ugyan nem kötnek kifejezetten megállapodást, ám a kockázatokkal teli versenyt tudatosan helyettesítik az egymás közötti gyakorlati együttműködéssel.

E tekintetben az EK 81. cikk (1) bekezdésével ellentétes a gazdasági szereplők közötti bármely olyan közvetlen vagy közvetett kapcsolatfelvétel, amely jellegénél fogva vagy befolyásolja a tényleges, illetve potenciális versenytárs piaci magatartását, vagy feltárja az ilyen versenytárs előtt, hogy milyen piaci magatartásról döntöttek, illetve milyen piaci magatartást fontolgatnak, amennyiben e kapcsolatfelvétel célja vagy hatása a verseny korlátozása.

Vélelmezni kell – hacsak az érdekelt gazdasági szereplők nem bizonyítják ennek ellenkezőjét –, hogy az egyeztetésben részt vevő és a piacon továbbra is tevékeny vállalkozások piaci magatartásuk meghatározása érdekében figyelembe veszik a versenytársaikkal cserélt információkat. Fokozottan érvényes ez arra az esetre, ha az összehangolt magatartás rendszeres alapon és hosszú távon valósul meg.

(vö. 46–47., 186. pont)

3. Az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértésére vonatkozó bizonyításfelvételt illetően a Bizottság kötelezettsége bizonyítani az általa megállapított jogsértést, és olyan bizonyítékokat előterjeszteni, amelyek a jogilag megkövetelt módon igazolják a jogsértést megvalósító körülmények fennállását. Így a Bizottságnak pontos és egybevágó bizonyítékokat kell nyújtania annak bizonyítására, hogy a jogsértés megtörtént.

Ugyanakkor nem szükséges a Bizottság által előterjesztett minden egyes bizonyítéknak a jogsértés összes elemét tekintve eleget tennie e feltételeknek. Elegendő, ha az intézmény által hivatkozott bizonyítékok összességükben értékelve megfelelnek e követelménynek.

A versenyellenes megállapodások tilalmának közismert jellegére figyelemmel a Bizottságtól nem várható el, hogy olyan okirati bizonyítékot nyújtson, amely kifejezetten bizonyítja az érintett szereplők kapcsolatfelvételét. A Bizottság rendelkezésére álló töredékes és szórványos elemek mindenesetre kiegészíthetők a releváns körülmények rekonstruálására alkalmas következtetésekkel. A versenyellenes magatartás vagy megállapodás létezésére tehát bizonyos egybeesésekből és jelekből olyan következtetéseket lehet levonni, amelyek együttes vizsgálata egyéb összefüggő magyarázat hiányában a versenyjogi szabályok megsértésének bizonyítékát nyújthatják.

(vö. 48–51. pont)

4. Amikor a Bizottság a versenyellenes megállapodás vagy gyakorlat létezésének alátámasztásaképpen okirati bizonyítékokra hivatkozott, akkor az e megállapítást a Törvényszék előtt vitató felek feladata, hogy ne csak a Bizottság elméletének hihető alternatíváját mutassák be, hanem hivatkozzanak a megtámadott határozatban a jogsértés létezésének alátámasztására előterjesztett bizonyítékok elégtelen voltára is.

(vö. 52. pont)

5. A bírósági felülvizsgálat terjedelmével kapcsolatban megállapítandó, hogy amikor az EK 81. cikk (1) bekezdését alkalmazó határozat megsemmisítése iránti keresetet terjesztenek a Törvényszék elé, e bíróság köteles általában teljes körűen megvizsgálni, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdése alkalmazásának feltételei fennállnak‑e.

Az ártatlanság vélelmének elvével összhangban – amely mint az uniós jogrendszer egyik általános elve többek között irányadó a vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok megsértésével kapcsolatos olyan eljárásokra, amelyek pénzbüntetés vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezethetnek – a bíróságban felmerülő bármely kételynek annak a vállalkozásnak a javát kell szolgálnia, amely a jogsértést megállapító határozat címzettje.

(vö. 53–54. pont)

6. Az uniós jog egyetlen előírása vagy általános elve sem tiltja, hogy a Bizottság valamely vállalkozással szemben más, jogsértés elkövetésével vádolt vállalkozások nyilatkozatára támaszkodjon. Ha ez nem így lenne, az EK 81. cikkbe és EK 82. cikkbe ütköző magatartás bizonyításának a Bizottságra háruló terhe tarthatatlan és ellentétes lenne az EK‑Szerződés alapján ruházott azon feladattal, hogy ezen előírások megfelelő alkalmazását felügyelje.

Igaz, hogy egyetlen, kartellben való részvétellel vádolt vállalkozás vallomása, amelynek pontosságát több más, hasonlóan megvádolt vállalkozás vitatja, nem tekinthető az utóbbiak által elkövetett jogsértés megfelelő bizonyítékának, ha más bizonyíték azt nem támasztja alá. Az ilyen nyilatkozat tehát önmagában nem elegendő valamely jogsértés fennállásának bizonyításához, hanem azt más bizonyítékoknak is meg kell erősíteniük. Mindazonáltal meg kell állapítani, hogy egy igen megbízható nyilatkozat esetén a megerősítés elvárt mértéke mind pontossága, mind megbízhatósága vonatkozásában alacsonyabb egy nem különösebben hiteles nyilatkozatéhoz képest.

Tehát, ha megállapítható, hogy egybehangzó bizonyítékok valamely csoportja lehetővé tette a hivatkozott nyilatkozat által említett gyakorlatok létezésének és bizonyos konkrét részleteinek alátámasztását, akkor az utóbbi nyilatkozat önmagában is elegendő lehet a bizottsági határozat más részeinek igazolására. Amennyiben továbbá valamely dokumentum nem mond nyilvánvalóan ellent a nyilatkozatnak a kifogásolt gyakorlatok létezésével vagy alapvető tartalmával kapcsolatban, akkor ahhoz, hogy e nyilatkozat a terhelő bizonyítékok körében megerősítő bizonyíték gyanánt bizonyos értékkel bírjon, elegendő, ha a benne leírt magatartások lényeges elemeit tanúsítja.

(vö. 70., 92–94. pont)

7. A Bizottságnak gyakran kedvezőtlen körülmények között kell bebizonyítania a jogsértés fennállását, mivel több év telhetett el a jogsértést megvalósító események óta, és mivel a vizsgálat alá vont több vállalkozás nem működött vele tevékenyen együtt.

Míg szükségszerűen a Bizottság feladata, hogy bebizonyítsa a jogellenes piacfelosztó megállapodás megkötését, túlzás lenne ezenfelül elvárni, hogy bizonyítékot szolgáltasson e cél elérésének konkrét mechanizmusáról is. A jogsértésért felelős vállalkozásnak ugyanis túl könnyű lenne kibújni a szankció alól, ha arra hivatkozhatna, hogy a jogellenes megállapodás működésével kapcsolatban előterjesztett információk homályosak olyan helyzetben, amikor a megállapodás létezése és versenyellenes célja mindazonáltal kellőképpen igazolt. A vállalkozások ilyen helyzetben hatékonyan védekezhetnek, feltéve hogy lehetőségük van a Bizottság által velük szemben felhozott valamennyi bizonyítékkal kapcsolatban észrevételeket tenni.

(vö. 78. pont)

8. Az EK 81. cikkben található rendelkezés szövegéből az következik, hogy a vállalkozások közötti megállapodások és összehangolt magatartások a piacra gyakorolt hatástól függetlenül tiltottak, amennyiben azoknak versenyellenes céljuk van. Ennek megfelelően, amennyiben a Bizottság megállapította, hogy versenyellenes célú megállapodások és összehangolt magatartások álltak fenn, e megállapítást nem cáfoljhatják meg a jogellenes megállapodások alkalmazásának elmaradásából vagy a piacra gyakorolt hatás hiányából levont következtetések.

(vö. 79–80. pont)

9. Bár általánosan elfogadott, hogy a jogsértő kartell fő résztvevői által önkéntesen szolgáltatott bizonyítékok bizonyos fenntartással kezelendők, tekintettel arra a lehetőségre, hogy e résztvevők hajlamosak kicsinyíteni a jogsértésben való közreműködésük jelentőségét, a többiekét pedig nagyítani, az a tény, hogy valamely vállalkozás a bírság összegének csökkentése érdekében el kívánja érni a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közlemény vele szemben történő alkalmazását, nem jelent szükségszerűen indítékot arra, hogy a kartell többi tagjának részvételére vonatkozóan elferdített bizonyítékokat terjesszen elő. A Bizottság félrevezetésére irányuló szándék ugyanis megkérdőjelezi a kérelmező együttműködésének őszinteségét és teljességét, következésképpen az engedékenységi közlemény kedvezményéből való részesülést veszélyezteti.

(vö. 91. pont)

10. Ilyen összetett ténybeli helyzet esetében a versenyellenes magatartások „megállapodások és/vagy összehangolt magatartások összességeként” történő kettős minősítését – mivel e magatartások egyszerre tartalmaznak „megállapodásnak” és „összehangolt magatartásnak” minősítendő elemeket – nem olyan minősítésként kell értelmezni, amely egyidejűleg és együttesen kívánja meg annak bizonyítását, hogy annak minden egyes eleme tartalmazza a megállapodás és az összehangolt magatartás alkotóelemeit, hanem úgy, hogy e minősítés olyan ténybeli elemeket tartalmazó egységes egészet jelöl, amelyek közül egyesek az EK 81. cikk – amely nem ír elő sajátos minősítést az ilyen összetett jogsértésre – értelmében vett megállapodásnak, mások pedig összehangolt magatartásnak minősülnek.

(vö. 191. pont)

11. Ha valamely vállalkozás – akár aktív szerep betöltése nélkül – olyan találkozón vett részt, amelynek során a jogellenes egyeztetés felmerült, e vállalkozást az egyeztetésben részt vevőnek kell tekinteni, kivéve ha bizonyítja, hogy attól nyíltan elhatárolódott, vagy tájékoztatta a többi résztvevőt arról, hogy tőlük eltérő szándékkal vesz részt e találkozókon.

(vö. 195. pont)

12. Az iratbetekintés joga a védelemhez való jog tiszteletben tartása elvének velejárója, és magában foglalja azt, hogy a Bizottság köteles lehetőséget biztosítani az érintett vállalkozás számára a vizsgálat iratai között található valamennyi olyan dokumentum vizsgálatára, amely releváns lehet a védelme szempontjából. Ezek magukban foglalják mind a terhelő, mind a mentő okiratokat, kivéve más vállalkozások üzleti titkait, a Bizottság belső iratait és egyéb bizalmas jellegű információkat.

A terhelő iratok tekintetében valamely dokumentum közlésének elmulasztása csak abban az esetben sérti a védelemhez való jogot, ha az érintett vállalkozás bizonyítja egyrészről, hogy a Bizottság e dokumentummal támasztotta alá a jogsértéssel kapcsolatos kifogását, másrészről pedig azt, hogy e kifogás csak az említett dokumentumra történő hivatkozással bizonyítható. Az érintett vállalkozás kötelezettsége tehát annak bizonyítása, hogy azon eredmény, amelyre a Bizottság a határozatában jutott, eltérő lett volna, ha a nem közölt dokumentumot nem vehette volna bizonyítékként figyelembe.

Ezzel szemben valamely mentő irat közlésének elmaradását illetően az érintett vállalkozásnak csak azt kell bizonyítania, hogy hozzáférhetővé nem tétele a hátrányára befolyásolhatta az eljárás lefolyását és a Bizottság határozatának tartalmát. Elegendő tehát, ha a vállalkozás bebizonyítja, hogy az említett mentő dokumentumokat fel tudta volna használni a védelméhez, bizonyítva különösen, hogy olyan tényezőkre tudott volna hivatkozni, amelyek nem egyeztek a Bizottságnak a kifogásközlés szakaszában levont következtetéseivel, tehát valamilyen módon befolyásolhatta volna a Bizottság által a határozatban elfogadott értékelést.

(vö. 235–238. pont)

13. A kifogásközlés olyan jogi aktus, amelynek célja, hogy körülhatárolja a vállalkozással szemben indított eljárás tárgyát, és hogy biztosítsa a védelemhez való jog hatékony gyakorlását. A védelemhez való jog tiszteletben tartásának elvét alkalmazva ezért a kifogásközlésre is vonatkoznak azok az eljárási garanciák, amelyeknek részét képezi a Bizottság előtti ügy irataiba való betekintéshez való jog is.

A kifogásközlésre adott válaszok nem képezik magának a vizsgálati aktának a részét. A kifogásközlés kézbesítésekor az akta részét nem képező dokumentumokkal kapcsolatosan meg kell jegyezni, hogy a Bizottság csak akkor köteles ismertetni a szóban forgó válaszokat a többi érintett féllel, ha kiderül, hogy azok új terhelő vagy mentő bizonyítékokat tartalmaznak. Továbbá az EK 81. és EK 82. cikk, az EGT‑Megállapodás 53., 54. és 57. cikke, valamint a 139/2004 rendelet alapján folytatott eljárásokban a Bizottság aktájába való betekintés szabályairól szóló bizottsági közlemény 27. pontja alapján főszabály szerint a feleknek nem biztosított a vizsgálatban érintett más felek által a kifogásközlésre adott válaszokba való iratbetekintés. A fél csak akkor tekinthet be ezekbe a dokumentumokba, amennyiben az ilyen dokumentumok új, akár terhelő, akár felmentő bizonyítékot képezhetnek az illető féllel kapcsolatos – a Bizottság kifogásközlésében szereplő – állításokkal kapcsolatban.

E tekintetben, egyrészt terhelő bizonyítékokat illetően, ha a Bizottság az új a jogsértés megállapítása érdekében a kifogásközlésre adott válasz valamely szakaszára kíván támaszkodni, az ezen eljárásban érintett más feleknek is lehetőséget kell biztosítani, hogy az e bizonyítékkal kapcsolatos álláspontjukat kifejthessék.

Másrészt az új mentő bizonyítékokat illetően a Bizottság nem köteles ezen iratokat saját kezdeményezésére hozzáférhetővé tenni. Amennyiben a Bizottság a közigazgatási eljárás során elutasította valamely felperesnek az ügy vizsgálati aktájának részét nem képező dokumentumokba való betekintés iránti kérelmét, a védelemhez való jog megsértése csak akkor állapítható meg, ha a közigazgatási eljárás más eredménnyel zárult volna, ha a felperes az eljárás során betekinthetett volna a szóban forgó dokumentumokba.

(vö. 239–244., 253. pont)

14. Valamely irat csak akkor minősül terhelő dokumentumnak, ha azt a Bizottság a valamely vállalkozás által elkövetett jogsértés megállapításának alátámasztására használja fel.

Annak megállapításához, hogy a vállalkozás védelemhez való jogát megsértették, nem elégséges, hogy a kérdéses vállalkozás bizonyítsa, hogy a közigazgatási eljárás során a megtámadott határozat valamely részében felhasznált dokumentummal kapcsolatban nem fejthette ki véleményét. Azt kell bizonyítania, hogy a Bizottság a megtámadott határozatban e dokumentumot azon jogsértés kiegészítő bizonyítékaként használta fel, amelyben a vállalkozás részt vett.

(vö. 245. pont)

15. Az uniós jogrend által a közigazgatási eljárásokban biztosított garanciák közé tartozik többek között a hatáskörrel rendelkező intézmény azon kötelezettsége, hogy gondosan és pártatlanul vizsgálja meg az adott eset összes lényeges körülményét.

(vö. 268. pont)

16. A jogsértés fennállását kizárólag a Bizottság által összegyűjtött bizonyítékok alapján kell értékelni. Amennyiben a Bizottság a jogsértés tényállását ténylegesen bizonyítja a közigazgatási eljárás során, az a tény, hogy a Bizottság idő előtt kinyilvánította azon meggyőződését, miszerint az állítólagos jogsértés fennállt, nem alkalmas arra, hogy megfossza a jogsértésre vonatkozó bizonyítékot annak valós jellegétől.

(vö. 278. pont)

17. A versenypolitika terén folytatott közigazgatási eljárásokban az ésszerű határidő betartása uniós jogi alapelv, amelynek a tiszteletben tartását az uniós bíróságok biztosítják.

Ezen elv alkalmazásakor különbséget kell tenni a közigazgatási eljárás két szakasza, vagyis a közigazgatási eljárás kifogásközlést megelőző első szakasza, valamint az eljárás további részének megfelelő szakasza között. A kifogásközléssel záruló első szakasz kezdete az az időpont, amikor a Bizottság – a jogalkotó által ráruházott jogkörével élve – olyan intézkedést tesz, amelyben jelzi a jogsértést, és lehetővé teszi az érintett vállalkozás számára, hogy az eljárás alakulását illetően állást foglaljon. A második szakasz a kifogásközléstől a végleges határozat elfogadásáig tart. Ez teszi lehetővé a Bizottság számára, hogy a kifogásolt jogsértés tekintetében végleges határozatot hozzon.

A Bizottság részéről az ezen időszak alatt folytatott eljárási cselekményekre vonatkozó kiegészítő információk vagy kiegészítő indokolás hiányában az eljárás első szakaszának 65 hónapos időtartamát túlzottnak kell tekinteni. Mindazonáltal az ésszerű eljárási határidő elvének megsértése csak akkor járhat a jogsértést megállapító határozat megsemmisítésével, ha az eljárás időtartama kihatott az eljárás kimenetelére.

(vö. 286–288., 290., 292., 295. pont)

18. A valamennyi vállalkozásra és a vállalkozások társulásaira háruló általános gondosság kötelezettsége alapján e jogalanyok kötelesek a tevékenységük nyomonkövethetőségét lehetővé tevő tényezők könyveikben és archivált irataikban történő gondos megőrzéséről gondoskodni, többek között annak érdekében, hogy esetleges bírósági vagy közigazgatási eljárások során a szükséges bizonyítékok a rendelkezésükre álljanak.

Amennyiben a Bizottság a valamely vállalkozáshoz a 17. rendelet 11. cikke alapján információkérést intézett, az utóbbinak még inkább fokozott körültekintéssel kell eljárnia és minden szükséges intézkedést meg kell tennie annak érdekében, hogy megőrizze azon bizonyítékokat, amelyek ésszerűen rendelkezésére állhatnak.

(vö. 301. pont)

19. A Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik a bírságkiszámítás módszerének terén. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban meghatározott számítási módszer számos rugalmassági tényezőt tartalmaz, ami lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy a mérlegelési jogkörét a Szerződés 81. cikkében és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló 1/2003 rendelet szabályai szerint gyakorolhassa.

Továbbá az olyan területeken – mint a bírság összegének az 1/2003 rendelet alapján való meghatározása –, amelyek tekintetében a Bizottság e mérlegelési mozgástérrel rendelkezik, a mérlegelésére vonatkozó jogszerűségi vizsgálat csupán a nyilvánvaló értékelési hiba fennállására vagy hiányára korlátozódik. Mindazonáltal a Bizottság mérlegelési mozgástere és annak általa meghatározott korlátai nem kötik az uniós bíróságot korlátlan felülvizsgálati jogkörének gyakorlásában, amely jogosult a Bizottság a kiszabott bírságot megsemmisíteni, csökkenteni, illetve növelni.

(vö. 308–310. pont)

20. A jogsértés súlyát számos tényező alapján kell meghatározni, mint például az ügy sajátos körülményei, háttere és a bírságok elrettentő hatása, amelyekre vonatkozóan a Bizottság mérlegelési jogkörrel rendelkezik.

Így különösen a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 1.A. pontjának első bekezdése szerint a jogsértés súlyának megállapításánál figyelembe kell venni a jogsértés jellegét, a piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető, valamint az érintett földrajzi piac méretét. Korlátlan felülvizsgálati jogköre keretében a Törvényszéknek értékelnie kell, hogy a kiszabott összeg arányos‑e a jogsértés súlyával és időtartamával, és mérlegelnie kell a jogsértés súlyát, továbbá a vállalkozás által hivatkozott körülményeket.

A hivatkozott iránymutatás 1.A. pontja második bekezdésének harmadik francia bekezdése értelmében a különösen súlyos jogsértések rendszerint „az olyan horizontális korlátozások, mint az árkartell vagy a piacfelosztó kvóták alkalmazása”. Az ilyen típusú kartellek a verseny megsértésének legsúlyosabb formái, mivel céljuknál fogva a verseny egyértelmű megszüntetésére irányulnak az azt végrehajtó vállalkozások között, ennélfogva ellentétesek az Unió alapvető céljaival. A horizontális árkartelleket, illetve a piac megosztására irányuló horizontális kartelleket önmagukban is jellegüknél fogva különösen súlyos jogsértéseknek lehet minősíteni, anélkül hogy a Bizottság köteles lenne bizonyítani a jogsértés által a piacra gyakorolt tényleges hatást.

Jóllehet a jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatása az elkövetett jogsértés súlyának értékelése során olyan elem, amelyet figyelembe kell venni, ám ez csak egy a többi – azaz a jogsértés jellege, valamint az érintett földrajzi piac mérete – mellett. A hivatkozott iránymutatás 1.A. pontjának első bekezdése továbbá kimondja, hogy a piacra gyakorolt tényleges hatást csupán akkor kell figyelembe venni, ha az mérhető.

(vö. 314–316., 319–320., 324–325. pont)

21. Egy tagállam teljes területe a közös piac jelentős részének minősül. Különösen az olyan jogsértések, mint az árrögzítésre és ügyfélkörfelosztásra irányuló megállapodások vagy összehangolt magatartások, pusztán jellegük alapján is különösen súlyos jogsértésnek minősülhetnek, anélkül hogy az ilyen magatartásokat konkrét földrajzi kiterjedésük jellemezné.

E következtetést továbbá az is megerősíti, hogy míg a súlyos jogsértéseknek a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban szereplő példálózó leírása megemlíti, hogy ezek többnyire horizontális vagy vertikális, szigorúbban alkalmazott, szélesebb piaci kihatással bíró, a közös piac kiterjedt területeit befolyásoló korlátozások, addig a különösen súlyos jogsértések példálózó leírása egyáltalán nem tesz említést sem a piacra gyakorolt tényleges hatás követelményéről, sem valamely konkrét földrajzi területen keletkező hatások követelményéről.

Ebből következően az a tény, hogy az érintett földrajzi piac mérete egy teljes országnak felel meg, mindenesetre nem zárja ki az elkövetett jogsértés különösen súlyosnak minősítését. Az érintett termék piacának méretét a jogsértés súlyának értékelése és a bírság összegének meghatározása szempontjából nem kell kötelezően figyelembe venni, az csupán egyike a releváns tényezőknek.

(vö. 337., 339–342. pont)

22. A Bizottság a 17. rendelet és a Szerződés 81. cikkében és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló 1/2003 rendelet keretében mérlegelési mozgástérrel rendelkezik a bírságok megállapítása terén annak érdekében, hogy a vállalkozások magatartását a versenyszabályok tiszteletben tartásának irányába terelje, illetve hogy a Bizottság a bírságok mértékét bármikor e politika igényeihez tudja igazítani.

A Bizottság korábbi határozathozatali gyakorlata nem szolgálhat a versenyjogi bírságok rögzítésének jogi háttereként. A más ügyekre vonatkozó határozatok csak jelezhetik az esetleges hátrányos megkülönböztetés fennállását, figyelemmel arra, hogy kevéssé valószínű, hogy azok körülményei, így az érintett piacok, termékek, vállalkozások és azok időpontjai azonosak lennének.

A Bizottság a jogsértések súlyát számos olyan tényező alapján értékeli, amelyek nem a figyelembe veendő körülmények kötelező vagy kimerítő felsorolásából következnek, és ezen túlmenően nem köteles pontos matematikai képlet alkalmazására sem a kiszabott bírság teljes összegét, sem annak különböző elemekre tagolását illetően. Ilyen körülmények között két, különböző jogsértésekre vonatkozó határozat címzettjeivel szemben kiszabott bírságok közvetlen összehasonlítása azzal a veszéllyel jár, hogy elferdíti a bírságkiszámítás egyes szakaszainak sajátos funkcióit. A bírságok végső összegei ugyanis az egyes kartellek sajátos körülményeit tükrözik.

(vö. 345., 347., 350–351. pont)

23. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 1.A. pontja szerint, amennyiben a jogsértésben több vállalkozás is érintett, a Bizottság súlyozhatja a kiindulási összegeket annak figyelembevétele érdekében, hogy az egyes vállalkozások jogsértő magatartása milyen súlyú, így csoportosítva a kartell tagjait, különösen, ha az azonos típusú jogsértéseket elkövető vállalkozások mérete között jelentős különbség áll fenn.

Az egyes vállalkozások jogsértő magatartása egyéni súlyának és ebből következően a versenyre gyakorolt tényleges hatásának figyelembevétele a kartell tagjainak – egy referencia‑időszak folyamán tapasztalt piaci méretük szerinti – csoportokba sorolására vonatkozik, és nem feltételezi a jogsértés egésze piacra gyakorolt hatásának figyelembevételét.

Az eltérő bánásmódnak e rendelkezés alapján történő alkalmazása nem teszi szükségessé a jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatásának figyelembevételét.

(vö. 356–358. pont)

24. A bírságszámítási módszerre vonatkozó indokolási kötelezettséggel járó alapvető alaki követelmények az állandó ítélkezési gyakorlat szerint akkor teljesülnek, amikor a Bizottság a határozatában megjelöli az értékelés azon elemeit, amelyek lehetővé tették számára a jogsértés súlyának és időtartamának felmérését.

A Bizottság a bírság mértékét igazoló indokolás kifejtése során a nem köteles azon számszerű tényezőket feltüntetni, amelyek – különösen az elrettentő hatás elérése érdekében – mérlegelési jogkörének gyakorlása során vezették.

(vö. 360., 375. pont)

25. A Bizottságnak a bírság összegének meghatározása során biztosítania kell annak elrettentő jellegét.

E tekintetben a Bizottság többek között figyelembe veheti a szóban forgó vállalkozás méretét és gazdasági erejét.

Továbbá a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 1.A. pontja úgy rendelkezik, hogy figyelembe kell venni, hogy a jogsértők milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy más piaci szereplőknek, különösen a fogyasztóknak jelentős kárt okozzanak, és a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell megállapítani, amely biztosan kellően elrettentő erővel bír.

A Bizottságnak a bírságok megállapítása terén annak érdekében fennálló mérlegelési mozgásterére figyelemmel, hogy a vállalkozások magatartását a versenyszabályok tiszteletben tartásának irányába terelje, az a tény, hogy a múltban bizonyos típusú jogsértésekre bizonyos mértékű bírságokat alkalmazott, nem fosztja meg a Bizottságot attól a lehetőségtől, hogy bármikor megemelje ezt a mértéket, amennyiben ez szükséges ahhoz, hogy biztosítsa a versenypolitika végrehajtását.

(vö. 367–369., 372. pont)

26. A jogbiztonság az uniós jog alapelve, amely különösen azt követeli meg, hogy a jogalanyok számára hátrányos következményeket kiváltó szabályozás egyértelmű és pontos legyen, és a jogalanyok annak alkalmazását előre láthassák.

Ezen elv velejárója a bűncselekmények és büntetések jogszerűségének elve, amely megköveteli, hogy a törvény a jogsértéséket és az azokat szankcionáló büntetéseket egyértelműen határozza meg.

Noha a Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) és (3) bekezdése a Bizottságnak széles mérlegelési mozgásteret enged, a Bizottság által tiszteletben tartandó, objektív kritériumok megállapításával korlátozza annak gyakorlását.

Így egyrészről a kiszabható bírság összegének számszerűsíthető és abszolút felső határa van, ily módon az adott vállalkozással szemben kiszabható bírság maximális összege előre meghatározható.

Másrészről e mérlegelési jogkör gyakorlását a Bizottság által a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban saját magával szemben felállított szabályok is korlátozzák, a Bizottság közigazgatási gyakorlata pedig az uniós bíróság korlátlan felülvizsgálatának van alávetve.

Így egy körültekintő – szükség esetén jogi tanácsokkal ellátott – gazdasági szereplő kellő pontossággal előre láthatja az adott magatartásért járó bírság kiszámításának módját és nagyságrendjét, és azon tény, hogy e gazdasági szereplő nem ismerheti előre pontosan a Bizottság által az egyes esetekben kiszabandó bírságok mértékét, nem jelenti a büntetések jogszerűsége elvének megsértését.

Ezenfelül az esetlegesen bírság kiszabásához vezető közigazgatási eljárásban részt vevő vállalkozásoknak mindig számolniuk kell azzal a lehetőséggel, hogy a Bizottság úgy dönt, hogy a korábbihoz képest felemeli a bírságok összegének szintjét. Az a tény, hogy a Bizottság a bírságok mértékét valamely más versenyjogi politika végrehajtásának keretében bármikor újraértékelheti, az érintett vállalkozások számára ésszerűen előrelátható.

(vö. 383–386. pont)

27. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 3. pontjának megfelelően a Bizottság által rögzített alapösszeg olyan enyhítő körülmények hatására csökken, mint például a jogsértésnek az érintett vállalkozás által a Bizottság első beavatkozásával egy időben történő megszüntetése.

A bírság alapösszegének ily módon történő csökkentése az adott ügy körülményeitől függ, amelyből következően a Bizottság akár úgy is dönthet, hogy a valamely jogellenes megállapodásban részt vevő vállalkozással szemben nem csökkenti az alapösszeget. Különösen, amennyiben a Bizottság olyan vállalkozást részesítene az enyhítő körülményekkel járó jogkövetkezményekben, amely olyan nyilvánvalóan jogellenes megállapodásban vesz részt, amelynek jogellenességéről tudott, vagy amelyről tudnia kellett, hogy jogsértésnek minősül, arra ösztönözhetné a vállalkozásokat, hogy a lehető legtovább fenntartsák titkos megállapodásukat annak reményében, hogy magatartásukat úgysem fedezik fel, miközben tisztában vannak azzal, hogy még ha jogellenes magatartásukat fel is fedezik, a velük szemben kiszabandó bírságot a Bizottság csökkentheti, amennyiben jogsértésüket a felfedezés időpontjában megszakítják.

Ennek elismerése a kiszabott bírságot teljesen megfosztaná elrettentő hatásától, továbbá veszélyeztetné az EK 81. cikk (1) bekezdésének hatékony érvényesülését. Ugyanis olyan enyhítő körülményről van szó, amely az említett cikk hatékony érvényesülésére tekintettel megszorítóan értelmezendő, és figyelembevételét csak az adott ügy sajátos körülményei indokolhatják.

Így különösen a szándékosan elkövetett jogsértés megszüntetése nem tekinthető enyhítő körülménynek, ha arra a Bizottság beavatkozása következtében került sor.

Önmagában az a tény, hogy a Bizottság a korábbi határozathozatali gyakorlatában megállapította, hogy bizonyos tényezők a bírság összegének meghatározásánál enyhítő körülménynek minősülnek, nem jelenti azt, hogy köteles a későbbi határozataiban ugyanezt az értékelést alkalmazni.

(vö. 394–397., 401. pont)

28. Bár önmagában az a körülmény, hogy egy vállalkozás nem a jogellenes megállapodások szerint jár el, nem alkalmas arra, hogy mentesítse őt a felelősség alól, mégis olyan körülményről van szó, amelyet a bírság összegének meghatározásakor enyhítő körülményként kell figyelembe venni.

(vö. 409. pont)

29. Az a tény, hogy a Bizottság a múltban bizonyos típusú jogsértésekre bizonyos mértékű bírságokat alkalmazott, nem fosztja meg őt attól a lehetőségtől, hogy a Szerződés 81. és 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló 1/2003 rendeletben meghatározott korlátok között megemelje ezt a mértéket, amennyiben ez szükséges ahhoz, hogy biztosítsa a versenypolitika végrehajtását. Éppen ellenkezőleg, a versenyszabályok hatékony alkalmazása megkívánja, hogy a Bizottság a bírságok mértékét bármikor e politika igényeihez tudja igazítani.

Valamely vállalkozás nem érvelhet érvényesen azzal, hogy a vele szemben kiszabott szankció enyhébb lehetett volna, ha a Bizottság a közigazgatási eljárást hamarabb befejezte volna, tekintve, hogy a Bizottság a közigazgatási eljárás ideje alatt a szankciók általános mértékét megemelte.

E megfontolásokra tekintettel nem tekinthető úgy, hogy a közigazgatási eljárás időtartama – amely ugyan túlzott mértékű volt – befolyásolta a megtámadott határozat tartalmát pusztán amiatt, hogy a Bizottság időközben megemelte a bírságok mértékét.

(vö. 418–420. pont)

30. Valamely eljárási szabálytalanság – még ha nem is eredményezheti a Bizottság által valamely társasággal szemben a versenyszabályok megsértése miatt elfogadott határozat megsemmisítését – igazolhatja a bírság csökkentését. Az ésszerű eljárási határidő túllépése alkalmas a Bizottság arra irányuló határozatának megalapozására, hogy méltányosságból csökkentse a bírság összegét, mivel e csökkentésről saját előjogai gyakorlásának keretében határozhat. A Bizottság ezen előjogának gyakorlása nem akadályozza meg a Törvényszéket abban, hogy korlátlan felülvizsgálati jogkörének gyakorlása keretében tovább csökkentse a bírság összegét.

Mivel ugyanis a szankció enyhítésének az a célja, hogy orvosolja az ésszerű határidőn belüli eljárás elvének megsértését, azt a vállalkozással szemben kiszabott szankcióra tekintettel megfelelő mértékben kell megállapítani. Ettől függetlenül igaz, hogy ez az enyhítés méltányosság alapján alkalmazandó, és azt nem kell megelőznie azon feltételek vizsgálatának, amelyek az Uniónak az EK 288. cikk második bekezdése értelmében fennálló szerződésen kívüli felelőssége megállapításával kapcsolatosak.

(vö. 425–426., 428., 432. pont)

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (kibővített hatodik tanács)

2011. június 16.( )

„Verseny – Kartellek – A holland sörpiac – Az EK 81. cikk megsértését megállapító határozat – A jogsértés bizonyítéka – Iratbetekintés – Bírság – Az egyenlő bánásmód elve – Ésszerű határidő”

A T‑240/07. sz. ügyben,

a Heineken Nederland BV (székhelye: Zoeterwoude [Hollandia]),

a Heineken NV (székhelye: Amszterdam [Hollandia]),

(képviselik őket: T. Ottervanger és M. de Jong ügyvédek)

felpereseknek

az Európai Bizottság (képviselik kezdetben: A. Bouquet, S. Noë és A. Nijenhuis, később: A. Bouquet és S. Noë, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: M. Slotboom ügyvéd)

alperes ellen,

az [EK] 81. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/B/37.766 – „holland sörpiac”‑ügy) 2007. április 18‑án hozott C (2007) 1697 bizottsági határozat részleges megsemmisítése iránti kérelme, másodlagosan pedig a felperesekkel szemben kiszabott bírság csökkentése iránti kérelme tárgyában,

A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített hatodik tanács),

tagjai: V. Vadapalas (előadó), elnökként eljárva, A. Dittrich és L. Truchot bírák,

hivatalvezető: J. Plingers tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. március 25‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

– A jogvita alapjául szolgáló tényállás

1 A felperesek, a Heineken Nederland BV és a Heineken NV a Heineken‑csoporthoz (továbbiakban: Heineken) tartoznak, amelynek tevékenysége a sörgyártásra és a sörforgalmazásra irányul. A Heineken NV látja el a csoport irányítását, míg a Heineken Nederland sörgyártással foglalkozó társaság. A Heineken NV a 100%‑os tulajdonát képező Heineken Nederlands Beheer BV nevű leányvállalata révén a Heineken Nederland teljes részvényállományával rendelkezik.

2 A Heineken egyike a holland sörpiac négy fő szereplőjének. A piacon jelen lévő további jelentős söripari vállalkozás: először is az InBev‑csoport (a továbbiakban: InBev), amely 2004‑et megelőzően Interbrew néven volt ismert, és amelyet az InBev NV társaság irányít, a gyártásért pedig annak leányvállalata, az InBev Nederland NV felelős, másodszor a Grolsch‑csoport (a továbbiakban: Grolsch), amelyet a Koninklijke Grolsch NV társaság irányít, harmadszor pedig a Bavaria NV társaság.

3 A felperesek és az ezen a piacon jelen lévő másik három fő söripari vállalkozás a végső fogyasztókhoz két forgalmazási csatornán keresztül juttatja el termékeit. Egyrészt meg kell különböztetni a „horeca”‑láncban, vagyis létesítményeken (hoteleken, éttermeken, kávézókon) keresztül történő forgalmazást, amelyen belül a fogyasztás a helyszínen történik, másrészt a szupermarketek, valamint bort és tömény alkoholt árusító üzleteken keresztül a „food”‑láncban történő forgalmazást, amely esetben a sörvásárlás otthoni fogyasztási célokat szolgál. Ebbe az ágazatba tartozik a forgalmazó saját márkaneve alatt történő söreladási tevékenység is. A négy érintett söripari vállalkozás közül csak az InBev és a Bavaria tevékeny ebben az ágazatban.

4 E négy söripari vállalkozás tagja a Centraal Brouwerij Kantoornak (a továbbiakban: CBK). Ez egy olyan szövetség, amely alapszabálya szerint tagjai érdekeit képviseli, és közgyűlésből, valamint különböző bizottságokból áll, mint például a horecaforgalmazás kérdéseivel foglalkozó bizottság és a pénzügyi bizottság, amely utóbbi a szövetség irányító bizottságává vált. A CBK‑n belül megtartandó találkozókra a szövetség titkársága szerkeszti meg a meghívókat, és készíti el a folyamatos számozással ellátott hivatalos jegyzőkönyveket, valamint küldi meg azokat a részt vevő tagoknak.

– A közigazgatási eljárás

5 A 2000. január 28‑i, valamint 2000. február 3‑i, 25‑i és 29‑i leveleiben az InBev számos olyan nyilatkozatot tett, amelyek a holland sörpiacon fennálló korlátozó kereskedelmi gyakorlatra vonatkozó információkat tartalmaztak. E nyilatkozatok az Európai Közösségek Bizottsága által 1999‑ben a belga sörpiacon fennálló kartellre és esetleges erőfölényes helyzettel való visszaélésre vonatkozóan folytatott vizsgálat során születtek. E nyilatkozatokkal egy időben az InBev a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló, 1996. július 18‑i bizottsági közleménynek (HL 1996. C 207., 4. o.; a továbbiakban: engedékenységi közlemény) megfelelően engedékenységi kérelmet nyújtott be.

6 2000. március 22‑én és 23‑án, az InBev nyilatkozatait követően, a Bizottság helyszíni vizsgálatokat végzett a felperesek, valamint a többi érintett vállalkozás helyiségeiben. A Bizottság 2001 és 2005 között több kiegészítő információkérést intézett a felperesekhez és a többi érintett vállalkozáshoz.

7 2005. augusztus 30‑án a Bizottság kifogásközlést küldött a felpereseknek és az érintett vállalkozásoknak. A felperesek 2005. november 24‑i levelükben nyújtották be a kifogásközlésre vonatkozó írásbeli észrevételeiket. Egyik érintett fél sem kért meghallgatást.

8 A 2006. január 26‑i és 2006. március 7‑i levélben a Bizottság kiegészítő dokumentumokat ismertetett a felperesekkel. Többek között az InBevhez intézett információkérésről és az arra adott válaszokról volt szó.

9 A Bizottság 2007. április 18‑án elfogadta az [EK] 81. cikk alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/B/37.766 – „holland sörpiac”‑ügy) a C (2007) 1697 határozatot (a továbbiakban: megtámadott határozat), amelynek összefoglalóját az Európai Unió Hivatalos Lapjában 2008. május 20‑án tették közzé (HL 2008. C 122., 1. o.), és amelyet a felperesek 2007. április 24‑én vettek kézhez.

– A megtámadott határozat

– A szóban forgó jogsértés

10 A megtámadott határozat 1. cikke úgy rendelkezik, hogy a felperesek, valamint az InBev NV, az InBev Nederland, a Koninklijke Grolsch és a Bavaria az 1996. február 27. és 1999. november 3. közötti időszakban az EK 81. cikk (1) bekezdésének olyan egységes és folyamatos megsértésében vettek részt, amely a közös piacon versenykorlátozó célú vagy hatású megállapodásokból és/vagy összehangolt magatartásokból állt.

11 A jogsértés először is a hollandiai sörárak és söráremelések – mind a horecaágazatban, mind az otthoni fogyasztási célú eladások ágazatában történő – összehangolásából, ideértve a saját márkanéven forgalmazott söröket is, másodszor a hollandiai horecaágazatban az egyéni ügyfeleknek nyújtott egyéb kereskedelmi feltételek – mint például létesítményeknek nyújtott kölcsönök – alkalmankénti összehangolásából, harmadszor pedig a hollandiai ügyfélkör mind a horecaágazatban, mind az otthoni fogyasztási célú eladások ágazatában alkalmankénti felosztásának összehangolásából állt (a megtámadott határozat 1. cikke, továbbá (257) és (258) preambulumbekezdése).

12 A söripari vállalkozások versenyellenes magatartása a megtámadott határozat szerint egy többoldalú félhivatalos találkozósorozaton valósult meg, amelyen a holland sörpiac négy fő piaci szereplője rendszeresen részt vett, valamint az ugyanazon söripari vállalkozások közötti további, különböző felek közötti kétoldalú találkozókon került sor. A megtámadott határozat szerint ezek a találkozók szándékosan folytak titokban, mivel a résztvevők tudták, hogy azok tiltottak (a megtámadott határozat (257)–(260) preambulumbekezdése).

13 Először is számos „Catherijne overleg” (Catherijne‑tömörülés), vagy „agendacommissie” (napirendi bizottság) nevű többoldalú találkozóra került sor 1996. február 27. és 1999. november 3. között. A megtámadott határozat megállapítja, hogy ezek a főleg a horecaágazatra koncentráló, ám alkalmanként az otthoni fogyasztási célú eladások ágazatot is érintő találkozók lényegében azt a célt szolgálták, hogy azokon összehangolják a sörárakat és áremeléseket, megbeszéljék az árengedmények összegének korlátozását, valamint az ügyfélkör felosztását, illetve hogy megegyezzenek bizonyos egyéb kereskedelmi feltételekben. A saját márkanéven forgalmazott sörök árait ugyancsak megbeszélték e találkozók során (a megtámadott határozat (85), (90), (98), (115)–(127) és (247)–(252) preambulumbekezdése).

14 Másodszor a söripari vállalkozások közötti kétoldalú kapcsolatfelvételek tekintetében a megtámadott határozat azt tartalmazza, hogy az InBev és a Bavaria 1997. május 12‑én találkozott, és beszélte meg a saját márkanéven forgalmazott sörökre vonatkozó áremelést (a megtámadott határozat (104) preambulumbekezdése). Egyébiránt a Bizottság szerint a felperesek és a Bavaria 1998‑ban találkoztak a horecaágazathoz tartozó eladási pontok kapcsolatos korlátozások megtárgyalása végett (a megtámadott határozat (189) preambulumbekezdése). A Bizottság megjegyzi, hogy 1999. július 5‑én a felperesek és a Grolsch között is sor került kétoldalú kapcsolatfelvételre azon, az otthoni fogyasztási célú eladások ágazatában tevékeny ügyfelek részére nyújtott kompenzációk kapcsán, amelyek átmeneti árcsökkentéseket alkalmaztak (a megtámadott határozat (212) és (213) preambulumbekezdése).

15 Végül a megtámadott határozat értelmében az InBev és a Bavaria 1997‑ben sörárra vonatkozó általános megbeszélésekkel, valamint a legfőképpen a saját márkanévre vonatkozó megbeszélésekkel kapcsolatosan kétoldalú kapcsolatokat alakított ki és információkat cserélt. Az információcsere formájában megvalósuló és a saját márkanévre vonatkozó kétoldalú kapcsolattartásban 1998 júniusában és júliusában belga söripari vállalkozások is részt vettek. A Bizottság megjegyzi, hogy e megbeszélésekre a felperesek és a Grolsch jelenlétében került sor (a megtámadott határozat (105), (222)–(229) és (232)–(236) preambulumbekezdése).

16 A Heineken NV felelősségének megállapítására azért került sor, mert e társaságnak a jogsértés időtartama alatt a Heineken Nederland közvetlenül, illetve közvetve, 100%‑os tulajdonában lévő leányvállalata volt, e körülmény pedig – az ügy egyéb tényezői által megerősítve – azt bizonyítja, hogy a Heineken NV a saját leányvállalatának kereskedelmi politikájára meghatározó befolyást gyakorolt (a megtámadott határozat (400)–(414) preambulumbekezdése).

– A felperesekkel szemben kiszabott bírság

17 A megtámadott határozat 3. cikkének a) pontja a felperesekkel szemben egyetemlegesen 219 275 000 euró összegű bírságot szab ki.

18 E bírság összegének kiszámítása során a Bizottság az [EK] 81. cikkben és az [EK] 82. cikkben meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 23. cikkének (2) bekezdését, valamint a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: iránymutatás) meghatározott módszert alkalmazta (a megtámadott határozat (436) és (442) preambulumbekezdése). E módszernek megfelelően a felperesekkel szemben kiszabott bírságot a jogsértés súlya és időtartama alapján határozta meg (a megtámadott határozat (437) preambulumbekezdése).

19 A Bizottság a jogsértést pontosabban „különösen súlyosnak” minősítette, mivel az lényegében az árak, az áremelések és egyéb kereskedelmi feltételek rendszeres összehangolásából állt (a megtámadott határozat (440) preambulumbekezdése). A Bizottság figyelembe vette a versenyellenes magatartások titkos és szándékos jellegét, valamint azt, hogy a jogsértés Hollandia egész területét és a sörpiac egészét, vagyis a horecaágazatot és az otthoni fogyasztási célú eladások ágazatot is érintette (a megtámadott határozat (453) és (455) preambulumbekezdése). Ezen túlmenően a Bizottság rámutatott, hogy a versenyellenes magatartások által a holland piacra gyakorolt tényleges hatást nem vette figyelembe, mivel azt nem lehetett felmérni (a megtámadott határozat (452) preambulumbekezdése).

20 Emellett a Bizottság a felpereseket eltérően kezelte annak érdekében, hogy figyelembe vegye tényleges gazdasági kapacitásukat, és a megállapított egyedi jogsértő magatartásuk súlyát. A Bizottság ehhez felhasználta a felperesek 1998‑ban, vagyis a jogsértés utolsó teljes naptári évében Hollandiában elért sörértékesítési adatait. Ennek alapján a Bizottság a felpereseket az első csoportba sorolta, amelynek tekintetében a kiindulási összeget 65 000 000 euróban állapította meg (a megtámadott határozat (462) preambulumbekezdése).

21 A kellő elrettentő hatás biztosítása érdekében – figyelemmel a Heineken jelentős forgalmára – a Bizottság a kiindulási összeg tekintetében 2,5‑es szorzót alkalmazott (a megtámadott határozat (464) preambulumbekezdése).

22 Mivel a felperesek 1996. február 27. és 1999. november 3. között, vagyis 3 év 8 hónapon át vettek részt a jogsértésben, a Bizottság ezt a kiindulási összeget 35%‑kal növelte (a megtámadott határozat (465) és (466) preambulumbekezdése). Az alapösszeget így 219 375 000 euróban állapította meg.

23 Végül a Bizottság 100 000 euró összeggel csökkentette a bírság összegét, mivel elismerte, hogy a jelen ügyben a közigazgatási eljárás tartama ésszerűtlenül hosszú volt (a megtámadott határozat (495)–(499) preambulumbekezdése).

– Az eljárás és a felek kérelmei

24 A Törvényszék Hivatalához 2007. július 4‑én benyújtott keresetlevelükkel a felperesek előterjesztették a jelen keresetet.

25 A Törvényszék 2010. február 10‑i határozatával úgy határozott, hogy az eljárási szabályzat 14. cikkének 1. §‑a és 51. cikkének 1. §‑a alkalmazásával az ügyet a kibővített hatodik tanács elé utalja.

26 A Törvényszék a 2010. február 12‑i pervezető intézkedések keretében írásbeli kérdéseket intézett a Bizottsághoz, amelyekre az az előírt határidőben válaszolt.

27 A Törvényszék a 2010. március 25‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit, és a Törvényszék kérdéseire adott válaszaikat.

28 Az előadó bírónak a szóbeli szakasz befejezését követő akadályoztatása miatt az ügyet új előadó bírónak osztották ki, és a jelen ítéletet az eljárási szabályzat 32. cikke értelmében az a három bíró hozta, akik azt aláírásukkal ellátták.

29 A felperesek azt kérik, hogy a Törvényszék:

– a megtámadott határozatot a felpereseket érintő részében teljes egészében vagy részben semmisítse meg;

– a felperesekre kiszabott bírságot semmisítse meg vagy csökkentse;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

30 A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

– a keresetet utasítsa el;

– a felpereseket kötelezze a költségek viselésére.

– A jogkérdésről

31 Keresetük alátámasztására a felperesek tizenegy jogalapot terjesztenek elő, amelyeket a következőkre alapoznak: elsőként a gondos ügyintézés elvének és az 1/2003 rendelet 27. cikkének a kifogásközlésre más érintett vállalkozások által adott válaszokba való betekintés lehetővé tételének megtagadása tekintetében történő megsértése, másodszor a gondos és pártatlan vizsgálat állítólagos hiányából következően a gondos ügyintézés elvének, a „gondosság elvének” és a kontradiktórius eljárás elvének megsértése, harmadszor az ártatlanság vélelmének megsértése, negyedszer a közigazgatási eljárásban az ésszerű határidőn belüli eljárás elvének megsértése, ötödször a jogsértés bizonyítékainak elégtelensége, hatodszor az EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti megállapodások és/vagy összehangolt magatartások fenn nem állására, hetedszer a jogsértés időtartamának téves meghatározása, nyolcadszor a bírság összegének meghatározását illetően az 1/2003 rendelet 23. cikke (3) bekezdésének, az iránymutatásnak, az egyenlő bánásmód, a jogbiztonság és az arányosság elvének, valamint az indokolási kötelezettség megsértése, kilencedszer az enyhítő körülmények téves értékelése, tizedszer a közigazgatási eljárás időtartamának a bírság összegére gyakorolt hatása, végül tizenegyedszer a Bizottság által a közigazgatási eljárás túlzott időtartama címén megítélt bírságcsökkentés túlzottan korlátozott mértéke.

32 A Törvényszék úgy ítéli meg, hogy mindenekelőtt az ötödik, a hatodik és a hetedik jogalapot kell megvizsgálni, amelyek lényegében a jogsértés fennállását vitatják, majd azt követően az első, a második, a harmadik és a negyedik jogalap vizsgálandó, amelyek állítólagos eljárási hibákon és a védelemhez való jog megsértésén alapulnak, végül pedig a nyolcadik, a kilencedik, a tizedik és a tizenegyedik jogalap vizsgálatára kerül sor, amelyek a bírság összegének meghatározására vonatkoznak.

– A jogsértés bizonyítékainak elégtelenségére alapított ötödik jogalapról, valamint az EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti megállapodások és/vagy összehangolt magatartások fenn nem állására alapított hatodik jogalapról

– A felek érvei

33 Az ötödik jogalap keretében a felperesek lényegében azt állítják, hogy a Bizottság által a megtámadott határozatban előterjesztett bizonyítékok nem elegendőek az EK 81. cikk megsértése fennállásának minden kétséget kizáró bizonyítására. A Bizottság ilyen értelmű kérelme ezért ellentétes az ártatlanság vélelmével és az indokolási kötelezettséggel.

34 E célból a felperesek az InBev nyilatkozatának – amely a megtámadott határozat fő támaszát adja – bizonyító erejét azzal az indokkal vitatják, hogy e nyilatkozat nagyon homályos és ellentmondásos, valamint hogy részben harmadik személyektől származó információkon alapul. Ráadásul a felperesek kifogásolják azt, hogy a Bizottságnak nem vizsgálta, hogy e nyilatkozatot kellő megfontoltsággal és gondos mérlegelést követően tették‑e, valamint hogy nem foglalkozott az e nyilatkozatban szereplő mentő nyilatkozatokkal.

35 A felperesek továbbá úgy vélik, hogy a holland söripari vállalkozások képviselői által a kifogásolt találkozók alkalmával készített jegyzetek – töredezett jellegükre tekintettel – szintén nem elegendőek a versenyellenes magatartás megvalósulásának bizonyítására.

36 A hatodik jogalap keretében a felperesek vitatják, hogy a versenykorlátozó megállapodások és/vagy összehangolt magatartások összességének fennállására vonatkozó következtetést megalapozó bizonyos okirati bizonyítékok relevánsak lennének, valamint vitatják azok Bizottság általi értelmezését.

37 A felperesek vitatják, hogy a söripari vállalkozások közötti kapcsolatfelvételek megállapodáshoz vezettek volna, hiszen soha nem volt közöttük meghatározott piaci magatartási irányvonal rögzítésére vonatkozó akarategység.

38 A felperesek az összehangolt magatartás meglétét is vitatják. E tekintetben azzal érvelnek, hogy a rendelkezésre álló bizonyítékok nem utalnak arra, hogy a söripari vállalkozások közötti kapcsolatfelvételek az e vállalkozások jövőbeli piaci magatartását érintő bizonytalansági tényezőket kiküszöbölték volna, vagy legalábbis jelentősen mérsékelték volna. A felperesek ugyanakkor úgy vélik, ők kellőképpen bizonyították, hogy a söripari vállalkozások piaci magatartásukat önállóan határozták meg.

39 A felperesek továbbá azt állítják, hogy a kifogásolt találkozóknak soha nem volt versenyellenes céljuk. Az e találkozók során folytatott tárgyalások számos jogszerű témát érintettek, így a piaci helyzettel – beleértve az otthoni fogyasztási célú eladások piacán alkalmazott fogyasztói árakat és az egyes horecaügyfeleknek tett ajánlatokat – kapcsolatos megbeszélések csak alkalmi és informális jellegűek voltak.

40 Végül a felperesek visszautasítják, hogy a Bizottság nekik tulajdonítsa az Interbrew és a Bavaria között a saját márkanéven történő söreladás szegmensére vonatkozóan folytatott tárgyalásokat, mivel e szegmensben ők nem tevékenykednek.

41 A Bizottság vitatja a felperesek érveit.

– A Törvényszék álláspontja

42 Ötödik jogalapjukban a felperesek lényegében azt kifogásolják, hogy a Bizottság nem bizonyította jogilag megkövetelt módon azon ténymegállapításokat, amelyek alapján a jogsértés megvalósulását kimondta. Hatodik jogalapjukban a felperesek a szóban forgó magatartásnak EK 81. cikk szerinti megállapodásként és/vagy összehangolt magatartásként való minősítését vitatják. Mivel e két jogalap a jogsértés megállapításának vitatására irányul, ezeket együtt kell vizsgálni.

43 Az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében a közös piaccal összeegyeztethetetlen és tilos minden olyan vállalkozások közötti megállapodás, vállalkozások társulásai által hozott döntés és összehangolt magatartás, amely hatással lehet a tagállamok közötti kereskedelemre, és amelynek célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása.

44 Az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében vett megállapodás létezéséhez elég az, hogy az érintett vállalkozások kifejezzék az arra irányuló közös akaratukat, hogy meghatározott piaci magatartást tanúsítanak (a Törvényszék T‑7/89. sz., Hercules Chemicals kontra Bizottság ügyben 1991. december 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., II‑1711. o.] 256. pontja, és T‑9/99. sz., HFB és társai kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1487. o.] 199. pontja).

45 Valamely megállapodás az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében létrejöttnek tekinthető, ha akaratközösség áll fenn magának a verseny korlátozásának tekintetében, még akkor is, ha a tervezett versenykorlátozás különös elemei még tárgyalás tárgyát képezik (lásd ebben az értelemben a fenti 44. pontban hivatkozott HFB és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 151–157. és 206. pontját).

46 Az összehangolt magatartás fogalma egyfajta egyeztetést jelent a vállalkozások között, amelyek ugyan nem kötnek kifejezetten megállapodást, ám a kockázatokkal teli versenyt tudatosan helyettesítik az egymás közötti gyakorlati együttműködéssel (a Bíróság C‑49/92. P. sz., Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben 1999. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑4125. o.] 115. pontja, valamint C‑199/92. P. sz., Hüls kontra Bizottság ügyben 1999. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑4287. o.] 158. pontja).

47 E tekintetben az EK 81. cikk (1) bekezdésével ellentétes a gazdasági szereplők közötti bármely olyan közvetlen vagy közvetett kapcsolatfelvétel, amely jellegénél fogva vagy befolyásolja a tényleges, illetve potenciális versenytárs piaci magatartását, vagy feltárja az ilyen versenytárs előtt, hogy az érintett piaci szereplő saját maga milyen piaci magatartásról döntött, illetve milyen piaci magatartást fontolgat, amennyiben e kapcsolatfelvétel célja vagy hatása a verseny korlátozása (lásd ebben az értelemben a fenti 46. pontban hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben hozott ítélet 116. és 117. pontját).

48 Az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértésére vonatkozó bizonyításfelvételt illetően emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság kötelezettsége bizonyítani az általa megállapított jogsértést, és olyan bizonyítékokat előterjeszteni, amelyek a jogilag megkövetelt módon igazolják a jogsértést megvalósító körülmények fennállását (a Bíróság C‑185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben 1998. december 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑8417. o.] 58. pontja és a fenti 46. pontban hivatkozott Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben hozott ítéletének 86. pontja).

49 Így a Bizottságnak pontos és egybevágó bizonyítékokat kell nyújtania annak bizonyítására, hogy a jogsértés megtörtént (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑62/98. sz., Volkswagen kontra Bizottság ügyben 2000. július 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑2707. o.] 43. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

50 Ugyanakkor fontos hangsúlyozni, hogy nem szükséges a Bizottság által előterjesztett minden egyes bizonyítéknak a jogsértés összes elemét tekintve eleget tennie e feltételeknek. Elegendő, ha az intézmény által hivatkozott bizonyítékok összességükben értékelve megfelelnek e követelménynek (lásd a Törvényszék T‑67/00., T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz., JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2501. o.] 179. és 180. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

51 A versenyellenes megállapodások tilalmának közismert jellegére figyelemmel a Bizottságtól nem várható el, hogy olyan okirati bizonyítékot nyújtson, amely kifejezetten bizonyítja az érintett szereplők kapcsolatfelvételét. A Bizottság rendelkezésére álló töredékes és szórványos elemek mindenesetre kiegészíthetők a releváns körülmények rekonstruálására alkalmas következtetésekkel. A versenyellenes magatartás vagy megállapodás létezésére tehát bizonyos egybeesésekből és jelekből olyan következtetéseket lehet levonni, amelyek együttes vizsgálata egyéb összefüggő magyarázat hiányában a versenyjogi szabályok megsértésének bizonyítékát nyújthatják (a Bíróság C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑123. o.] 55–57. pontja).

52 Amikor a Bizottság a versenyellenes megállapodás vagy magatartás létezésének alátámasztásaképpen okirati bizonyítékokra hivatkozott, akkor az e megállapítást a Törvényszék előtt vitató felek feladata, hogy ne csak a Bizottság elméletének hihető alternatíváját mutassák be, hanem hivatkozzanak a megtámadott határozatban a jogsértés létezésének alátámasztására előterjesztett bizonyítékok elégtelen voltára is (a fenti 50. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 187. pontja).

53 A bírósági felülvizsgálat terjedelmével kapcsolatban az állandó ítélkezési gyakorlat kimondja, hogy amikor az EK 81. cikk (1) bekezdését alkalmazó határozat megsemmisítése iránti keresetet nyújtanak be, a Törvényszék köteles általában teljes körűen megvizsgálni, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdése alkalmazásának feltételei fennállnak‑e (lásd a Törvényszék T‑41/96. sz., Bayer kontra Bizottság ügyben 2000. október 26‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑3383. o.] 62. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

54 Az ártatlanság vélelmének elvével összhangban – amely mint az uniós jogrendszer egyik általános elve, többek között irányadó a vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok megsértésével kapcsolatos olyan eljárásokra, amelyek pénzbüntetés vagy kényszerítő bírság kiszabásához vezethetnek – a bíróságban felmerülő bármely kételynek annak a vállalkozásnak a javát kell szolgálnia, amely a jogsértést megállapító határozat címzettje (a fenti 46. pontban hivatkozott Hüls kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 149. és 150. pontja, valamint a Törvényszék T‑44/02. OP., T‑54/02. OP., T‑56/02. OP., T‑60/02. OP. és T‑61/02. OP. sz., Dresdner Bank és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3567. o.] 60. és 61. pontja).

55 E megfontolások tükrében kell tehát megvizsgálni, hogy a jelen ügyben a Bizottság jogilag megkövetelt módon bizonyította‑e, hogy a felperesek magatartása az EK 81. cikk (1) bekezdése értelmében jogsértésnek minősül.

– Az InBev nyilatkozatáról

56 Mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy a Bizottság nagymértékben (lásd többek között a megtámadott határozat (40)–(62) preambulumbekezdését) az InBev által az engedékenység iránti kérelme keretében a 2000. január 28‑i, illetve február 3‑i, 25‑i és 29‑i leveleiben tett nyilatkozatra támaszkodik, amelyeket kiegészítenek az InBev öt igazgatójának csatolt nyilatkozatai (a megtámadott határozat (34) és (40) preambulumbekezdése, a továbbiakban együtt: az InBev nyilatkozata).

57 A megtámadott határozatból kitűnik, hogy az InBev nyilatkozata utalt „az összehangolás különböző formáinak [meglétére] […] a holland sörpiacon jelen lévő söripari vállalkozások között”, különbséget téve a CBK közgyűlésének hivatalos találkozói, a CBK pénzügyi bizottságának informális találkozói, valamint a „Catherijne‑tömörülés” néven ismert „egyéb [párhuzamos] találkozók” között, amelyeknek résztvevői változtak, és amelyekkel kapcsolatban az InBev úgy nyilatkozott, hogy azoknak nem találta írásos nyomát. Az „egyéb találkozók” többek között az alábbi alcsoportokra bonthatók: „i. a négy fő söripari vállalkozás (Heineken, Interbrew, Grolsch és Bavaria) horecaigazgatóinak találkozói […]; ii. a horecaigazgatók és az otthoni fogyasztási célú eladások ágazatáért felelős igazgatók közös találkozói (1998‑ban kettő), valamint iii. az otthoni fogyasztási célú eladások ágazatáért felelős igazgatók találkozói (1999‑ben egy) […]” (a megtámadott határozat (41)–(46) preambulumbekezdése).

58 Az InBev nyilatkozata szerint a pénzügyi bizottság „hivatalos napirenddel működött, ugyanakkor emellett az otthoni fogyasztási célú eladások ágazata és a horecaágazat árai rögzítésének vitafórumaként is szolgált[; e] vitákról semmilyen beszámoló nem készült” (a megtámadott határozat (43) preambulumbekezdése).

59 Ugyanezen nyilatkozat szerint az „egyéb találkozókon” megtárgyalt témák kiterjedtek a horecaágazatra, valamint az otthoni fogyasztási célú eladások ágazatára és a saját márkanéven forgalmazott sörök ágazatára is (a megtámadott határozat (47) preambulumbekezdése).

60 Először is a horecaágazatot illetően két fő téma megvitatására került sor: „létezett egy alapvető megállapodás a mennyiségi árengedmények maximális mértékének rögzítését illetően a horecaágazatban [...], a konzultációk egy másik témája a horecaágazatban eszközölt befektetésekre vonatkozott[; amelynek] célja a status quónak az ágazatban való fenntartása, valamint az egyéb söripari vállalkozások ügyfelei átvételének elkerülése volt” (a megtámadott határozat (48) preambulumbekezdése).

61 Az InBev egyik igazgatója kijelenti, hogy nem ismeri az említett megállapodás pontos tartalmát, egy másik igazgató pedig azt úgy írja le, mint „egy nagyon bonyolult és homályos megállapodást a (horecaágazatban nyújtott árengedmények) szintj[é]t illetően, amelyben soha nem működtünk közre”, utalva arra, hogy „[a]z összehangolás a horecaágazat igazgatóinak kéthavonta tartott találkozójából állt, amelynek során megvitatták a »szabály« ismert megsértéseit (bár az homályos volt; piaci túllépésről beszéltünk)” (a megtámadott határozat (48) preambulumbekezdése).

62 Másodszor az otthoni fogyasztási célú eladások ágazatát illetően az InBev nyilatkozata szerint a megbeszélések mind az általános értelemben vett árszintre, mind a saját márkanéven forgalmazott sörök ágazatára, mint konkrét témára vonatkoztak.

63 Az általános értelemben vett árszintet illetően az InBev egyik igazgatója kijelentette, hogy „szokás volt, hogy egy söripari vállalkozás azt követően emeli az árait, hogy ezt bejelentette a többi söripari vállalkozásnak […;] a kezdeményezés mindig egy nagy söripari vállalkozástól, általában a Heinekentől származott [; i]lyen esetben a többi söripari vállalkozásnak kellő idő állt rendelkezésre az állásfoglaláshoz [; b]ár a söripari vállalkozások nagy vonalakban összehangolták egymással az áraikat, mindegyikük rendelkezett saját árpolitikával, és fenntartotta azt” (a megtámadott határozat (51) preambulumbekezdése).

64 A saját márkanéven forgalmazott sörök ágazatát illetően az InBev kijelenti, hogy az árakra vonatkozó megbeszélések a piaci ágazat holland szereplői (a Bavaria és az Oranjeboom, amelyet később az Interbrew felvásárolt) között 1987 óta folytak. Ehhez hozzáteszi, hogy „[a] két fél megértette, miután arról megbeszélést is folytattak, hogy egyik sem fogadja el a saját márkanévhez kapcsolódó ügyfélkörébe való olyan beavatkozást, amely mennyiségi csökkentéssel jár” (a megtámadott határozat (52) preambulumbekezdése).

65 A Heineken és a Grolsch ezen ágazatban való érintettségét illetően az InBev nyilatkozata szerint „[a] holland piacot a saját márkanéven forgalmazott sörök (B‑márkanevek) és [az egyéb márkaneveken (A‑márkanevek)] forgalmazott sörök ára közötti jelentős különbség jellemzi; a Heineken, amely nincs jelen a saját márkanéven forgalmazott sörök ágazatában, mindig elutasította az A‑márkanevek árainak emelését, amennyiben a saját márkanéven forgalmazott sörök ára nem nőtt[, és i]lyen módon közvetett nyomást gyakorolt különösen a saját márkanéven forgalmazó gyártókra, így a Bavariára és az Interbrew‑ra” (a megtámadott határozat (53) preambulumbekezdése).

66 Az InBev kijelenti, hogy a forgalmazói márkanevek árait szintén megvitatta a négy söripari vállalkozás, vagyis másként fogalmazva e megbeszélésre a Grolsch jelenlétében került sor egy általánosabb, a sörmárkák árai közötti fenntartandó eltérésekre vonatkozó téma keretében. Az InBev nyilatkozata szerint „a Heineken és a Grolsch évekig nem emelte az árait, és a saját márkanéven forgalmazott sörök, valamint az egyéb söripari vállalkozások saját márkanéven forgalmazott söreinek ára sem nőtt[; a]z utóbbi években a Bavaria és az Interbrew növelte árait, és követte őket a Grolsch is” (a megtámadott határozat (54) preambulumbekezdése). Az is kiderült, hogy „3‑4 évvel ezelőtt ezeket az informális konzultációkat integrálták a horecával kapcsolatos Catherijne‑tömörülésbe, amelyben a CBK képviselői is részt vettek [; n]éhány találkozó után úgy döntöttek, hogy a találkozókat ismét otthoni fogyasztási ágazati- és horecatalálkozókra bontják” (a megtámadott határozat (54) preambulumbekezdése).

67 Továbbá az InBev kijelenti, hogy a Martens belga söripari vállalkozás 1996–1997‑től kezdődő piaci részesedésszerzése „egy, a forgalmazói márkanevek piacán aktív belga és holland söripari vállalkozások közötti megállapodást; [k]ét, 1998‑ban Bredában [egy szállodában] tartott találkozót [eredményezett; m]egállapodtak abban, hogy a saját márkanév alatt forgalmazott sörök tekintetében tiszteletben tartják a hollandiai és belgiumi ügyfelek részére értékesített mennyiségeket” (a megtámadott határozat (55) preambulumbekezdése).

68 Az InBev igazgatóinak nyilatkozatai szerint az „egyéb találkozókat” annak érdekében szervezték, hogy kölcsönösen biztosítsák egymást a piacon tanúsított „korlátozott jellegű agresszivitásról” (a megtámadott határozat (46) preambulumbekezdése).

69 Az információkérésre 2001. december 19‑én adott válaszában az InBev kijelenti, hogy „az elmúlt évek napirendjeit és az informális találkozók során készített jegyzeteket 1998 novemberének végén megsemmisítették[; a] holland söripari vállalkozások közötti összehangolás létezése ezen időszak körül vált ismertté a piacon, és ekkor alakult ki a holland versenyhatóság ellenőrzésétől való félelem[; a] napirendeket az ezt követő évek során semmisítették meg” (a megtámadott határozat (61) preambulumbekezdése).

70 Elöljáróban meg kell jegyezni, hogy az uniós jog egyetlen előírása vagy általános elve sem tiltja, hogy a Bizottság valamely vállalkozással szemben más, jogsértés elkövetésével vádolt vállalkozások nyilatkozatára támaszkodjon. Ha ez nem így lenne, az EK 81. cikkbe és EK 82. cikkbe ütköző magatartás bizonyításának a Bizottságra háruló terhe tarthatatlan és ellentétes lenne az EK‑Szerződés alapján ráruházott azon feladattal, hogy ezen előírások megfelelő alkalmazását felügyelje (a fenti 50. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 192. pontja).

71 A jelen ügyben a felperesek nem vitatják az InBev nyilatkozatában szereplő állításokat, amelyek szerint találkozókra került sor a hollandiai sörgyártók képviselői között. Azt sem vitatják, hogy ők a legtöbb ilyen találkozón képviseltették magukat, illetve hogy e találkozók alkalmával a sörpiac általános helyzetét informális keretek között vitatták meg. A felperesek a keresetlevélben elismerik továbbá, hogy esetenként e találkozókon aggodalmak fogalmazódtak meg a fogyasztói árak színvonalával és egyes ügyfelekkel összefüggő problémákkal kapcsolatban.

72 Ugyanakkor a felperesek tagadják, hogy az e találkozók során folytatott megbeszélések jogellenes megállapodás megkötéséhez vagy összehangolt magatartásra vonatkozó kötelezettségvállaláshoz vezettek volna. Kifejtik, hogy a találkozók alapvetően jogszerű témákra vonatkoztak, és hogy amennyiben a piaci helyzetet vitatták meg, ezt nem versenyellenes célból tették. E tekintetben a felperesek vitatják az InBev nyilatkozatának hitelességét, kifejtve, hogy az nagyon homályos és ellentmondásos, valamint részben olyan megállapításokat tartalmaz, amelyek tárgyáról a nyilatkozatok megfogalmazóinak közvetlenül nem volt tudomásuk, vagyis ennélfogva e nyilatkozat „hallomáson alapuló bizonyítékot” tartalmaz.

73 A felperesek az InBev nyilatkozatának ellentmondásos jellege kapcsán megjegyzik, hogy az több mentő nyilatkozatot tartalmaz.

74 Egyrészt olyan állításokról van szó, amelyeket a megtámadott határozat nem említ, és amelyek szerint „[a] megbeszélés az (egyébként rendkívül homályos) árszintek megsértésének ismert eseteiről folyt[; a] gyakorlatban mindenki saját belátása szerint járt el”; „[p]iaci magatartásunk igen agresszív módon az új ügyfelek megszerzésére irányult – árengedmények révén is”; „[v]agyis teljesen jogszerű módon jártunk el”; „[az InBev] semmilyen megállapodást nem kötött és semmihez nem tartotta magát”; „[a Catherijne]‑tömörülés a piacra gyakorolt hatást illetően nem hozott konkrét eredményt […; e] két alkalom közül egyszer sem beszéltünk konkrétan piaci magatartásokról[; a] találkozó inkább informális jellegű volt”; „[n]em létezett megállapodás az élelmiszerágazatot illetően”; „[e]gyszer sem tapasztaltam, hogy a [CBK] találkozóját a piac szempontjából érzékeny kérdések megvitatásával hosszabbították volna meg[; b]ármikor előfordulhat, hogy az ilyen találkozók lehetőséget teremtenek informális kétoldalú beszélgetésekre, de szerintem ennek semmilyen tétje nem volt”.

75 Másrészt a felperesek a megtámadott határozatban idézett nyilatkozatok egyes olyan részleteire hivatkoznak, amelyek szerint „az Interbrew úgy véli, ez az egyeztetés mint olyan sohasem gyakorolt jelentős hatást a piacra, és az utóbbi időben kevésbé intenzív […; a] megbeszélések nagyon általánosak voltak” (a megtámadott határozat (45) preambulumbekezdésében idézett részletek]; „[f]őként annak érdekében tárgyaltunk, hogy kölcsönösen jelezzük egymásnak, hogy nyugodtak maradunk a piacon[; é]rintőlegesen vagy egyáltalán nem volt szó árszintekről és eladási pontokról [; t]ulajdonképpen mindenki hülyének nézte a másikat[; a]z utolsó években e találkozók egyre inkább értelmüket veszítették, és az összehangolás homályosabb jelleget öltött (a megtámadott határozat (46) preambulumbekezdésében idézett részletek); „[l]étezett egy igen összetett és homályos megállapodás az árszintek (a horecaágazatban nyújtott árengedmények) tárgyában is, amelyben soha nem vettünk részt[; e]gyébként soha semmilyen iratot nem láttam ebben a témában” (a megtámadott határozat (48) preambulumbekezdésében idézett részletek).

76 A felperesek szerint e nyilatkozatok, azon túl, hogy nélkülözik a konkrétumokat, ellentétesek a Bizottságnak a szóban forgó jogsértés fennállására vonatkozó következtetéseivel. Ezekből a felperesek szerint az derül ki, hogy a söripari vállalkozások közötti megbeszélések igen általánosak voltak, hogy semmilyen megállapodás megkötésére nem került sor, hogy az InBev semmilyen összejátszásra irányuló megegyezéshez nem tartotta magát, és hogy az egyeztetés semmilyen hatást nem gyakorolt a piacra.

77 Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a felperesek részéről az InBev nyilatkozatának egyes elemei alapján levont következtetések – amelyek a megbeszélések általános jellegére, egyes ágazatok tekintetében a megállapodás, valamint a megbeszéléseknek a söripari vállalkozások piaci magatartására gyakorolt hatásának hiányára utalnak – önmagukban nem alkalmasak a Bizottság jogsértés fennállására vonatkozó megállapításának megkérdőjelezésére.

78 Az említett nyilatkozat állítólagosan általános jellegét illetően ugyanis emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottságnak gyakran kedvezőtlen körülmények mellett kell bebizonyítania a jogsértés fennállását, mivel több év eltelhetett a jogsértést megvalósító események óta, és mivel a vizsgálat alá vont több vállalkozás nem működött vele tevékenyen együtt. Míg szükségszerűen a Bizottság feladata, hogy bebizonyítsa a jogellenes piacfelosztó megállapodás megkötését, túlzás lenne ezenfelül elvárni, hogy bizonyítékot szolgáltasson e cél elérésének konkrét módjáról is. A jogsértésért felelős vállalkozásnak ugyanis túl könnyű lenne kibújni a büntetés alól, ha hivatkozhatna arra, hogy a jogellenes megállapodás működésével kapcsolatban előterjesztett információk homályosak, olyan helyzetben, amikor a megállapodás létezése és versenyellenes célja mindazonáltal kellőképpen igazolt. A vállalkozások ilyen helyzetben hatékonyan védekezhetnek, feltéve hogy lehetőségük van a Bizottság által velük szemben hivatkozott valamennyi bizonyítékkal kapcsolatban észrevételeket tenni (a fenti 50. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 203. pontja; lásd még ebben az értelemben a Bíróság C‑403/04. P. és C‑405/04. P. sz., Sumitomo Metal Industries és Nippon Steel kontra Bizottság egyesített ügyekben 2007. január 25‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑729. o.] 50. pontját).

79 Továbbá, ami a jogellenes magatartás piacra gyakorolt hatásának hiányára vonatkozó állítólagos kijelentéseket illeti, magából az EK 81. cikkben található rendelkezésből az következik, hogy a vállalkozások közötti megállapodások és összehangolt magatartások a piacra gyakorolt hatástól függetlenül tiltottak, amennyiben azoknak versenyellenes céljuk van (a fenti 46. pontban hivatkozott Hüls kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 163–166. pontja, valamint a Bíróság C‑8/08. sz., T‑Mobile Netherlands és társai ügyben 2009. június 4‑én hozott ítéletének [EBHT 2009., I‑4529. o.] 29. pontja).

80 Ennek megfelelően, mivel a Bizottság megállapította, hogy versenyellenes célú megállapodások és összehangolt magatartások álltak fenn, e megállapítást nem cáfolhatják meg az összejátszásra irányuló megegyezések alkalmazásának elmaradásából vagy a piacra gyakorolt hatás hiányából levont következtetések.

81 Az InBev nyilatkozatban szereplő, az otthoni fogyasztási célú eladások ágazatabeli és a horecaágazatbeli megállapodás hiányára vonatkozó állítólagos kijelentéseket illetően meg kell állapítani, hogy a felperesek által hivatkozott szakaszokat összefüggésükben értelmezve semmiképpen sem zárható ki, hogy megállapodás vagy összehangolt magatartás létezett az érintett ágazatokban.

82 Ugyanis az otthoni fogyasztási célú eladások ágazatot illetően (kiskereskedelmi értékesítés) az InBev egyik igazgatójának azon állítását, miszerint „[n]em létezett megállapodás [ezen] ágazatot illetően”, a söripari vállalkozások által alkalmazott áregyeztetési mechanizmus konkrét leírása követi. A vonatkozó szakasz így szól (a megtámadott határozat (51) preambulumbekezdése):

„Nem létezett megállapodás a kiskereskedelmi (Food) ágazatot illetően. A sörárak emelését illetően szokásos volt, hogy egy söripari vállalkozás azt követően emeli az árait, hogy ezt bejelentette a többi söripari vállalkozásnak. Amikor valamelyik fél ilyen bejelentést tett, megvitatták az emelés piacra gyakorolt hatását; a sör árának emelésére ugyanakkor mégis sor került. A kezdeményezés mindig egy nagy söripari vállalkozástól, általában a Heinekentől származott. Ilyen esetben a többi söripari vállalkozásnak kellő idő állt rendelkezésre az állásfoglaláshoz. A söripari vállalkozások ugyan nagy vonalakban összehangolták egymással az áraikat, azonban mindegyikük rendelkezett saját árpolitikával, és fenntartotta azt.”

83 Ebben az összefüggésben az a puszta tény, hogy az InBev igazgatója a „megállapodás” hiányára utal, nem minősül érvényes érvnek, mivel a Bizottság, illetve adott esetben a Törvényszék feladata az érintett vállalkozások felelősei által tett nyilatkozatokban leírt magatartások jogi minősítése.

84 Ami azt illeti, hogy a horecaágazatban állítólag nem volt megállapodás és megállapodás teljesítése sem, meg kell állapítani, hogy az InBev egyik igazgatójának azon nyilatkozata, miszerint „[az Inbev] semmilyen megállapodást nem kötött, és semmihez nem tartotta magát”, nem mond ellent az EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti megállapodás meglétére vonatkozó következtetésnek. Az InBev ugyanazon igazgatója ugyanis nyilatkozatában kifejezetten utal egyrészt „egy igen összetett és homályos megállapodás” létezésére „az árszintek (a horecaágazatban juttatott árengedmények) tárgyában”, másrészt egy olyan megállapodás létezésére, amelynek célja szerinte „a horecaágazatban a túlzottan nagyszámú változás elkerülése” volt.

85 A fentiekből következik, hogy a felpereseknek az InBev‑nyilatkozat ellentmondásos voltára vonatkozó kijelentéseit nem lehet elfogadni. E tekintetben úgyszintén el kell utasítani azt az érvüket, amely azon alapul, hogy a Bizottság e nyilatkozatot állítólagosan szelektív módon használta volna fel annyiban, amennyiben nem vette figyelembe az állítólagos ellentmondásokat.

86 Ennélfogva a felperesek nem bizonyították olyan állítólagos ellentmondások meglétét, amelyek alááshatnák az InBev nyilatkozatának hitelességét.

87 Továbbá a felperesek – megerősítve, hogy „hallomáson alapuló bizonyítékot” tartalmaz – az InBev nyilatkozatának azon szakaszaira hivatkoznak, amelyek szerint „az Interbrew soha nem látott olyan, az árengedményekre vonatkozó megállapodást, amelyre a tárgyalások során utaltak, de az általános szabály ismertnek tűnt” (a megtámadott határozat (45) preambulumbekezdésében idézett részlet], „[é]n magam sem ismerem ezt az (árszintekről szóló) megállapodást, és nem láttam semmilyen iratot sem ebben a tárgyban”, továbbá „[n]em ismerem a megállapodás pontos tartalmát […; e]gyébiránt soha semmilyen iratot nem láttam ennek tárgyában”.

88 Rá kell mutatni arra, hogy a felperesek által hivatkozott szövegrészek kizárólag arra vonatkoznak, hogy létezik‑e („árszint”‑)megállapodás a horecaágazatbeli ügyfeleknek nyújtott árengedményekkel kapcsolatban. E konkrét kérdés tekintetében az InBev nyilatkozatának bizonyító ereje közvetlen bizonyíték hiányában kétségtelenül gyengül. Mindazonáltal az „árszint” létezésével összefüggésben közölt állítások megbízhatóságát erősítik azok a körülmények, hogy egyrészt az állítások két külön forrásból származnak, másrészt pedig egy „árszint” – vagyis a maximális árengedmény pontos összege – tekintetében pontos közléseket tartalmaznak (lásd a megtámadott határozat (48) preambulumbekezdését). Az „árszint” létét emellett az InBev‑től független két bizonyíték is megerősíti, nevezetesen a Bavaria igazgatótanácsa egyik tagjának az 1997. május 1‑jei találkozóról készített kézírásos jegyzetei (a megtámadott határozat (92) preambulumbekezdése) valamint a Bavaria horecaágazatért felelős igazgatójának az 1998. március 12‑i találkozóról készített kézírásos jegyzetei (amelyeket a megtámadott határozat (143) preambulumbekezdése idéz).

89 A felpereseknek a „hallomáson alapuló bizonyíték” létezésére vonatkozó érvelése tehát nem kérdőjelezheti meg az InBev nyilatkozatából levont következtetéseket.

90 Végül az InBev nyilatkozata megbízhatóságának általános értékelését illetően meg kell állapítani, hogy a felperesek előadásával ellentétben a Bizottság megalapozottan tulajdoníthatott az InBev nyilatkozatának különösen jelentős bizonyító erőt, mivel egy vállalkozás nevében adott válaszról van szó, amelynek hitelessége meghaladja az alkalmazottai valamelyike által tett nyilatkozat hitelességét, akármilyen tapasztalattal vagy személyes véleménnyel is rendelkezzen az utóbbi. Azt is fontos megjegyezni, hogy az InBev nyilatkozata a vállalkozás által végzett belső vizsgálat eredményét tükrözi, és hogy azt a Bizottsághoz egy ügyvéd terjesztette elő, akinek szakmai kötelessége volt a vállalkozás érdekei alapján eljárni. Így nem vallhatta be könnyelműen a jogsértés létezését anélkül, hogy értékelte volna ennek következményeit (a Törvényszék T‑23/99. sz., LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1705. o.] 45. pontja, valamint a fenti 50. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 206. pontja).

91 Emellett az ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy bár általánosan elfogadott, hogy a jogsértő kartell fő résztvevői által önkéntesen szolgáltatott bizonyítékok bizonyos fenntartással kezelendők, tekintettel annak a felperesek által hivatkozott lehetőségére, hogy e résztvevők hajlamosak kicsinyíteni a jogsértésben való közreműködésük jelentőségét, a többiekét pedig nagyítani, az a tény, hogy valaki a bírság összegének csökkentése érdekében el kívánja érni az engedékenységi közlemény alkalmazását, nem jelent szükségszerűen indítékot arra, hogy a kartell többi tagjának részvételére vonatkozóan elferdített bizonyítékokat terjesszen elő. A Bizottság félrevezetésére irányuló szándék ugyanis megkérdőjelezi a kérelmező együttműködésének őszinteségét és teljességét, következésképpen az engedékenységi közlemény kedvezményéből való részesülést veszélyezteti (a Törvényszék T‑120/04. sz., Peróxidos Orgánicos kontra Bizottság ügyben 2006. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑4441. o.] 70. pontja).

92 Természetesen figyelembe kell venni azt is, hogy egyetlen, kartellben való részvétellel vádolt vállalkozás vallomása, amelynek pontosságát több más, hasonlóan megvádolt vállalkozás vitatja, nem tekinthető az utóbbiak által elkövetett jogsértés megfelelő bizonyítékának, ha más bizonyíték azt nem támasztja alá (lásd ilyen értelemben a Törvényszék T‑337/94. sz., Enso‑Gutzeit kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1571. o.] 91. pontját, valamint a fenti 50. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 219. pontját).

93 Az InBev nyilatkozata tehát önmagában nem elegendő a jogsértés fennállásának bizonyításához, hanem azt más bizonyítékoknak is meg kell erősíteniük.

94 Mindazonáltal a jelen ügyben a megerősítés elvárt mértéke az InBev nyilatkozatának hitelességét tekintve annak pontossága és megbízhatósága vonatkozásában is alacsonyabb, mint abban az esetben volna, ha e nyilatkozat nem lenne különösebben hiteles. Tehát ha úgy ítéljük meg, hogy egybehangzó bizonyítékok csoportja támasztja alá az InBev nyilatkozatában hivatkozott és a megtámadott határozat 1. cikkében említett magatartások létezését és bizonyos konkrét részleteit, akkor az utóbbi nyilatkozat önmagában elegendő lehet a megtámadott határozat más részeinek igazolására is. Amennyiben továbbá valamely dokumentum nem mond nyilvánvalóan ellent az InBev nyilatkozatának a kifogásolt magatartások létezésével vagy alapvető tartalmával kapcsolatban, akkor ahhoz, hogy e dokumentum a terhelő bizonyítékok körében megerősítő bizonyíték gyanánt bizonyos értékkel bírjon, elegendő, ha a benne leírt magatartások lényeges elemeit tanúsítja (lásd ebben az értelemben a fenti 50. pontban hivatkozott JFE Engineering és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 220. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

95 A fentiek tükrében meg kell vizsgálni a felpereseknek a Bizottság által a megtámadott határozatban az InBev nyilatkozatából levont megállapítások alátámasztása érdekében hivatkozott egyéb bizonyítékokra vonatkozó érveit.

– Az egyéb bizonyítékokról

96 A megtámadott határozatban a Bizottság kijelenti, hogy az InBev nyilatkozatát a felperesektől és a többi holland söripari vállalkozástól származó számos belső dokumentum, valamint a helyszíni vizsgálatokat, illetve az információkérést követően szerzett és a találkozókról készült kézzel írott jegyzetek, költségkimutatások és határidőnapló‑másolatok is megerősítik.

97 A megtámadott határozat (67) preambulumbekezdésében a Bizottság a Grolsch egyik kereskedelmi igazgatójának az 1996. február 27‑én tartott találkozóra vonatkozó kézzel írott jegyzeteire hivatkozik, amelyekben a találkozó a célját a „CBK cie HOR cath” megjegyzés jelöli. E jegyzetek között szerepel a következő szakasz „Kezesség/finanszírozás: a fin[anszírozás] […] céljából történő meghaladják az egyes [eladási] pontok szükségleteit. Vagyis […] millió”.

98 A Bizottság szerint e szakaszból kitűnik, hogy a szóban forgó négy söripari vállalkozás egy „Catherijne”‑találkozó keretében megvitatta az egyes horecaügyfelekkel szemben alkalmazott vagy alkalmazandó pénzügyi feltételeket (a megtámadott határozat (72) preambulumbekezdése), és konkrétabban egy – számos Hollandiában található horecalétesítménnyel rendelkező – tulajdonos által működtetett létesítményekkel szemben alkalmazott pénzügyi feltételeket.

99 A megtámadott határozat (76) preambulumbekezdésében a Bizottság a Bavaria egy horecaigazgatójának kézzel írott, az 1996. június 19‑én tartott találkozóra vonatkozó jegyzeteire hivatkozik. A jegyzetek a következőket tartalmazzák:

„– áradaptáció

otthoni fogyasztás magas – alacsony

Bavaria – Interbrew egyeztetés

[…] és […] -> probléma […]

Martens

Schultenbrau !! 89 ct

– csak a hordónkénti ár emelése

érvek

csak teljes egészében Hein + Grolsch

Frise US Heit

Interbrew \

együttesen emelnek

Bavaria /

-> […] szintén

az alsó jobban emelkedik, mint a felső

– levegő befújása

– megállapodások

egészségesebbé tenni a Heineken hordónkénti 7,5 italárusítási árengedményét

a képviselők felkészítése az esetleges megállapodásokkal kapcsolatban

Interbrew \

levegőt lehet használni

Grolsch /”.

100 A Bizottság szerint e jegyzetek azt mutatják, hogy a jelen lévő söripari vállalkozások részletesen megvitatták az árakat, mind a saját márkanéven, mind a hordókban forgalmazott sör tekintetében, valamint hogy az olcsóbb, az Interbrew és a Bavaria által előállított sörök árának nagyobb mértékben kellett emelkednie, mint a drágább, a Heineken és a Grolsch által értékesített sörök árának (a megtámadott határozat (85) preambulumbekezdése).

101 A megtámadott határozat (89) preambulumbekezdésében a Bizottság egy levélre hivatkozik, amelyet az Interbrew Nederland vezérigazgatója 1997. március 25‑én küldött az InBev belgiumi székhelyére:

„Jelenleg konszenzus áll fenn a fő söripari vállalkozások között az árak 1998 előtti emelése tekintetében. Ez lehetővé teszi a söripari vállalkozások számára, hogy növeljék a szükséges kiegészítő promóciós költségvetést érintő árrésüket. Az A‑márkák által érintett piaci szereplők arra törekszenek, hogy az A‑márkákat (plusz 2 NLG/hl) és a B‑márkákat (plusz 4 NLG/hl) érintő áremelés között különbséget tegyenek. Ez számomra igen irreálisnak tűnik – valamennyiünknek egységes 4 NLG emelést kell végrehajtanunk. Kizárom az áremelést a »magukat itató« különleges söreink esetében (DAS, Hoegaarden, Leffe). A tárgyalások megkezdődtek.”

102 A Bizottság e levél alapján arra a következtetésre jutott, hogy a fő gyártók az ártárgyalásaikat követően 1998 előtti áremelést irányoztak elő. Ezen túlmenően e levél megerősíti a gyártók, illetve az olcsóbb és drágább sörmárkák közötti különbségtételt (a megtámadott határozat (90) preambulumbekezdése).

103 A megtámadott határozat (92) preambulumbekezdésében a Bizottság a Bavaria igazgatótanácsa egy tagjának kézzel írott, az 1997. május 1‑jei találkozóra vonatkozó jegyzeteire hivatkozik. A következő szakaszokat idézi:

„Catherijne klub 1/5 – 97

a csoport »belső« átlépéseinek

szintén tiszteletben kell tartaniuk az »árszintet«

[…] »Hága«

A Monster ZH [Dél‑Hollandia] magasabb versengő kínálat”.

104 A Bizottság szerint e jegyzetek megerősítik, hogy a söripari vállalkozások az egyes konkrét eladási pontokra alkalmazott kereskedelmi feltételek tekintetében megvitatták az „árszintet”, az egyik csoportból a másik csoportba való átlépés esetében, valamint a csoporton belüli átlépés esetében is (a megtámadott határozat (99) preambulumbekezdése).

105 A megtámadott határozat (100) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapítja, hogy a fent említett jegyzetek tartalmazzák a „Heineken/Amstel/Brand/Grolsch” neveket az első sorban, valamint az „Interbrew/Bavaria” neveket a második sorban, e két sort pedig egy kapcsos zárójel köti össze, amely után a „nincs áremelés” szöveg áll. A Bizottság ebből arra a következtet, hogy a Heineken és a Grolsch tulajdonában álló A‑márkák és az Interbrew és a Bavaria tulajdonában álló B‑márkák közötti megkülönböztetés állt a söripari vállalkozások által a söráremelés tárgyában folytatott megbeszélések középpontjában (a megtámadott határozat (103) preambulumbekezdése).

106 A megtámadott határozat (117) preambulumbekezdésében a Bizottság a Bavaria igazgatótanácsa egyik tagjának az 1997. december 17‑i találkozóra vonatkozó kézzel írott jegyzeteire hivatkozik. A következő szakaszt idézi:

„2) Az árak helyzete: március/április

egylépcsős rakéta/kétlépcsős rakéta

a) a Heineken nem kelt túl nagy feltűnést!! Heineken 18.59

b) emelés esetén: teljesen megvitatható; teljes meggyőződéssel; lesz támogatás”.

107 A Bizottság ebből azt a következtetést vonja le, hogy az 1997. november 17‑i találkozón jelen lévő söripari vállalkozások – vagyis a Bavaria, a Grolsch és a Heineken – az áremeléseket, valamint az áremelkedésekre adott lehetséges reakciókat vitatták meg (a megtámadott határozat (127) preambulumbekezdése).

108 A megtámadott határozat (129) preambulumbekezdésében a Bizottság a Bavaria egyik horecaigazgatójának az 1998. március 12‑i találkozóra vonatkozó kézzel írott jegyzeteire hivatkozik:

„– Kevés dolog történt január 1‑je óta

– A‑márkák: nincs pánik az árhoz képest Hein

9,95‑re lemenni 11,49‑ről nincs sok értelme Int

9,75 9,36 Bavaria

2x 4.95 4.75 }→

forgalmazói márkák

a piac alján lévő ár

[…] március közepe Bavaria valami

az Amstel (17) alatt a Bavaria (15)

9,75‑ről 10,75‑re, ha semmi

se történik, akkor a Grolsch és a Hein

emelés kis sörfőzőknél

→ megállapodás rögzítése […] és Dick

Ennek »bizonyíthatónak« kell lennie a Nielsen révén, különben

semmi sem történik”.

109 A Bizottság szerint ebből kitűnik, hogy az 1998. március 12‑i találkozón jelen lévő söripari vállalkozások megvitatták a holland szupermarketeknek nyújtott engedményeket (a megtámadott határozat (137) preambulumbekezdése), valamint hogy a Bavaria által végzett áremeléseknek a szupermarketek AC Nielsen által gyűjtött pénztári adatai által kimutathatónak kellett lenniük (a megtámadott határozat (133) preambulumbekezdése).

110 A megtámadott határozat (138) preambulumbekezdésében a Bizottság a fent említett kézzel írott jegyzetek egy másik szakaszára hivatkozik:

„Bav kamat 4%? 6 1/2

kivéve

ha reklámtérítés van”.

111 A Bizottság szerint e szakasz azt bizonyítja, hogy megbeszélést folytattak a horeca‑eladásipontoknak nyújtott hitelekre alkalmazott kamatok szintjéről (a megtámadott határozat (142) preambulumbekezdése).

112 A megtámadott határozat (143) preambulumbekezdésében a Bizottság továbbá a fent említett kézzel írott jegyzetek harmadik szakaszára hivatkozik:

„Futballklubok Előadótermek Színházak

Diákszervezetek

[…]

Grolsch

Az árszint felett/azon kívül

130

[…] (125) 124,5” .

113 A Bizottság szerint ebből kitűnik, hogy a söripari vállalkozások külön megbeszélést tartottak meghatározott horecaügyfelekről egy „árszinttel” összefüggésben, ami megerősíti az InBev nyilatkozatát az „árszint” kifejezéssel jelölt megállapodás létezése tekintetében (a megtámadott határozat (147) preambulumbekezdése).

114 A megtámadott határozat (156) preambulumbekezdésében a Bizottság a Bavaria igazgatótanácsa egyik tagjának az 1998. július 3‑i találkozóra vonatkozó kézzel írott jegyzeteinek egy szakaszára hivatkozik:

„[…] Heineken emelt

[…] >> Heineken hordós sör”.

115 A Bizottság ebből azt a következtetést vonja le, hogy a söripari vállalkozások megvitatták mind az otthoni fogyasztási ágazat ügyfeleivel, mind az egyik horecaügyféllel szemben alkalmazott árakat (a megtámadott határozat (162)–(164) preambulumbekezdése).

116 A megtámadott határozat (165) preambulumbekezdésében a Bizottság a fent említett kézzel írott jegyzetek egy másik szakaszára hivatkozik:

„ Kávézó […] 1800 […]

[…] 400 […]

60/hl

650.000,- V.B.K.”.

117 A Bizottság szerint ebből a szakaszból kitűnik, hogy a söripari vállalkozások megvitattak egy meghatározott horeca‑eladásipontoknak nyújtott árengedményt és/vagy a számukra biztosított vagy biztosítandó árcsökkentést (a megtámadott határozat (171) preambulumbekezdése)

118 A megtámadott határozat (174) preambulumbekezdésében a Bizottság egy 1998. június 30‑án kelt dokumentumra,