C‑280/08. P. sz. ügy

Deutsche Telekom AG

kontra

Európai Bizottság

„Fellebbezés – Verseny – EK 82. cikk – A távközlési szolgáltatások piacai – Az inkumbens szolgáltató helyhez kötött hálózatához való hozzáférés – A versenytársaknak biztosított helyi hurokhoz való hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi ára – Az előfizetőknek biztosított hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi ára – Az erőfölényben lévő vállalkozás árképzési gyakorlata – A versenytársakra gyakorolt árpréshatás – A nemzeti távközlési szabályozási hatóság által jóváhagyott díj – Az erőfölényben lévő vállalkozás mozgástere – A jogsértő magatartás betudhatósága – A »visszaélés« fogalma – A »hasonlóan hatékony versenytárs«‑teszt – Az árprés kiszámítása – A visszaélés hatásai – A bírság összege”

Az ítélet összefoglalása

1. Fellebbezés – Jogalapok – A Törvényszék előtt felhozott jogalapok és érvek egyszerű megismétlése – Elfogadhatatlanság – A közösségi jog Törvényszék általi értelmezésének vagy alkalmazásának vitatása – Elfogadhatóság

(EK 225. cikk; a Bíróság alapokmánya, 58. cikk, első bekezdés; a Bíróság eljárási szabályzata, 112. cikk, 1. §, c) pont)

2. Fellebbezés – Jogalapok – Először a fellebbezés keretében felhozott jogalap – Elfogadhatatlanság

(a Bíróság eljárási szabályzata, 113. cikk, 2. §)

3. Kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset – A Bizottság keresetindítási joga – Diszkrecionális joggyakorlás

(EK 81. cikk, EK 82. cikk és EK 226. cikk)

4. Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Árpréshatás – Az egyetlen rendelkezésre álló infrastruktúra tulajdonosa által nyújtott távközlésihálózat-hozzáférési szolgáltatások – A visszaélést a díjak nemzeti szabályozó hatóság általi jóváhagyása ellenére megállapító bizottsági határozat – A jogsértés betudhatósága

(EK 81. cikk és EK 82. cikk)

5. Fellebbezés – Jogalapok – Elégtelen indokolás – Elfogadhatóság

(A Bíróság alapokmánya, 58. cikk, első bekezdés)

6. Verseny – Közösségi szabályok – Jogsértések – Szándékos vagy gondatlan elkövetés – Fogalom – A helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások piacán monopolhelyzetben, az előfizetői hozzáférési szolgáltatások piacán pedig kvázi monopolhelyzetben lévő vállalkozás díjain alapuló árpréshatás

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés, első albekezdés)

7. Intézmények jogi aktusai – Indokolási kötelezettség – Tárgy – Terjedelem

(EK 253. cikk)

8. Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Árpréshatás – Az egyetlen rendelkezésre álló infrastruktúra tulajdonosa által nyújtott távközlésihálózat-hozzáférési szolgáltatások – A versenytársaknak felszámított árak és a kiskereskedelmi árak közötti negatív vagy elégtelen különbség

(EK 82. cikk)

9. Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Árpréshatás – Fogalom

(EK 82. cikk)

10. Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Árpréshatás – Az egyetlen rendelkezésre álló infrastruktúra tulajdonosa által nyújtott távközlésihálózat-hozzáférési szolgáltatások – A versenytársakkal szembeni árprés számítása

(EK 82. cikk)

11. Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Árpréshatás – Esélyegyenlőség – Hiány – Az egyéb távközlési szolgáltatásokból származó bevétel figyelembevétele – Kizártság

(EK 82. cikk)

12. Verseny – Erőfölény – Visszaélés – Fogalom – Versenykorlátozó hatású magatartások

(EK 82. cikk)

13. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Súlyos jogsértés – A monopolhelyzetben lévő vállalkozás árain alapuló árpréshatás – Enyhítő körülmények

(17. tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1. pont, A. rész, második bekezdés)

14. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – A Bizottság hatásköre – A korábbi gyakorlat megváltoztatása – A hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének megsértése – Hiány

(17. tanácsi rendelet, 17. cikk)

1. Az EK 225. cikk, a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első bekezdése, valamint a Bíróság eljárási szabályzata 112. cikke 1. §‑ának c) pontja értelmében a fellebbezésben pontosan meg kell jelölni a hatályon kívül helyezni kért ítélet kifogásolt részeit, valamint a kérelmet konkrétan alátámasztó jogi érveket. Nem tesz eleget ennek a követelménynek az a fellebbezés, amely, anélkül hogy akár egyetlen olyan érvet is tartalmazna, mely a megtámadott ítéletben kifejezetten a téves jogalkalmazást azonosítaná, azoknak a jogalapoknak és érveknek az átvételére szorítkozik, amelyeket már az Elsőfokú Bíróság elé terjesztettek. Az ilyen fellebbezés ugyanis valójában csak az Elsőfokú Bíróságnál benyújtott kereset újbóli megvizsgálására irányul, ez azonban nem tartozik a Bíróság hatáskörébe.

Ugyanakkor, ha a fellebbező az uniós jognak az Elsőfokú Bíróság általi értelmezését vagy alkalmazását kifogásolja, az elsőfokú eljárásban megvizsgált jogkérdések a fellebbezés keretében újból vita tárgyát képezhetik. Ha ugyanis a fellebbező ily módon nem tudná fellebbezését az Elsőfokú Bíróság előtt már felhasznált jogalapokra és érvekre alapítani, akkor a fellebbezési eljárás részben értelmét vesztené.

(vö. 24–25. pont)

2. A fellebbezés nem változtathatja meg az Elsőfokú Bíróság előtti jogvita tárgyát. A Bíróság hatásköre a fellebbezési eljárás keretében ugyanis az első fokon eljáró bíróság előtt megvitatott jogalapokról hozott jogi döntés megítélésére korlátozódik. Egyik fél sem hozhat fel először a Bíróság előtt olyan jogalapot, amelyet az Elsőfokú Bíróságnál nem terjesztett elő, mivel az azt jelentené, hogy az Elsőfokú Bíróság által eldöntött jogvitán túlterjedő jogvitával fordulhatna a Bírósághoz, amelynek hatásköre a fellebbezési eljárásban korlátozott.

(vö. 34., 42., 49. pont)

3. A tagállamok feladata megtenni valamennyi megfelelő általános és különös intézkedést az uniós jogból eredő kötelezettségek teljesítésének nemzeti szabályozó hatóságok általi biztosítása érdekében. Az EK 81. cikk és az EK 82. cikk, az EK 10. cikkel összefüggésben értelmezve, arra kötelezi a tagállamokat, hogy ne hozzanak vagy ne tartsanak hatályban olyan – akár törvényi, akár pedig rendeleti – intézkedéseket, amelyek alkalmasak arra, hogy a vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok hatékonyságát gátolják.

Ugyanakkor a Bizottság azon lehetőségét illetően, hogy kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet nyújtson be valamely tagállam ellen, mivel a fellebbezés tárgyát képező megtámadott ítélet kizárólag a Bizottság által a fellebbező ellen az EK 82. cikk alapján elfogadott határozat jogszerűségére vonatkozik, a Bíróságnak az említett fellebbezés keretében annak felülvizsgálatára kell szorítkoznia, hogy a fellebbezés alátámasztására felhozott kifogások arra engednek‑e következtetni, hogy e határozat jogszerűségének az Elsőfokú Bíróság általi vizsgálata téves jogalkalmazáson alapul, függetlenül azon ténytől, hogy a Bizottság ezzel párhuzamosan vagy másodlagosan hozhatott volna‑e az uniós jog megsértése miatt a szóban forgó tagállammal szemben határozatot.

Ennélfogva, még amennyiben nincs is kizárva, hogy a nemzeti szabályozó hatóságok megsértették az uniós jogot, és a Bizottság következésképpen ténylegesen választhatta volna azon lehetőséget is, hogy ez alapján az EK 226. cikk címén kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet indít a tagállam ellen, ezen eshetőségek nem relevánsak a fellebbezés szakaszában. Az EK 226. cikk által létrehozott rendszerben a Bizottság mérlegelési jogkörrel bír a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset indítását illetően, és az uniós bíróságoknak nem feladatuk értékelni e jogkör gyakorlásának célszerűségét.

(vö. 45–47. pont)

4. Az EK 81. cikk és az EK 82. cikk csak akkor nem alkalmazandó, ha a versenyellenes magatartást a vállalkozás számára a nemzeti szabályozás írja elő, vagy ha e nemzeti szabályozás olyan jogi keretet biztosít, amely maga zárja ki a vállalkozás részéről a versenyző magatartás bármilyen lehetőségét. Ilyen esetben ugyanis a versenykorlátozás nem a vállalkozás önálló magatartásából származik, ahogy e cikkek azt előírják.

Ezzel szemben alkalmazandó az EK 81. cikk és az EK 82. cikk, ha a nemzeti szabályozás nyitva hagyja a lehetőséget, hogy a vállalkozások autonóm magatartása a verseny megakadályozására, korlátozására vagy torzítására vezethessen. A Bíróság csak szűk körben ismeri el annak lehetőségét, hogy egy adott versenyellenes magatartást azért zárjanak ki az EK 81. cikk és az EK 82. cikk hatálya alól, mert azt valamely létező állami szabályozás írta elő a szóban forgó vállalkozás számára, vagy mert a szabályozás kizárta a vállalkozás részéről a versenyző magatartás bármilyen lehetőségét. Amennyiben a nemzeti szabályozás arra korlátozódik csupán, hogy a vállalkozásokat önálló versenyellenes magatartás folytatására készteti, illetve annak folytatását könnyebbé teszi, e magatartásra alkalmazandó az EK 81. cikk és az EK 82. cikk. Az erőfölényben lévő vállalkozást különös felelősség terheli, hogy magatartásával ne veszélyeztesse a hatékony és torzításmentes versenyt a közös piacon.

E tekintetben a puszta tény, hogy a távközlési ágazatban erőfölényben lévő vállalkozást a nemzeti távközlési és postaügyi szabályozó hatóság beavatkozása a legalább azonos hatékonyságú versenytársakkal szemben árpréshez vezető árképzési gyakorlatának fenntartására ösztönözte, nem szünteti meg az EK 82. cikk alapján fennálló felelősségét.

Ha ugyanis a vállalkozás e beavatkozások ellenére mozgástérrel rendelkezett az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árainak módosítását illetően, az árprés betudható neki. Az e mozgástér ki nem használásával tanúsított magatartás felróható vagy fel nem róható mivolta nem alkalmas azon megállapítás kétségbe vonására, amely szerint a fellebbező mozgástérrel rendelkezett e magatartás tanúsítására, hanem kizárólag e magatartás jogsértő jellege értékelésének keretében, illetve a bírság összegének meghatározásakor vehető figyelembe.

(vö. 80–85., 88–89. pont)

5. Az a kérdés, hogy az Elsőfokú Bíróság ítéletének indokolása hiányos‑e, jogi kérdésnek minősül, és mint ilyenre, a fellebbezés keretében lehet rá hivatkozni.

(vö. 123. pont)

6. Azon kérdést illetően, hogy a versenyjogi jogsértést szándékosan vagy gondatlanságból követték‑e el, és ezért kiszabható‑e bírság a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének első albekezdése alapján: e feltétel teljesül, amennyiben a szóban forgó vállalkozásnak – akár tisztában van azzal, akár nem, hogy megsérti a Szerződés versenyjogi szabályait – tudatában kell lennie magatartása versenyellenes hatásának.

Ez a helyzet akkor, ha a távközlési ágazatban működő vállalkozásnak tudatában kellett lennie egyfelől annak, hogy a távközlési és postaügyi szabályozó hatóság engedélyező határozatai ellenére tényleges mozgástérrel rendelkezik az árprés csökkentésére az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árának emelése révén, és másfelől annak, hogy ez az árprés komoly korlátot jelent a versenyre nézve, különös tekintettel monopolhelyzetére a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások piacán és kvázi monopolhelyzetére az előfizetői hozzáférési szolgáltatások piacán.

(vö. 124–125. pont)

7. Az EK 253. cikkben előírt indokolási kötelezettség olyan lényeges eljárási szabálynak minősül, amelyet külön kell választani az indokolás megalapozottságának kérdésétől, amely a vitatott jogi aktus érdemi jogszerűségére vonatkozik. E megközelítésben az EK 253. cikk által megkövetelt indokolást a kérdéses jogi aktus természetéhez kell igazítani, és abból világosan és egyértelműen ki kell tűnnie a jogi aktust meghozó intézmény érvelésének oly módon, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, a hatáskörrel rendelkező bíróság pedig gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét.

Az indokolás követelményét az ügy körülményeire, különösen a jogi aktus tartalmára, az előadott indokok jellegére és a jogi aktus címzettjei, illetve a jogi aktus által közvetlenül és személyükben érintett bármely más személy magyarázathoz jutás iránti érdekére figyelemmel kell értékelni. Nem követelmény, hogy az indokolás minden releváns ténybeli és jogi elemre kitérjen, mivel azon kérdést, hogy a jogi aktus indokolása megfelel‑e az említett EK 253. cikk követelményeinek, nem csupán szövege, hanem összefüggései, valamint az érintett területre vonatkozó jogi szabályok összessége alapján kell eldönteni.

(vö. 130–131. pont)

8. Az EK 82. cikk második bekezdésének a) pontja kifejezetten megtiltja az erőfölényben lévő vállalkozásnak a tisztességtelen beszerzési vagy eladási árak közvetlen vagy közvetett kikötését, így többek között azt is, hogy e vállalkozás olyan árképzési gyakorlatot folytasson, amely kiszorító hatást gyakorol a hasonló hatékonyságú, tényleges vagy lehetséges versenytársakra, azaz olyan gyakorlatot, amely nehezíti vagy akár lehetetlenné teszi ez utóbbiak számára a piacra jutást, valamint nehezíti vagy akár lehetetlenné teszi szerződő partnerei számára a számos beszerzési forrás vagy kereskedelmi üzlettárs közti választást, így az érdemen alapuló verseny eszközein kívüli más eszközök felhasználásával erősítve e vállalkozás erőfölényét. E megközelítésben tehát nem minden árverseny tekinthető jogszerűnek.

Amennyiben a távközlési ágazatban erőfölényben lévő vállalkozás mozgástérrel rendelkezik a legalább azonos hatékonyságú versenytársak irányában az árprésnek az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árának módosításával történő csökkentésére vagy megszüntetésére, úgy ez az árprés – tekintettel arra, hogy alkalmas kiszorító hatás kiváltására e versenytársak irányában – önmagában jelenthet az EK 82. cikk szerinti visszaélést.

Az EK 82. cikk célja többek között a fogyasztók torzulásmentes verseny általi védelme. E tekintetben nincs jelentősége annak, hogy az erőfölényben lévő vállalkozásnak emelnie kell az árait, hogy a visszaélést megszüntesse.

Az ilyen árprés ugyanis az előfizetői hozzáférési szolgáltatások piacán fennálló verseny – pontosan az e vállalkozás piaci jelenléte miatt amúgy is meggyengült – szintjének tovább csökkentésével, és ekképpen az e vállalkozás e piacon fennálló erőfölényének megerősítésével szintén azt eredményezi, hogy a fogyasztók kárt szenvednek a választási lehetőségeik, és következésképpen a kiskereskedelmi árak – legalább azonos hatékonyságú versenytársak adott piacon folytatott versenyéből eredő – hosszú távon történő csökkenése reményének korlátozódásából fakadóan.

Az Elsőfokú Bíróságnak egyáltalán nem kell bizonyítania, hogy a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi ára vagy az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi ára önmagában visszaélésszerű a túlzottan magas vagy felfaló jellege miatt.

(vö. 172., 177., 180–183. pont)

9. Annak értékelésekor, hogy az erőfölényben lévő vállalkozás árképzési gyakorlata az EK 82. cikket megsértve alkalmas‑e valamely versenytárs kiszorítására, az erőfölényben lévő vállalkozás árain és stratégiáján alapuló kritériumot kell választani. Az erőfölényben lévő vállalkozás nem szoríthat ki a piacról olyan vállalkozásokat, amelyek adott esetben legalább olyan hatékonyak, mint ő maga, azonban csekélyebb pénzügyi teljesítőképességük okán nem képesek ellenállni a velük szemben fennálló versenynek.

Olyan esetben, amikor az erőfölényben lévő vállalkozás árképzési gyakorlatának visszaélésszerű jellege a versenytársai tekintetében fennálló kiszorító hatásból következik, e visszaélésszerű jelleg elemzése kizárólag az erőfölényben lévő vállalkozás díjaira és költségeire alapozandó. E kritérium teszi ugyanis lehetővé annak vizsgálatát, hogy a távközlési ágazatban erőfölényben lévő vállalkozás tudta volna‑e veszteség nélkül kínálni szolgáltatásait az előfizetőinek, amennyiben az általa alkalmazott nagykereskedelmi árat kellett volna fizetnie a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatásokért. Következésképpen e kritérium alkalmas annak meghatározására, hogy az erőfölényben lévő vállalkozás árképzési gyakorlata az árprés révén kiszorító hatást gyakorol‑e a versenytársakra.

Annál is inkább indokolt e megközelítés, mivel megfelel a jogbiztonság általános elvének is, mert költségeinek figyelembevétele lehetővé teszi az erőfölényben lévő vállalkozás számára, hogy az EK 82. cikk értelmében ráháruló különleges felelősségre tekintettel értékelje saját magatartásának jogszerűségét. Míg ugyanis az erőfölényben lévő vállalkozás ismeri saját költségeit és díjait, főszabály szerint nem ismeri a versenytársakét.

E megállapításokat nem kérdőjelezi meg az a körülmény, amely szerint az erőfölényben lévő vállalkozás versenytársaira kevésbé szigorú jogi és anyagi feltételek vonatkoznak az előfizetőknek nyújtott távközlési szolgáltatásokat illetően. E körülmény, még ha bizonyítást is nyer, nem érintené sem azt a tényt, hogy egy erőfölényben lévő vállalkozás nem folytathat olyan árképzési gyakorlatot, amely kiszorítja az érintett piacról a legalább azonos hatékonyságú versenytársakat, sem azt a tényt, hogy egy ilyen vállalkozásnak – az EK 82. cikk értelmében ráháruló különleges felelősségre tekintettel – képesnek kell lennie saját magának megállapítani, hogy az árképzési gyakorlata összeegyeztethető‑e e rendelkezéssel.

(vö. 198–203. pont)

10. Még ha az előfizető szemszögéből a hozzáférési és a távközlési szolgáltatások valójában egy egységet jelentenek is, a Bizottság jogosan vizsgálja – a díjkiegyenlítés és az esélyegyenlőség elvének fényében – az árprés fennállását kizárólag a hozzáférési szolgáltatások szintjén, nem véve figyelembe a távközlési szolgáltatásokat.

E tekintetben az Elsőfokú Bíróság nem alkalmazza tévesen a jogot, amikor figyelembe vette a díjkiegyenlítés – távközlési ágazatra vonatkozó szabályozásból következő – elvét annak vizsgálatakor, hogy a Bizottság megalapozottan alkalmazta‑e az EK 82. cikket az erőfölényben lévő vállalkozás árképzési gyakorlatára. Mivel a távközlési ágazatra vonatkozó szabályozás meghatározza az ágazatra alkalmazandó jogi keretet, és ezzel hozzájárul azon versenyfeltételek meghatározásához, amelyek között az erőfölényben lévő vállalkozás az érintett piacokon tevékenykedik, e szabályozás releváns elem az EK 82. cikknek az adott vállalkozás magatartására történő alkalmazását illetően, mind az érintett piacok meghatározását, e magatartások visszaélésszerű jellegének értékeléséhez, mind a bírságok összegének megállapítását tekintve.

E megállapítást nem kérdőjelezi meg az a tény, miszerint a díjkiegyenlítés elve kizárólag magára az erőfölényben lévő vállalkozásra vonatkozik, és nem versenytársaira, mivel az Elsőfokú Bíróság az erőfölényben lévő vállalkozás árképzési gyakorlata EK 82. cikk szerinti visszaélésszerű jellegének értékelésekor az erőfölényben lévő vállalkozás helyzetére és költségeire támaszkodott, összhangban a hasonlóan hatékony versenytárs kritériumával.

Következésképpen, miután az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy az Unió távközlési ágazatra vonatkozó szabályozásában hivatkozott díjkiegyenlítés többek között a távolsági és nemzetközi telefonhívások díjának csökkenésével, és a havi előfizetési díjnak és a helyi telefonhívások díjának emelkedésével valósul meg, jogosan következethetett arra, hogy az erőfölényben lévő vállalkozás árképzési gyakorlata visszaélésszerű jellegének megállapítása végett a hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi díjának és a távközlési szolgáltatások kiskereskedelmi díjának az elkülönített kezelését a díjkiegyenlítés elve tartalmazza.

(vö. 221., 223–226. pont)

11. Torzulásmentes verseny csak akkor garantálható, ha a különböző gazdasági szereplők esélyegyenlősége biztosított.

Ez azt feltételezi, hogy a távközlési ágazatban erőfölényben lévő vállalkozásnak és a vele legalább azonos hatékonyságú versenytársainak azonos esélyei vannak az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi piacán. E feltétel nem teljesül, ha a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások erőfölényben lévő vállalkozásnak fizetett nagykereskedelmi díjai csak akkor tükröződhetnek az előfizetői hozzáférési szolgáltatások versenytársak által alkalmazott kiskereskedelmi árában, ha azokat veszteséggel kínálják.

Tekintve egyfelől, hogy az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi piaca külön piacot képez, és másfelől, hogy a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások elengedhetetlenek az erőfölényben lévő vállalkozással legalább azonos hatékonyságú versenytársak számára ahhoz, hogy e piacon hatékony versenyt folytathassanak e vállalkozással szemben, amelynek erőfölénye nagyrészt a távközlési ágazati liberalizációt megelőzően élvezett jogi monopóliumából származik, a torzulásmentes verseny megvalósítása megköveteli, hogy az erőfölényben lévő vállalkozás a kiskereskedelmi piacon folytatott árképzési gyakorlatával ne tudjon a vele legalább azonos hatékonyságú versenytársakkal szemben versenyelőnyhöz jutni oly módon, hogy megakadályozza vagy korlátozza az említett piacra lépésüket vagy az e piaci tevékenységeik fejlődését.

Még inkább ez a helyzet, amennyiben e versenytársak nyújtanak az előfizetőknek esetleg egyéb távközlési szolgáltatásokat is az erőfölényben lévő vállalkozás helyhez kötött hálózatán keresztül, így kénytelenek a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatásokat is beszerezni e vállalkozástól, és az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi piacán szerzett versenyhátrány szükségszerűen ezen egyéb távközlési szolgáltatások piacán tükröződik. Ez utóbbi körülmény nem jelenti azonban azt, hogy ezen egyéb távközlési szolgáltatásokból származó bevételeket is figyelembe kell venni annak vizsgálatakor, hogy az erőfölényben lévő vállalkozással legalább azonos hatékonyságú versenytársak egyenlőtlen helyzetben vannak‑e a versenyfeltételeket illetően az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi piacán. Ezen egyéb távközlési szolgáltatások ugyanis ez utóbbi piactól elkülönült piacokat képeznek.

Meg kell tehát állapítani, hogy az erőfölényben lévő vállalkozásnak az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi piacán folytatott árképzési gyakorlata egyenlőtlen helyzetbe hozza a vele legalább azonos hatékonyságú versenytársakat az adott piacon, ami a hozzáférési szolgáltatásokat illetően e versenytársakkal szembeni árprést eredményez.

(vö. 230., 233–236., 240. pont)

12. Az erőfölénnyel a tagállamok közti kereskedelemre hatást gyakorló mértékben történő visszaélés megtiltásával az EK 82. cikk az erőfölényben lévő vállalkozás olyan magatartására vonatkozik, amelynek hatására a termékeknek és a szolgáltatásoknak a gazdasági szereplők által nyújtott teljesítésen alapuló rendes versenyét jellemző eszközöktől eltérő eszközökkel korlátozzák a piacon még létező versenyszint fenntartását vagy a verseny fejlődését. Következésképpen az erőfölényben lévő vállalkozásnak a legalább azonos hatékonyságú versenytársakkal szemben árpréshez vezető árképzési gyakorlata csak a versenyellenes hatás bizonyítása esetén minősül az EK 82. cikk értelmében vett visszaélésnek.

A távközlési ágazatban erőfölényben lévő vállalkozásnak a vele legalább azonos hatékonyságú versenytársaival szemben árpréshez vezető árképzési gyakorlata esetében a Bizottság által bizonyítandó versenyellenes hatás az ezen árképzési gyakorlat által az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi piacán a kínálat fejlődésére, és ennélfogva a verseny szintjére gyakorolt esetleges korlátozás formájában jelenhet meg. Az ilyen árképzési gyakorlat az EK 82. cikk értelmében vett visszaélésnek minősül, amennyiben a legalább azonos hatékonyságú versenytársakkal szemben az árprés lévén kiszorító hatást gyakorolva az erőfölényben lévő vállalkozás maga teszi nehezebbé, sőt lehetetlenné e versenytársak számára az érintett piacra való belépést, és erősíti meg ezzel a saját erőfölényét a fogyasztók érdekeinek kárára.

Ha az erőfölényben lévő vállalkozás ténylegesen olyan árképzési gyakorlatot folytat, amely a legalább azonos hatékonyságú versenytársaival szembeni árpréshez vezet, amelynek célja e versenytársak érintett piacról való kiszorítása, azon körülmény, miszerint a kitűzött célt végső soron nem érték el, nem zárja ki azt, hogy ez a gyakorlat az EK 82. cikk szerint visszaélésnek minősüljön. Ugyanakkor a versenytársak versenyhelyzetére gyakorolt legcsekélyebb hatás hiányában ezen árképzési gyakorlat nem minősülhet kiszorító magatartásnak, amennyiben a versenytársaknak az érintett piaci terjeszkedése semmilyen szempontból sem nehezebb e magatartás következtében.

(vö. 251–254. pont)

13. A Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik a bírságkiszámítás módszerének terén. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban meghatározott számítási módszer számos rugalmassági tényezőt tartalmaz, ami lehetővé teszi a Bizottság számára, hogy a mérlegelési jogkörét e rendelkezéseknek megfelelően gyakorolhassa. A Bíróság feladata annak megállapítása, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen értékelte‑e e mérlegelési jogkör Bizottság általi gyakorlását.

Az uniós versenyjog megsértésének súlyát számos tényező alapján kell meghatározni – mint például az ügy sajátos körülményei, az ügy háttere, a bírságok elrettentő hatása –, azonban nincs olyan felsorolás, amely kimerítő vagy kötelező módon tartalmazná a mérlegelendő tényezőket. A jogsértések súlyának értékelésére hatással lévő elemek között szerepel az érintett vállalkozás magatartása, a szóban forgó magatartásban játszott szerepe, a haszon, amelyet e magatartásból húzhatott, a mérete, és az érintett áruk értéke, valamint az a veszély, amelyet az ilyen jogsértések jelentenek az Unió célkitűzései számára.

(vö. 271–274. pont)

14. Az a tény, hogy a Bizottság a múltban bizonyos fajta jogsértésekre bizonyos szinten szabta ki a bírságokat, nem fosztja meg a Bizottságot attól a lehetőségtől, hogy ezt a szintet a 17. rendeletben jelzett korlátok között felemelje, ha ez az uniós versenypolitika végrehajtásának biztosítása érdekében szükséges. Az uniós versenyjog szabályainak hatékony alkalmazása megkívánja, hogy a Bizottság bármikor e politikához tudja igazítani a bírság szintjét.

(vö. 294. pont)

A BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (második tanács)

2010. október 14.( )





Tartalomjegyzék





I – A jogvita előzményeiI – 5

II – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítéletI – 9

III – A felek kérelmeiI – 11

IV – A fellebbezésrőlI – 12

A – Az elfogadhatóságrólI – 12

B – Az ügy érdemérőlI – 13

1. Előzetes észrevételekI – 14

2. Az első jogalapról, amely a fellebbező tevékenységének a RegTP mint illetékes nemzeti szabályozó hatóság általi szabályozása során elkövetett téves jogalkalmazáson alapulI – 19

a) Az első jogalap első, a jogsértés betudhatóságával kapcsolatos részérőlI – 19

i.A megtámadott ítéletI – 19

ii.A felek érveiI – 22

iii.A Bíróság álláspontjaI – 24

b) Az első jogalap második, a bizalomvédelem elvével kapcsolatos részérőlI – 28

i.A megtámadott ítéletI – 28

ii.A felek érveiI – 29

iii.A Bíróság álláspontjaI – 30

c) Az első jogalap harmadik, az EK 82. cikk megsértésének szándékos vagy gondatlan voltával kapcsolatos részérőlI – 31

i.A megtámadott ítéletI – 31

i) A felek érveiI – 32

iii.A Bíróság álláspontjaI – 33

d) Az első jogalapra vonatkozó következtetésekI – 36

3. A második jogalapról, amely az EK 82. cikk alkalmazásakor elkövetett téves jogértelmezésen alapulI – 36

a) A megtámadott ítéletI – 37

b) A második jogalap első, az EK 82. cikk szerinti visszaélés megállapításakor az árpréskritérium relevanciájával kapcsolatos részérőlI – 42

i.A felek érveiI – 42

i.A Bíróság álláspontjaI – 43

c) A második jogalap második, az árprés kiszámítási módszerének megfelelő mivoltával kapcsolatos részérőlI – 49

i.A hasonlóan hatékony versenytárs kritériumának téves alkalmazására alapított kifogásrólI – 50

– A felek érveiI – 50

– A Bíróság álláspontjaI – 51

ii.Az árprés kiszámításánál a hírközlési szolgáltatások és az egyéb távközlési szolgáltatások figyelmen kívül hagyásával elkövetett téves jogalkalmazáson alapuló kifogásrólI – 53

– A felek érveiI – 53

– A Bíróság álláspontjaI – 55

d) A második jogalap harmadik, az árprés hatásaival kapcsolatos részérőlI – 61

i.A felek érveiI – 61

i.A Bíróság álláspontjaI – 61

e) A második jogalapra vonatkozó következtetésekI – 64

4. A harmadik jogalapról, amely a bírság kiszámításakor a díjszabályozás nem megfelelő figyelembevételével elkövetett téves jogalkalmazáson alapulI – 64

a) A megtámadott ítéletI – 64

b) A felek érveiI – 66

i.A harmadik jogalap első, a jogsértés súlyos mivoltával kapcsolatos részérőlI – 66

– A felek érveiI – 66

– A Bíróság álláspontjaI – 66

ii.A harmadik jogalap második, a díjszabályozás mint enyhítő körülmény nem megfelelő figyelembevételével kapcsolatos részérőlI – 68

– A felek érveiI – 68

– A Bíróság álláspontjaI – 69

iii.A harmadik jogalap harmadik, a jelképes bírság kiszabásával kapcsolatos részérőlI – 70

– A felek érveiI – 70

– A Bíróság álláspontjaI – 70

c) A harmadik jogalapra vonatkozó következtetésekI – 71

A költségekrőlI – 71

„Fellebbezés – Verseny – EK 82. cikk – A távközlési szolgáltatások piacai – Az inkumbens szolgáltató helyhez kötött hálózatához való hozzáférés – A versenytársaknak biztosított helyi hurokhoz való hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi ára – Az előfizetőknek biztosított hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi ára – Az erőfölényben lévő vállalkozás árképzési gyakorlata – A versenytársakra gyakorolt árpréshatás – A nemzeti távközlési szabályozási hatóság által jóváhagyott díj – Az erőfölényben lévő vállalkozás mozgástere – A jogsértő magatartás betudhatósága – A »visszaélés« fogalma – A »hasonlóan hatékony versenytárs«‑teszt – Az árprés kiszámítása – A visszaélés hatásai – A bírság összege”

A C‑280/08. P. sz. ügyben,

a Deutsche Telekom AG (székhelye: Bonn [Németország], képviselik: U. Quack, S. Ohlhoff és M. Hutschneider Rechtsanwälte)

fellebbezőnek

a Bíróság alapokmányának 56. cikke alapján 2008. június 23‑án benyújtott fellebbezése tárgyában,

a másik fél az eljárásban:

az Európai Bizottság (képviselik: K. Mojzesowicz, valamint W. Mölls és O. Weber, meghatalmazotti minőségben, kézbesítési cím: Luxembourg)

alperes az elsőfokú eljárásban,

támogatják:

a Vodafone D2 GmbH, korábban Vodafone AG & Co. KG, korábban Arcor AG & Co. KG (székhelye: Eschborn [Németország], képviseli: M. Klusmann Rechtsanwalt)

a Versatel NRW GmbH, korábban Tropolys NRW GmbH, korábban CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice és a TeleBeL Gesellschaft für Telekommunikation Bergisches Land mbH (székhelye: Essen [Németország]),

az EWE TEL GmbH (székhelye: Oldenburg [Németország]),

a HanseNet Telekommunikation GmbH (székhelye: Hamburg [Németország]),

a Versatel Nord GmbH, korábban Versatel Nord-Deutschland GmbH, korábban KomTel Gesellschaft für Kommunikations- und Informationsdienste mbH (székhelye: Flensburg [Németország]),

a Net Cologne Gesellschaft für Telekommunikation mbH (székhelye: Köln [Németország]),

a Versatel Süd GmbH, korábban Versatel Süd-Deutschland GmbH, korábban tesion Telekommunikation GmbH (székhelye: Stuttgart [Németország]),

a Versatel West GmbH, korábban Versatel West-Deutschland GmbH, korábban Versatel Deutschland GmbH & Co. KG (székhelye: Dortmund [Németország])

(képviseli őket: N. Nolte Rechtsanwalt)

beavatkozók az elsőfokú eljárásban,

A BÍRÓSÁG (második tanács),

tagjai: J. N. Cunha Rodrigues tanácselnök, A. Arabadjiev, U. Lõhmus, A. Ó Caoimh (előadó) és P. Lindh bírák,

főtanácsnok: J. Mazák,

hivatalvezető: Fülöp B. tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2009. november 25‑i tárgyalásra,

a főtanácsnok indítványának a 2010. április 22‑i tárgyaláson történt meghallgatását követően,

meghozta a következő

Ítéletet

1 Fellebbezésében a Deutsche Telekom AG az Európai Közösségek Elsőfokú Bírósága T‑271/03. sz., Deutsche Telekom kontra Bizottság ügyben 2008. április 10‑én hozott ítéletének (EBHT 2008., II‑477. o., a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kéri, amelyben az Elsőfokú Bíróság elutasította az EK‑Szerződés 82. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásról szóló, 2003. május 21‑i 2003/707/EK bizottsági határozat (COMP/C 1/37.451., 37.578., 37.579. sz. ügyek – Deutsche TeleKom AG, HL L 263., 9. o.; a továbbiakban: vitatott határozat) megsemmisítése iránti kérelmét.

I – A jogvita előzményei

2 A jogvita alapját képező tényállást az Elsőfokú Bíróság a következőképpen ismertette a megtámadott ítélet 1–24. pontjában:

„1. A felperes, a Deutsche Telekom AG, az inkumbens távközlési szolgáltató Németországban. […]

2. A felperes üzemelteti a helyhez kötött német telefonhálózatot. A távközlési piacok teljes liberalizációját megelőzően törvényes monopóliuma volt a vezetékes távközlési szolgáltatások előfizetők részére történő nyújtására. Az 1996. július 25‑i Telekommunikationsgesetz (a távközlésről szóló német törvény, a továbbiakban: TKG, BGBl. 1996. I., 1120. o.) hatálybalépése, 1996. augusztus 1‑je óta Németországban liberalizált az infrastruktúra üzemeltetésének és a távközlési szolgáltatások nyújtásának piaca. Azóta a felperes e két piacon, eltérő mértékben ugyan, de kénytelen más szereplők versenyével szembenézni.

3. A felperes helyi hálózatainak mindegyike az előfizetők felé több helyi hurkot foglal magában. A »helyi hurok« kifejezés azt a fizikai kapcsolatot takarja, amely a nyilvános, helyhez kötött telefonhálózaton belül az előfizetőnél lévő hálózati végpontot köti össze az üzemeltető helyi központjával vagy azzal egyenértékű más berendezésével.

4. A felperes biztosítja a helyi hurkokhoz való hozzáférést mind a többi szolgáltatónak, mind az előfizetőknek. Ami tehát a felperes hozzáférési szolgáltatásait és díjait illeti, meg kell különböztetni azokat a helyi hálózathoz való hozzáférési szolgáltatásokat, amelyeket a felperes versenytársainak nyújt (a továbbiakban: [a helyi hurokhoz való] nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások), és azokat, amelyeket az előfizetőinek nyújt (a továbbiakban: kiskereskedelmi hozzáférési szolgáltatások).

I – [A helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások]

5. A szövetségi postai és távközlési miniszter [...] 1997. május 28‑i 223a. sz. határozatával kötelezte a felperest, hogy 1997 júniusától a helyi hurokhoz való teljesen átengedett hozzáférést biztosítson versenytársainak.

6. Ami a felperes által nyújtott, [helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások] díját illeti, ez két részből áll, egyrészt egyhavi előfizetési díjból, másrészt egy kezdeti előfizetési díjból. […]

7. A felperes által nyújtott [helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások] díját a TKG 25. cikkének (1) bekezdése értelmében a Regulierungsbehörde für Telekommunikation und Post (távközlési és postaügyi szabályozási hatóság, a továbbiakban: RegTP) hagyja előzetesen jóvá.

8. A RegTP ennek kapcsán megvizsgálja, hogy a felperes által a [helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások] tekintetében ajánlott díjak megfelelnek‑e a TKG 24. cikkében meghatározott feltételeknek. A TKG 24. cikkének (1) bekezdése értelmében »[a] díjaknak a hatékony szolgáltatásnyújtás költségein kell alapulniuk«. [...]

[…]

II – Az előfizetői hozzáférési szolgáltatások

10. Ami az előfizetői hozzáférési szolgáltatást illeti, a felperes két alapszolgáltatást kínál, egyrészt a hagyományos analóg vonalat […] és a keskeny sávú digitális vonalat […]. A felperes rendelkezésére álló hagyományos réz érpáron ezek az előfizetők csatlakozását lehetővé tevő alapszolgáltatások nyújthatóak (keskeny sávú kapcsolatok). A felperes ugyanakkor széles sávú kapcsolatot is kínál az előfizetőknek ([…] ADSL), amihez azonban fejlesztenie kellett a létező [keskeny sávú] hálózatokat, hogy azok alkalmasak legyenek széles sávú szolgáltatás nyújtására, mint amilyen a gyors internet‑hozzáférés.

[…]

12. A [felperes által a kiskereskedelmi hozzáférési szolgáltatások tekintetében alkalmazott ár] két részből áll, egy – a vonalak minőségétől és a nyújtott szolgáltatástól függő – havi előfizetési díjból, másrészt egy kezdeti előfizetési díjból, melyet a csatlakozás kiépítéséért vagy a vonal átvételéért kell fizetni […]

A – Az analóg előfizetői vonalak […] és a keskeny sávú digitális vonalak […] díjai

13. Az analóg előfizetői vonalakhoz és a keskeny sávú digitális vonalakhoz] való hozzáférés díjai ársapka-szabályozás hatálya alatt állnak. A TKG 27. cikke (1) bekezdésének második mondata és 25. cikkének (1) bekezdése […] értelmében a felperes hálózatához való hozzáférés és a telefonhívások díja az egyes szolgáltatások tekintetében nem egyedileg került meghatározásra azok költségei alapján, hanem azt több szolgáltatás tekintetében együttesen határozták meg, a különböző szolgáltatásokat kosarakba rendezve.

14. […] A RegTP a szóban forgó rendszert 1998. január 1‑jétől alkalmazta. Ekkor a RegTP két kosarat határozott meg, az egyik az egyéni, a másik pedig az üzleti felhasználók számára nyújtott szolgáltatásokat tartalmazta. Mindkét kosár egyaránt magában foglalta a kiskereskedelmi hozzáférési szolgáltatásokat [...] és a felperes távközlési szolgáltatásainak teljes palettáját, így a helyi, a regionális, a távolsági és a nemzetközi telefonhívásokat is.

[…]

17. A [szövetségi postai és távközlési miniszter] 1997. december 17‑i határozata értelmében a felperesnek az egyes kosarak árait 4,3%‑kal kellett csökkentenie 1998. január 1‑je és 1999. december 31. között (első ársapkaidőszak). Ezen első időszak végén, 1999. december 31‑én, a RegTP 1999. december 23‑i határozatával a kosarak összetételét lényegében változatlanul hagyta, és 5,6%‑os árcsökkentést írt elő a 2000. január 1‑je és 2001. december 31. közötti időszakra (második ársapkaidőszak).

18. E kötelező árcsökkentésre vonatkozó előírások keretei között a felperes az egyes kosarak egyes elemeinek díjait a RegTP előzetes jóváhagyásával módosíthatta. […] A szabályozás tehát lehetővé tette egy adott kosár egy vagy több elemére vonatkozó díj emelését, feltéve hogy a kosárra vonatkozó legmagasabb árat nem lépték át. […]

19. A két első ársapkaidőszak folyamán [1998. január 1‑je és 2001. december 31‑e között] a felperes az előírtnál erőteljesebben csökkentette a két kosárra vonatkozó kiskereskedelmi árait. Ezek az árcsökkentések alapvetően a telefonhívás díjaira vonatkoztak. Az analóg vonalak kiskereskedelmi díja […] ezzel szemben változatlan maradt a két ársapkaidőszak alatt […]. Ami a [keskeny sávú digitális] vonalak kiskereskedelmi árát illeti, a felperes ezen időszak alatt csökkentette a havi előfizetési díjat […].

20. 2002. január 1‑je óta új ársapka-szabályozás létezik […]. Az új rendszerben az egyéni és az üzleti felhasználók számára nyújtott szolgáltatások tartalmazó addigi két kosarat négy kosár váltotta fel, amely a következő szolgáltatásokat foglalta magában: előfizetői vonalak (A. kosár), helyi telefonhívások (B. kosár), belföldi távolsági telefonhívások (C. kosár) és nemzetközi telefonhívások (D. kosár).

21. 2002. február 15‑én a felperes jelezte a RegTP felé, hogy 0,56 euróval emelni kívánja az analóg és a [keskeny sávú digitális] vonalak havi előfizetési díját. A RegTP […] jóváhagyta az áremelést.

22. 2002. október 31‑én a felperes a kiskereskedelmi ár újabb emelésére vonatkozó kérelmet terjesztett elő. Ezt a kérelmet a RegTP […] részben elutasította. […]

B – Az ADSL […] vonalak díjai

23. Az ADSL […] díjakra nem vonatkozik ársapka-szabályozás. A TKG 30. cikke értelmében e díjak utólagos felülvizsgálat tárgyát képezhetik.

24. 2001. február 2‑án, miután a felperes versenytársaitól több panasz érkezett, a RegTP utólagos vizsgálatot indított a felperes ADSL díjaival összefüggésben annak megállapítása érdekében, hogy nem került‑e sor adott esetben a német versenyjogi szabályokkal ellentétes veszteséges értékesítésre. A RegTP 2002. január 25‑én zárta le a vizsgálatot, miután megállapította, hogy a felperes által 2002. január 15‑én bejelentett áremelés nem alapozza meg a veszteséges értékesítés gyanúját.”

3 A fellebbező versenytársai által 1999 folyamán benyújtott panaszok alapján az Európai Közösségek Bizottsága elfogadta a vitatott határozatot, amely – különösen (57), (102), (103) és (107) preambulumbekezdésében – felrója a fellebbezőnek, hogy visszaélésszerű magatartást tanúsított, amely a helyi hurokhoz való hozzáférés nagykereskedelmi ára és az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi ára közötti indokolatlan különbségből eredő „árpréshatás („margin squeeze”, a továbbiakban: árprés) formájában jelent meg.

4 Ezen árprést illetően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 38. pontjában a vitatott határozat (102)–(105) preambulumbekezdésének szövegére emlékeztet, amely a következőket állapítja meg:

„(102) [Árprés] áll fenn, amennyiben [a felperesnek] a [helyi hurokhoz való hozzáférési szolgáltatásokért fizetendő] havi és kezdeti előfizetési díj [...] nagykereskedelmi ár[a] annyira magas, hogy a versenytársak kénytelenek előfizetőik számára magasabb árakat szabni, mint amekkorát [a felperes] szab előfizetői számára ugyanazon szolgáltatások tekintetében. Amennyiben a [helyi hurokhoz való hozzáférési szolgáltatásokért fizetendő] nagykereskedelmi ár magasabb a[z előfizetői hozzáférési szolgáltatásokért fizetendő] kiskereskedelmi árnál, [a felperes] versenytársai semmiféleképpen sem tehetnek szert nyereségre, még akkor sem, ha legalább annyira hatékonyan működnek, mint [a felperes], mivel a [felperesnek a helyi hurokhoz való hozzáférési szolgáltatásokért] fizetendő nagykereskedelmi áron felül viselniük kell egyéb költségeket is (marketing, számlázás, díjbeszedés, stb.).

(103) Azzal, hogy az előfizetői számára szabott kiskereskedelmi árnál magasabb [nagykereskedelmi] díjat szab versenytársai számára a helyi hurokhoz való hozzáférés[i szolgáltatásokért], [a felperes] megakadályozza, hogy a versenytársak a távközlési szolgáltatás mellett helyi hurkon keresztül nyújtott hozzáférést is biztosítsanak. […]

(104) [A felperes] álláspontja szerint jelen körülmények között az [árprés formájában megjelenő] visszaélésszerű árképzés bizonyítása már csak azért is kizárt, mivel a [a helyi hurokhoz való hozzáférési szolgáltatások] nagykereskedelmi díja[i]t a RegTP kötelező jelleggel állapítja meg. […]

(105) Ellentétben [a felperes] állításával, a jelen ügyben megállapítható az [az árprés]ért felelős visszaélésszerű magatartás. Az összefüggő piacokon, ahol a versenytársak az inkumbens szolgáltatótól vásárolnak [a helyi hurokhoz való] nagykereskedelmi hozzáférést, és kénytelenek ezt tenni, ha meg akarják vetni a lábukat a termékek vagy szolgáltatások [kiskereskedelmi] piacán, igenis jelentkezhet [árprés] a [a helyi hurokhoz való hozzáférés] szabályozott nagykereskedelmi ára és az [előfizetői hozzáférési szolgáltatások] kiskereskedelmi ára között. Az [árprés] bizonyításához elegendő az, hogy a két árszint között olyan különbség legyen, amely versenykorlátozó hatású. […].”

5 A vitatott határozat 1. cikkének értelmében a Bizottság így megállapította, hogy „,[a felperes] 1998 óta megsérti az EK‑Szerződés 82. cikkének a) pontját azzal, hogy versenytársai és előfizetői számára tisztességtelen használatbavételi díjat és havi előfizetési díjat szabott a helyi hurokhoz való hozzáférésért, és ezzel jelentősen korlátozza a versenyt a helyi hurokhoz való hozzáférés piacán”.

6 E határozat 3. cikke értelmében a Bizottság a fellebbezővel szemben 12,6 millió euró összegű bírságot szabott ki e jogsértésért.

II – Az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás és a megtámadott ítélet

7 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2003. július 30‑án benyújtott keresetlevelével a fellebbező elsődlegesen a vitatott határozat megsemmisítésére, és másodlagosan az abban kiszabott bírság csökkentésére irányuló keresetet terjesztett elő.

8 A vitatott határozat megsemmisítése iránti kérelme alátámasztására a fellebbező többek között az EK 82. cikk megsértésére, illetve hatáskörrel való visszaélésre, és az arányosság, a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvének megsértésére alapuló jogalapokra hivatkozott.

9 Az EK 82. cikk megsértésére alapított jogalap több részből áll, melyek közül három bír jelentőséggel a jelen fellebbezés keretében: az első, amely azon alapul, hogy a felperes számára az árprés elkerülésére rendelkezésre álló mozgástér elégtelen volta miatt nem valósult meg visszaélésszerű magatartás, a második, amely a Bizottság által az árprés megállapítására használt módszer jogellenességével kapcsolatos, és a negyedik, amely azon alapul, hogy a megállapított árprés nem fejtett ki hatást a piacon.

10 Az Elsőfokú Bíróság a jelen vizsgálat keretében releváns részek mindegyikét elutasította többek között a megtámadott ítélet 150. és 242. pontjában, azon az alapon, hogy a fellebbező nem vitatta keresetében a szóban forgó piacok vitatott határozatban elfogadott meghatározását, mely szerint meg kell különböztetni egyfelől a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi piacát és másfelől a helyi hurokhoz való hozzáférés kiskereskedelmi piacát, amely magában foglalja a keskeny sávú hozzáférés piacát és a széles sávú hozzáférés piacát, amelyek mindegyike nemzeti szintű.

11 E jogalap első részét illetően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 140. és 151. pontjában kimondta, hogy a Bizottság jogosan állapíthatta meg a vitatott határozatban, hogy a fellebbező számára elegendő mozgástér állt rendelkezésre az érintett időszak során ahhoz, hogy az említett határozatban megállapított árprést csökkentse az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árának módosításával.

12 Az említett jogalap második részét illetően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 168. pontjában elutasította a fellebbező azon kifogását, mely szerint egy árprés visszaélésszerű volta kizárólag az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árainak visszaélésszerű voltából eredhet. Ezt követően a megtámadott ítélet 193., 203. és 206. pontjában úgy találta, hogy a Bizottság joggal alapozta a fellebbező árképzési gyakorlatának visszaélésszerű voltára vonatkozó elemzését – a „hasonlóan hatékony versenytárs” tesztjével összhangban – kizárólag a fellebbező egyedi helyzetére, és következésképpen a fellebbező költségeire és díjaira, kizárólag a hozzáférési szolgáltatásokból származó bevételeket véve figyelembe, kizárva az egyéb szolgáltatásokból, így a hírközlési szolgáltatásokból származó bevételeket, és összehasonlítva a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi árát az összes előfizetői hozzáférési szolgáltatás – azaz a keskeny sávú és széles sávú hozzáférés – kiskereskedelmi árával.

13 Ugyanezen jogalap negyedik részét illetően az Elsőfokú Bíróság többek között a megtámadott ítélet 237. pontjában megállapította, hogy a szóban forgó árprés főszabály szerint korlátozza a verseny fejlődését az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi piacán.

14 A hatáskörrel való visszaélésre, valamint az arányosság, a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvének megsértésén alapuló jogalapot az Elsőfokú Bíróság szintén teljes egészében elutasította. Azon kifogást illetően, mely szerint a Bizottság a fellebbező által alkalmazott árakat kettős szabályozásnak veti alá, és ekképpen megsérti az arányosság és a jogbiztonság elvét, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 265. pontjában többek között a következőket állapította meg:

„Még ha nem is zárható ki, hogy a hozzáférési szolgáltatások és a távközlési szolgáltatások árai közötti fokozatos díjkiegyenlítés melletti döntéssel a német hatóságok maguk is megsértették a közösségi jogot, különösen az [1996. március 13‑i 96/19/EK bizottsági irányelvvel (HL L 74., 13. o.)] módosított [a távközlési szolgáltatások piacain belüli versenyről szóló, 1990. június 28‑i 90/388/EGK irányelv (HL L 192., 10. o.)] rendelkezéseit, az ilyen kötelezettségszegés – ha megállapítható is volna – nem szüntetné meg a felperes számára az [árprés] mérséklésére ténylegesen rendelkezésre álló mozgásteret.”

15 Egyébként a bizalomvédelem elvének megsértésére alapított kifogást illetően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 269. pontjában megállapította, hogy a RegTP határozatai nem alapozhattak meg a fellebbező számára jogos várakozásokat.

16 Végül a hatáskörrel való visszaélésre alapított kifogást illetően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 271. pontjában kimondta:

„A [vitatott] határozatban a Bizottság csupán a felperes árképzési gyakorlatával foglalkozik, nem pedig a német hatóságok határozataival. Még ha a RegTP meg is sértett egy közösségi jogszabályt, és a Bizottság kötelezettségszegési eljárást indíthatott volna e címen a Németországi Szövetségi Köztársaság ellen, ezek az eshetőségek semmilyen módon nem érintik a [vitatott] határozat jogszerűségét. E határozatban a Bizottság annak megállapítására szorítkozott, hogy a felperes megsértette az EK 82. cikket, amely rendelkezés nem a tagállamokra vonatkozik, hanem kizárólag a gazdasági szereplőkre. A Bizottság tehát nem követett el hatáskörrel való visszaélést akkor, amikor az EK 82. cikk alapján e megállapításra jutott.”

17 A kiszabott bírság csökkentésére irányuló kérelmének alátámasztására a fellebbező hat jogalapot terjesztett elő, melyek közül a harmadik jogalap a gondatlanság vagy szándékosság hiányán alapul, a negyedik azon, hogy a bírság kiszámítása során nem vették kellően figyelembe a díjszabályozást, a hatodik pedig az enyhítő körülmények figyelembevételének elmulasztásán alapul. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 290–321. pontjában elutasította e három jogalapot.

18 Következésképpen az Elsőfokú Bíróság a kereset egészét elutasította, és a fellebbezőt kötelezte a saját költségeinek, valamint a Bizottság részéről felmerült költségeknek a viselésére.

III – A felek kérelmei

19 Fellebbezésében a fellebbező azt kéri, hogy a Bíróság:

– helyezze hatályon kívül a megtámadott ítéletet;

– semmisítse meg a vitatott határozatot;

– másodsorban a Bíróság korlátlan felülvizsgálati jogkörében eljárva csökkentse a fellebbezővel szemben a vitatott határozat 3. cikkében kiszabott bírság összegét,

– a Bizottságot kötelezze az eljárás költségeinek viselésére.

20 A Bizottság azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, és kötelezze a fellebbezőt a költségek viselésére.

21 A Vodafone D2 GmbH, korábban Vodafone AG & Co. KG, korábban Arcor AG & Co. KG (a továbbiakban: Vodafone) azt kéri, hogy a Bíróság utasítsa el a fellebbezést, mint elfogadhatatlant, vagy legalábbis megalapozatlant, és kötelezze a fellebbezőt a költségek viselésére.

22 A Versatel NRW GmbH, korábban Tropolys NRW GmbH, korábban CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice és a TeleBeL Gesellschaft für Telekommunikation Bergisches Land mbH , az EWE TEL GmbH, a HanseNet Telekommunikation GmbH, a Versatel Nord GmbH, korábban Versatel Nord-Deutschland GmbH, korábban KomTel Gesellschaft für Kommunikations- und Informationsdienste mbH, a NetCologne Gesellschaft für Telekommunikation mbH, a Versatel Süd GmbH, korábban Versatel Süd-Deutschland GmbH, korábban tesion Telekommunikation GmbH, valamint a Versatel West GmbH, korábban Versatel West-Deutschland GmbH, korábban Versatel Deutschland GmbH & Co. KG (a továbbiakban együtt: Versatel) a tárgyalás során szintén a fellebbezés elutasítását kérték, a Bizottság és a Vodafone kérelmeit támogatva.

IV – A fellebbezésről

A – Az elfogadhatóságról

23 A Vodafone és a Versatel előzetesen a fellebbezés elfogadhatatlanságára hivatkoznak, amennyiben az az első jogalapjában, valamint a második jogalapja első és második részében – amelyek lényegében az Elsőfokú Bíróságnak az EK 82. cikknek a fellebbező szóban forgó árképzési gyakorlatára való alkalmazásával és az arányosság, a jogbiztonság és a bizalomvédelem elvének tiszteletben tartásával kapcsolatos értékelését kívánják vitatni – a fellebbező által az elsőfokú eljárás során hivatkozott érvelés megismétlésére szorítkozik, csupán annak elérése érdekében, hogy a Bíróság újra megvizsgálja ezen érvelést.

24 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az EK 225. cikk, a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első bekezdése, valamint a Bíróság eljárási szabályzata 112. cikke 1. §‑ának c) pontja értelmében a fellebbezésben pontosan meg kell jelölni a hatályon kívül helyezni kért ítélet kifogásolt részeit, valamint a kérelmet konkrétan alátámasztó jogi érveket. Nem tesz eleget ennek a követelménynek az a fellebbezés, amely, anélkül hogy akár egyetlen olyan érvet is tartalmazna, mely a megtámadott ítéletben kifejezetten a téves jogalkalmazást azonosítaná, azoknak a jogalapoknak és érveknek az átvételére szorítkozik, amelyeket már az Elsőfokú Bíróság elé terjesztettek. Az ilyen fellebbezés ugyanis valójában csak az Elsőfokú Bíróságnál benyújtott kereset újbóli megvizsgálására irányul, ez azonban nem tartozik a Bíróság hatáskörébe (lásd különösen a C‑352/98. P. sz., Bergaderm és Goupil kontra Bizottság ügyben 2000. július 4‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑5291. o.] 34. és 35. pontját, valamint a C‑76/01. P. sz., Eurocoton és társai kontra Tanács ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑10091. o.] 46. és 47. pontját.)

25 Ugyanakkor, ha a fellebbező az uniós jognak az Elsőfokú Bíróság általi értelmezését vagy alkalmazását kifogásolja, az elsőfokú eljárásban megvizsgált jogkérdések a fellebbezés keretében újból vita tárgyát képezhetik. Ha ugyanis a fellebbező ily módon nem tudná fellebbezését az Elsőfokú Bíróság előtt már felhasznált jogalapokra és érvekre alapítani, akkor a fellebbezési eljárás részben értelmét vesztené (lásd különösen a C‑321/99. P. sz., ARAP és társai kontra Bizottság ügyben 2002. május 16‑án hozott ítélet [EBHT 2002., I‑4287. o.] 49. pontját).

26 A jelen esetben a fellebbezés első és második jogalapja összességében pontosan az Elsőfokú Bíróság által elé terjesztett jogkérdésekben – az EK 82. cikknek a fellebbező szóban forgó árképzési gyakorlatára való alkalmazását és az uniós jog bizonyos általános elveinek tiszteletben tartását illetően – első fokon kialakított álláspont vitatására irányul. E tekintetben a fellebbezés pontosan megjelöli a megtámadott ítélet kifogásolt részeit, valamint a kérelmet alátámasztó jogalapokat és kifogásokat.

27 Következésképpen a fellebbezés első és második jogalapja összességében nem tekinthető elfogadhatatlannak. Meg kell azonban vizsgálni a fellebbezés e jogalapjainak alátámasztására felhozott konkrét kifogások elfogadhatóságát az egyes jogalapok értékelésének keretében.

B – Az ügy érdeméről

28 Fellebbezésének alátámasztására a fellebbező három jogalapot terjeszt elő, amelyek a tevékenysége szabályozásának RegTP mint illetékes nemzeti szabályozó hatóság általi kezelésével, az EK 82. cikk alkalmazásával, valamint az említett szabályozás figyelmen kívül hagyása okán a bírságok kiszámításával kapcsolatos téves jogalkalmazásra alapulnak.

29 E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott ítéletben az Elsőfokú Bíróság teljes egészében elutasította a fellebbező által a vitatott határozat ellen benyújtott keresetet, megállapítva lényegében, hogy a Bizottság – amint az a jelen ítélet 3–6. pontjából is kitűnik – jogosan szabott ki a fellebbezővel szemben bírságot az EK 82. cikk megsértéséért, mivel az utóbbi tisztességtelen árképzési gyakorlata a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi ára és az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi ára közötti indokolatlan különbségből eredő árpréshez vezetett a legalább azonos hatékonyságú versenytársak tekintetében, nem tévén lehetővé számukra, hogy hatékony versenyt támasszanak vele szemben ez utóbbi szolgáltatások nyújtását illetően.

30 Három jogalapjában a fellebbező lényegében az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítéletben a következőkre vonatkozóan tett megállapításokat kívánja vitatni:

– a jogsértés betudhatósága, a fellebbező számára az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árának módosítása tekintetében rendelkezésre álló mozgástér okán, és az EK 82. cikk alkalmazásakor a távközlési szolgáltatások díja nemzeti szabályozó hatóságok általi szabályozásának jelentősége;

– az árpréskritérium megfelelő volta a jelen eset körülményei között az EK 82. cikk szerinti visszaélés megállapításakor, figyelembe véve a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi árának a nemzeti szabályozó hatóságok általi szabályozását, valamint ezen árprés kiszámítási módszerének jogszerűsége, valamint hatásainak ugyanezen cikkre tekintettel való elemzése, és

– a bírság összegének indokolt mivolta, a távközlési ágazat nemzeti szabályozó hatóságok általi szabályozására tekintettel.

31 A fellebbező ugyanakkor nem vitatja azon elvet, miszerint az erőfölényben lévő vállalkozás olyan árképzési gyakorlata, amely a legalább azonos hatékonyságú versenytársak tekintetében árprést eredményez, tisztességtelennek tekintendő az EK 82. cikk értelmében.

32 A fellebbező nem kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság úgy találta, hogy e rendelkezés értelmében adott vállalkozás visszaél erőfölényével, amennyiben – a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi ára és az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi ára közötti indokolatlan különbség okán – az árképzési gyakorlata ilyen árprést eredményez azon piacokon, ahol erőfölénnyel bír. E tekintetben csak annak megállapítására szorítkozik második jogalapja keretében, hogy az árprés a jelen esetben nem meghatározó kritérium az EK 82. cikk megsértésének megállapításához, mivel a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi árát a nemzeti szabályozó hatóságok szabályozzák.

33 E körülmények között a fellebbezés jogalapjait a fellebbező általi előterjesztés sorrendjében kell vizsgálni, amely sorrend megfelel a jogalapok elsőfokú eljárás keretében történt előterjesztése és azoknak az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítéletben történt vizsgálata sorrendjének.

1. Előzetes észrevételek

34 A fellebbező által az említett ítélet ellen felhozott jogalapok megalapozottságának vizsgálata érdekében először is hangsúlyozni kell, hogy a Bíróság eljárási szabályzata 113. cikkének 2. §‑a szerint a fellebbezés nem változtathatja meg az Elsőfokú Bíróság előtti jogvita tárgyát. A Bíróság hatásköre a fellebbezési eljárás keretében ugyanis az első fokon eljáró bíróság előtt megvitatott jogalapokról hozott jogi döntés megítélésére korlátozódik. Egyik fél sem hozhat fel először a Bíróság előtt olyan jogalapot, amelyet az Elsőfokú Bíróságnál nem terjesztett elő, mivel az azt jelentené, hogy az Elsőfokú Bíróság által eldöntött jogvitán túlterjedő jogvitával fordulhatna a Bírósághoz, amelynek hatásköre a fellebbezési eljárásban korlátozott (lásd ebben az értelemben különösen a C‑136/92. P. sz., Bizottság kontra Brazzelli Lualdi és társai ügyben 1994. június 1‑jén hozott ítélet [EBHT 1994., I‑1981. o.] 59. pontját; a C‑68/05. P. sz., Koninklijke Coöperatie Cosun kontra Parlament ügyben 2006. október 26‑án hozott ítélet [EBHT 2006., I‑10367. o.] 96. pontját, valamint a C‑564/08. P. sz., SGL Carbon kontra Bizottság ügyben 2009. november 12‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 22. pontját).

35 A fellebbező mind a fellebbezésében, mind a tárgyalás során úgy érvelt, hogy semmilyen mozgástérrel sem rendelkezett a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi árának meghatározását illetően, mivel azokat a nemzeti szabályozó hatóság, a RegTP rögzíti. A szóban forgó árprés valójában a RegTP által rögzített nagykereskedelmi árak túlzott mértékének eredménye. Ezen árprés megszüntetése érdekében a Bizottságnak az EK 82. cikk alapján, a fellebbezővel szembeni határozat meghozatala helyett, az EK 226. cikk alapján kellett volna kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet indítania a Németországi Szövetségi Köztársaság ellen az uniós jog megsértése miatt. Egyébként téves azon megállapítás, miszerint a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi ára a fellebbező költségei alapján kerül meghatározásra. Ezeket az árakat a RegTP a hatékony szolgáltatásnyújtás költségei alapján határozza meg a nemzeti szabályozó hatóság által megállapított módszerrel összhangban.

36 A Bizottság és a Versatel ugyanakkor úgy érvelnek, hogy a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi ára a fellebbezőnek tudható be, mivel a TKG rendelkezéseinek értelmében ezen árakat a RegTP a fellebbező által a saját költségeire tekintettel benyújtott kérelem alapján határozza meg. A fellebbező tehát nem kifogásolhatja ezen árak túlzott mértékét. Amint a vitatott határozatból kitűnik, a fellebbezőt egyébként a jogszabály kötelezi arra, hogy amennyiben a költségek csökkennek, új kérelmet nyújtson be a RegTP‑hez a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi árának csökkentése érdekében.

37 E tekintetben a Versatel egyébként a tárgyalás során előadta, hogy a fellebbező módszeresen próbálja megakadályozni a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi árának meghatározására vonatkozó nemzeti eljárás szabályszerű lefolytatását, azzal, hogy visszavonja engedélykérelmeit, illetve azzal, hogy nemzeti jog által e tekintetben előírt kötelezettsége ellenére, nem szolgáltat semmilyen bizonyítékot vagy igazolást a nagykereskedelmi árak indokolására alkalmas költségeket illetően.

38 A felek közötti eme vitás kérdéseket illetően meg kell azonban jegyezni először is, hogy a fellebbezőnek a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi árai módosításával kapcsolatban rendelkezésre álló mozgásteret nem vitatták az Elsőfokú Bíróság előtt, és ez utóbbi azon – előtte nem vitatott – feltevést elfogadva hozta meg a megtámadott ítéletet, mely szerint a fellebbező nem rendelkezett ilyen mozgástérrel.

39 A megtámadott ítélet 93. pontjában az Elsőfokú Bíróság megjegyezte, hogy a Bizottság a vitatott határozatban, még ha nem is zárta ki annak lehetőségét, hogy a fellebbező csökkenthette volna a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi díjait, kizárólag azt vizsgálta, hogy a fellebbező rendelkezett‑e tényleges mozgástérrel az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árának módosítására.

40 Mivel e megközelítést a felek nem vitatták az Elsőfokú Bíróság előtt, ez utóbbi – annak megállapítása érdekében, hogy a vitatott határozatban meghatározott árprés a fellebbezőnek tudható‑e be – a megtámadott ítélet 85–152. pontjában annak vizsgálatára szorítkozott, hogy a Bizottság az említett határozatban juthatott‑e arra a következtetésre, hogy a fellebbező tényleges mozgástérrel rendelkezett az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árainak módosítását illetően ezen árprés megszűntetése vagy csökkentése végett. Az Elsőfokú Bíróság e tekintetben a megtámadott ítélet 140. és 151. pontjában kimondta, hogy a Bizottság jogosan találta úgy, hogy létezett ilyen mozgástér az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árának RegTP általi szabályozása ellenére.

41 Hasonlóképpen, mielőtt a megtámadott ítélet 183–213. pontjában elutasította volna a fellebbezőnek a vitatott határozatban megállapított árprés visszaélésszerű jellegének és a számítási módszernek a vitatására irányuló kifogását, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 167. pontjában kiemelte, hogy a Bizottság kizárólag azt állapította meg, hogy a fellebbező rendelkezett mozgástérrel az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árának módosítására.

42 E körülmények között a jelen fellebbezés keretében nem a Bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a fellebbező adott esetben mennyiben tudta volna módosítani – amint azt a Bizottság és a Versatel állítják – a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi árát, lévén hogy az ilyen vizsgálat túllépne az első fokon megvitatott jogalapokon. A jelen ítélet 34. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlattal összhangban az ezzel kapcsolatos bármiféle jogalap vagy kifogás túllépi a jelen fellebbezés kereteit, és ennélfogva elfogadhatatlan.

43 A fellebbező által a megtámadott ítélet jogszerűségének, és különösen a jogsértés fellebbezőnek való betudhatóságának és a vitatott határozatban megállapított árprés visszaélésszerű jellegének vitatása érdekében felhozott, a fellebbezés első és második jogalapjának tárgyát képező kifogások megalapozottságának értékelése végett ennélfogva kizárólag az említett ítéletben elfogadott feltevésre kell támaszkodni, amely szerint a fellebbezőnek csupán az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árának módosítására volt mozgástere. E mozgásteret végeredményében nem vitatja a fellebbező az említett fellebbezés keretében.

44 Másodsorban ki kell emelni, hogy a jelen fellebbezés nem kifogásolhatja – anélkül, hogy módosítaná az Elsőfokú Bíróság előtti jogvita tárgyát –, hogy az Elsőfokú Bíróság nem marasztalta el a Bizottságot, amiért az nem vitatta a nemzeti szabályozó hatóságok magatartását, amennyiben a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi árának túlzottan magas szinten való rögzítése okán egyedül e hatóságok felelősek a vitatott határozatban megállapított árprésért.

45 A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint a tagállamok feladata megtenni valamennyi megfelelő általános és különös intézkedést az uniós jogból eredő kötelezettségek teljesítésének nemzeti szabályozó hatóságok általi biztosítása érdekében (lásd ebben az értelemben a C‑268/06. sz. Impact‑ügyben 2008. április 15‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑2483. o.] 85. pontját). Egyébként az EK 81. cikk és az EK 82. cikk, az EK 10. cikkel összefüggésben értelmezve, kötelezi a tagállamokat arra, hogy ne hozzanak vagy ne tartsanak hatályban olyan – akár törvényi, akár pedig rendeleti – intézkedéseket, amelyek alkalmasak arra, hogy a vállalkozásokra vonatkozó versenyszabályok hatékonyságát gátolják (lásd különösen a 13/77. sz. INNO‑ügyben 1977. november 16‑án hozott ítélet [EBHT 1977., 2115. o.] 31. pontját, valamint a C‑96/94. sz. Centro Servizi Spediporto ügyben 1995. október 5‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑2883. o.] 20. pontját).

46 Ugyanakkor a Bizottság azon lehetőségét illetően, hogy kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet nyújtson be az érintett tagállam ellen, mivel a jelen fellebbezés tárgyát képező megtámadott ítélet kizárólag a Bizottság által a fellebbező ellen az EK 82. cikk alapján elfogadott határozat jogszerűségére vonatkozik, a Bíróságnak az említett fellebbezés keretében annak ellenőrzésére kell szorítkoznia, hogy a fellebbezés alátámasztására felhozott kifogások arra engednek‑e következtetni, hogy e határozat jogszerűségének az Elsőfokú Bíróság általi vizsgálata téves jogalkalmazáson alapul, függetlenül azon ténytől, hogy a Bizottság ezzel párhuzamosan vagy másodlagosan hozhatott volna‑e az uniós jog megsértése miatt a szóban forgó tagállammal szemben határozatot.

47 Ennélfogva, még amennyiben – ahogyan lényegében az Elsőfokú Bíróság maga is megállapította, többek között a megtámadott ítélet 265–271. pontjában – nincs is kizárva, hogy a nemzeti szabályozó hatóságok a jelen esetben megsértették az uniós jogot, és a Bizottság következésképpen ténylegesen választhatta volna azon lehetőséget is, hogy ez alapján az EK 226. cikk címén kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet indít a Németországi Szövetségi Köztársaság ellen, ezen eshetőségek nem relevánsak a jelen fellebbezés szakaszában. Annál is inkább ez a helyzet, mivel a Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében az EK 226. cikk által létrehozott rendszerben a Bizottság mérlegelési jogkörrel bír a kötelezettségszegés megállapítása iránti kereset indítását illetően, és az uniós bíróságoknak nem feladatuk értékelni e jogkör gyakorlásának célszerűségét (lásd különösen a C‑233/00. sz., Bizottság kontra Franciaország ügyben 2003. június 26‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑6625. o.] 31. pontját).

48 A helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi árának a fellebbező szerint túl magas mivoltát illetően meg kell egyébként állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság előtti kérelmében a fellebbező egyáltalán nem vitatta ezen áraknak az uniós jog szerinti jogszerűségét. A fellebbező e tekintetben csupán arra szorítkozott érvelésében, hogy egyrészt amennyiben a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi árát a nemzeti szabályozó hatóságok határozzák meg, anélkül hogy azokat a fellebbező módosítani tudná, úgy csak az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi ára lehet visszaélésszerű az EK 82. cikk értelmében, másrészt pedig, amennyiben e hatóságok említett szolgáltatásokkal kapcsolatos díjszabási politikája ellentétes az uniós joggal, a Bizottság feladata kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet indítani ez utóbbiak ellen.

49 Következésképpen a Bíróság a jelen fellebbezés keretében nem vizsgálhatja a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi árának jogszerűségét – különösen a fellebbező által e szolgáltatásokkal kapcsolatban viselt költségekhez mérten állítólag túlzott mivolta miatt – vitató kifogásokat (lásd e tekintetben a C‑55/06. sz. Arcor‑ügyben 2008. április 24‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑2931. o.] 69. pontját). Az első fokon megvitatott jogalapokon túlmutató kifogások a jelen ítélet 34. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlat értelmében elfogadhatatlanok a fellebbezés szakaszában.

50 Harmadsorban meg kell jegyezni, hogy az első fokon benyújtott kereset keretében a fellebbező – amint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 150. és 242. pontjában megállapította – nem vitatta az érintett piacok Bizottság által a vitatott határozatban elfogadott meghatározását, amely szerint egyrészt az érintett földrajzi piac a német piac, és másrészt a szóban forgó szolgáltatások piacát illetően a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi piaca egységes, az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi piacától elkülönülő piacnak minősül, amely két különálló részből áll, azaz a keskeny sávú vonalhoz való hozzáférésből és a széles sávú vonalhoz való hozzáférésből.

51 Hasonlóképpen meg kell jegyezni, hogy a fellebbező egyáltalán nem vitatta az Elsőfokú Bíróság előtt a Bizottságnak a vitatott határozatban tett azon megállapítását, mely szerint a fellebbező az EK 82. cikk értelmében erőfölényes helyzetben volt a szolgáltatások valamennyi említett piacán.

52 Következésképpen ‑ a jelen ítélet 34. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlattal összhangban – a jelen fellebbezés vizsgálatának keretében nem kérdőjelezhető meg sem az érintett piacoknak az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítéletben elfogadott meghatározása, sem azon megállapítás, mely szerint a fellebbező e piacok mindegyikén erőfölényben volt.

53 Másodszor, különösen a piac tulajdonságai és a versenyhelyzet tekintetében, emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság nem rendelkezik hatáskörrel arra, hogy az Elsőfokú Bíróság értékelését a saját értékelésével helyettesítse. Az EK 225. cikk és a Bíróság alapokmánya 58. cikkének első bekezdése értelmében a fellebbezés kizárólag jogkérdésre vonatkozhat. A tények mérlegelése, eltekintve e bizonyítékok téves értelmezésétől – amelyre a jelen ügyben nem hivatkoztak –, nem minősül a Bíróság vizsgálata alá tartozó jogkérdésnek (lásd a C‑95/04. sz., British Airways kontra Bizottság ügyben 2007. március 15‑én hozott ítélet [EBHT 2007., I‑2331. o.] 78. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

54 E megfontolások fényében kell megvizsgálni a fellebbező által a jelen fellebbezés alátámasztására felhozott jogalapokat.

2. Az első jogalapról, amely a fellebbező tevékenységének a RegTP mint illetékes nemzeti szabályozó hatóság általi szabályozása során elkövetett téves jogalkalmazáson alapul

55 A fellebbező által felhozott első jogalap három részre oszlik, melyek a jogsértés betudhatóságára, a bizalomvédelem elvére és az EK 82. cikk megsértésének szándékos vagy gondatlan mivoltára vonatkoznak.

a) Az első jogalap első, a jogsértés betudhatóságával kapcsolatos részéről

i. A megtámadott ítélet

56 A fellebbezőnek az árprés elkerülése végett rendelkezésre álló mozgásteret illetően az Elsőfokú Bíróság, miután a megtámadott ítélet 85–89. pontjában emlékeztetett a Bíróság vonatkozó ítélkezési gyakorlata által kialakított elvekre, a megtámadott ítélet 97–152 pontjában megvizsgálta, hogy a német jogi keret, különösen a TKG és a RegTP által a vitatott határozatban megállapított időszak során hozott határozatok kizárják‑e a fellebbező versenymagatartásának minden lehetőségét, vagy hagynak‑e elegendő mozgásteret számára ahhoz, hogy árait olyan szinten határozza meg, amely lehetővé teszi a vitatott határozatban megállapított árprés megszüntetését vagy csökkentését.

57 Először is az 1998. január 1‑je és 2001. december 31‑e közötti időszakot illetően, az Elsőfokú Bíróság – miután az említett ítélet 100. pontjában megállapította, hogy az alkalmazandó jogi keretek között a fellebbező a RegTP előzetes jóváhagyásával módosíthatta az árait – a megtámadott ítélet 105. pontjában kimondta, hogy a Bizottság helyesen állapította meg, hogy a telefonhívások díjának csökkentésére vonatkozóan az említett időszak során benyújtott hat kérelemre tekintettel, a fellebbező ezen időszak során mozgástérrel rendelkezett arra, hogy az előfizetőknek nyújtott keskeny sávú hozzáférés kiskereskedelmi díjainak emelésére vonatkozóan kérelmet nyújtson be úgy, hogy mindeközben figyelemmel legyen az egyéni és az üzleti felhasználók számára nyújtott szolgáltatások kosarára vonatkozó globális ársapkára.

58 Ezt követően az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 106–124. pontjában megvizsgálta, hogy e mozgástér ellenére a RegTP beavatkozása a fellebbező által az előfizetői hozzáférési szolgáltatások tekintetében alkalmazott kiskereskedelmi ár meghatározásába azt eredményezte‑e, hogy a fellebbező nem vonható felelősségre az EK 82. cikk alapján. E tekintetben az említett ítélet 107. pontjában kimondta, hogy azon tény, miszerint e kiskereskedelmi árakat a RegTP‑nek jóvá kell hagynia, nem zárja ki a fellebbező felelősségét az EK 82. cikk értelmében, mivel a fellebbező befolyással bír az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árának összegére a RegTP‑hez benyújtott engedélykérelmek révén.

59 Az Elsőfokú Bíróság e tekintetben elutasította a megtámadott ítélet 108–124. pontjában a fellebbező azon érvelését, miszerint a fellebbezőt semmilyen felelősség sem terheli az EK 82. cikk alapján, mivel a RegTP előzetesen ellenőrzi az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árainak az EK 82. cikkel való összeegyeztethetőségét.

60 Az említett ítélet 109–114. pontjában az Elsőfokú Bíróság megállapította, hogy az analóg vonalakhoz való hozzáférés kiskereskedelmi ára a szövetségi postai és távközlési miniszter által a TKG elfogadása előtt hatályos jogszabályok alapján hozott határozatokon alapul; hogy a TKG rendelkezéseiből nem tűnik ki, hogy a RegTP vizsgálná a keskeny sávú hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árának módosítására irányuló kérelmeknek az EK 82. cikkel való összeegyeztethetőségét; hogy a nemzeti szabályozó hatóságok a nemzeti jog alapján járnak el, amelynek távközlés-politikai jellegű célkitűzései különbözhetnek az uniós versenyjog célkitűzéseitől, valamint hogy a RegTP különböző határozatai, amelyekre a fellebbező hivatkozik, semmilyen utalást nem tartalmaznak az EK 82. cikkre.

61 Azon körülményt illetően, miszerint a RegTP több határozatban is vizsgálta az árprés fennállásának kérdését, az Elsőfokú Bíróság megtámadott ítélet 116–119. pontjában megállapította, hogy azon tény, miszerint a RegTP, miután megállapította a negatív különbözet fennállását a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások fellebbező által alkalmazott nagykereskedelmi ára és az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi ára között, minden esetben úgy foglalt állást, hogy a hozzáférési szolgáltatások és a telefonhívások díjainak keresztfinanszírozása [kereszttámogatása] lehetővé teszi a többi szolgáltató számára, hogy versenyképes árakat kínáljanak előfizetőiknek, azt mutatja, hogy a RegTP nem vizsgálta a kérdéses díjak EK 82. cikkel való összeegyeztethetőségét, vagy legalábbis helytelenül alkalmazta e rendelkezést.

62 Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 120. pontjában kiemelte, hogy mindenesetre, még ha a RegTP feladata is lenne az előfizetői hozzáférési szolgáltatások fellebbező által kérelmezett kiskereskedelmi árai EK 82. cikkel való összeegyeztethetőségének vizsgálata, a Bizottságot nem köti olyan határozat, amelyet egy nemzeti hatóság e cikk alkalmazásával hozott.

63 Egyébként az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 121–123. pontjában megjegyezte, hogy valamely jogsértés fellebbezőnek való esetleges betudhatóságát illetően az a döntő, hogy a fellebbező rendelkezett‑e a vizsgált időszakban megfelelő mozgástérrel a keskeny sávú előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi díjainak olyan szinten történő megállapítására, amely lehetővé tette számára a megállapított árprés megszüntetését vagy mérséklését. Az Elsőfokú Bíróság e tekintetben megismételte, hogy a fellebbező befolyással volt kiskereskedelmi díjainak szintjére a RegTP‑hez benyújtott engedélykérelmek révén. Megjegyezte továbbá, hogy a Bundesgerichtshof 2004. február 10‑i ítéletében kifejezetten megerősítette a fellebbező azon kötelezettségét, hogy ilyen kérelmeket terjesszen elő, valamint hogy a német jogszabályi keret nem zárja ki, hogy a RegTP olyan díjakat hagyjon jóvá, amelyek ellentétesek az EK 82. cikkel.

64 Következésképpen az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 124. pontjában kimondta, hogy a RegTP által a keskeny sávú előfizetői hozzáférési szolgáltatások fellebbező által alkalmazott kiskereskedelmi árának meghatározására gyakorolt befolyás ellenére az 1998. január 1‑je és 2001. december 31‑e közötti időszak folyamán a fellebbező megfelelő mozgástérrel rendelkezett ahhoz, hogy árképzési politikája az EK 82. cikk hatálya alá tartozzon.

65 Másodsorban a 2002. január 1‑jét követő időszakot illetően, az Elsőfokú Bíróság – miután a megtámadott ítélet 144. és 145. pontjában megállapította, hogy a fellebbező nem vitatja, hogy ezen időpontot követően emelhette volna a széles sávú hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árait, valamint hogy mivel a fellebbező szabadon állapítja meg e díjait a német jogszabályok által előírt korlátok között, árképzési gyakorlata e téren az EK 82. cikk hatálya alá tartozik – ezen ítélet 147–151. pontjában megvizsgálta, hogy a fellebbező csökkenthette volna‑e az árprést széles sávú hozzáférési szolgáltatások (ADSL) kiskereskedelmi árainak emelésével. Az említett ítélet 148. és 149. pontja a következőképpen szól:

„148. E tekintetben meg kell állapítani, hogy mivel [a helyi hurokhoz való] hozzáférési szolgáltatások lehetővé teszik, hogy az előfizetőknek a [...] hozzáférési szolgáltatások teljes körét nyújtsák, a felperes számára [a széles sávú hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árainak] emelésére rendelkezésre álló mozgástér alkalmas egyrészt a [a helyi hurokhoz való hozzáférési szolgáltatások] nagykereskedelmi díjainak, másrészt [előfizetői] hozzáférési szolgáltatások teljes körének kiskereskedelmi árai között fennálló [árprés] mérséklésére. A […] hozzáférési szolgáltatások összetett vizsgálata az előfizetők szintjén nemcsak azért szükséges, mert a nagykereskedelmi szinten egyetlen szolgáltatásnak felelnek meg, hanem azért is – amint azt a Bizottság a [vitatott] határozatban kifejtette […], anélkül hogy azt a felperes vitatta volna –, mert az ADSL‑t az előfizetőknek nem lehet önmagában nyújtani, mivel az műszaki okok miatt minden esetben magában foglalja a […] keskeny sávú […] vonalak fejlesztését.

149. El kell utasítani a felperes azon észrevételeit, amelyek az ADSL- és a keskeny sávú kapcsolatok díjai közötti, illetve az ADSL egyes változatainak díjai közötti állítólagos kereszt‑árrugalmassággal kapcsolatosak. Egyrészt ezek az észrevételek nem mondanak ellent annak, hogy a felperes mozgástérrel rendelkezett az ADSL‑díjak emelését illetően. Másrészt az ADSL‑díjak korlátozott emelése a keskeny sávú hozzáférések és a kapcsolódó széles sávú hozzáférések tekintetében magasabb átlagos kiskereskedelmi árhoz vezetett volna, ami mérsékelhette volna [a megállapított árprést]. Különös tekintettel ugyanis a széles sávú hozzáférés által az adatforgalom terén jelentett előnyre, a széles sávú hozzáférés előfizetői nem váltanának automatikusan vissza keskeny sávú kapcsolatra az ADSL kiskereskedelmi díjának emelkedése esetén.”

ii. A felek érvei

66 Először is az 1998. január 1‑je és 2001. december 31‑e közötti időszakot illetően a fellebbező első érvében arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság helytelenül vette alapul azon feltevést, amely szerint az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árának módosításával kapcsolatos mozgástér fennállása szükséges és elégséges feltétele a jogsértés betudhatóságának. E mozgástér fennállása nem teszi lehetővé azon kérdés megválaszolását, miszerint hibának minősül‑e az, hogy a fellebbező nem kért a RegTP‑től engedélyt e kiskereskedelmi ár módosítására.

67 A fellebbező szerint az Elsőfokú Bíróság e tekintetben nem vette figyelembe azon körülményt, miszerint a RegTP megvizsgálta az állítólagos árprést és úgy találta, hogy az nem korlátozza a versenyt. Ha egy erőfölényben lévő vállalkozás az e célra létrehozott nemzeti szabályozó hatóság szabályozásának hatálya alatt áll egy versenyt fokozó jogszabályi keretben, és az adott magatartást az illetékes nemzeti szabályozó hatóság e jogi keretben megvizsgálja, és nem vitatja, a piaci szerkezet fenntartására vonatkozó felelősséget az erőfölényben lévő vállalkozásról az említett hatóságra helyeződik át. Hasonló helyzetben az erőfölényben lévő vállalkozás felelőssége azon kötelezettségre korlátozódik, hogy a nemzeti szabályozó hatósággal közölje a magatartása felügyeletéhez szükséges valamennyi információt.

68 E feltételek mellett a fellebbező úgy érvel, hogy a megtámadott ítélet 113. pontja hibás, mivel a RegTP‑nek köteles volt tiszteletben tartani az Unió versenyjogát. Hasonlóképpen az említett ítélet 123. pontja is hibás. A Bundesgerichtshof nem mondta ki, hogy az árai módosítására irányuló kérelmek benyújtásával kapcsolatban a fellebbezőt terhelő felelősség azzal jár, hogy az EK 82. cikk alkalmazását illetően saját értékelésével kell felcserélnie a nemzeti szabályozó hatóság értékelését. Egyébként nem meggyőző a megtámadott ítélet 120. pontja, amely szerint az árprés a fellebbezőnek tudható be, mivel a Bizottságot nem kötheti olyan határozat, amelyet egy nemzeti hatóság e cikk alkalmazásával hozott. Egyrészt a jelen esetben felmerülő kérdés kizárólag a betudhatóságra vonatkozik, és nem annak kérdésére, hogy a RegTP értékelése köti‑e érdemben a Bizottságot. Másrészt a nemzeti szabályozó hatóságok önálló szerepet játszanak a távközlési ágazaton belüli versenyrendszer létrehozásában. Végül a jogbiztonság elve megköveteli, hogy a nemzeti szabályozás alá tartozó, erőfölényben lévő vállalkozás bízhasson e szabályozás pontosságában.

69 Második kifogásában a fellebbező arra hivatkozik, hogy a megtámadott ítélet 111‑119. pontjában szereplő megfontolások nem relevánsak, vagy jogban való tévedéseken alapulnak. Az Elsőfokú Bíróság érvelése ugyanis jogellenes ördögi körhöz vezet, amikor az eltérő eredményből arra a következtetésre jutott, hogy a fellebbező nem jogosult a RegTP által elvégzett vizsgálat eredményére alapozni. Az utóbbi által használt „kereszttámogatás” kifejezés egyébként a legcsekélyebb kétségnek sem adott helyt a megállapítások pontosságát illetően. Az említett ítélet 111–114. pontja jogban való tévedést tartalmaz a jelen ítélet 66. pontjában kifejtett okokból.

70 Harmadik kifogásában a fellebbező arra hivatkozik, hogy – az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 109–110. pontjában megállapítottakkal ellentétben – a betudhatóság vizsgálata szempontjából nem releváns azon tény, miszerint az analóg vonalakhoz való hozzáférés kiskereskedelmi árai a szövetségi postai és távközlési miniszter engedélyén alapultak. A versenykorlátozó árprésre alapított kifogás RegTP általi elutasítása azonban releváns.

71 Másodsorban, ami a 2002. január 1‑jétől 2003. május 21‑ig tartó időszakot illetően a fellebbező arra hivatkozik első kifogásában, hogy a megtámadott ítélet hibás, mivel, mint az előző időszak esetében, az árprés nem tudható be neki.

72 Második kifogásában a fellebbező véli, hogy a megtámadott ítélet ellentmondást tartalmaz a jogsértés betudhatóságának vizsgálata és az árprés számítása között. Az Elsőfokú Bíróság az árprés számításának keretében „kereszttámogatást” követel meg két piac között: egyfelől a keskeny sávú hozzáférés piaca és másfelől a széles sávú hozzáférés piaca között, és figyelmen kívül hagyja a versenytársak által a hírközlési szolgáltatásokból szerzett bevételt, többek között azon okból, hogy a versenytársak nem tehetőek ki a két piac – azaz egyfelől az előfizetői hozzáférési szolgáltatások piaca, másfelől a hírközlési szolgáltatások piaca – közötti „kereszttámogatás” lehetőségének.

73 Harmadik kifogásában a fellebbező arra hivatkozik, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor alaptalan feltételezéseket tett az árprés csökkentésének lehetőségét illetően. A megtámadott ítélet 149. pontjában szereplő megállapítás, amely szerint a kereszt-árrugalmasság nem szünteti meg a fellebbezőnek az ADSL árai emelésére vonatkozó mozgásterét, jóllehet pontos, azonban nem releváns. Ugyanakkor az Elsőfokú Bíróság nem vizsgálta meg azon kérdést, hogy a keskeny sávú vonal előfizetői lemondanának‑e, és ha igen, milyen arányban, a széles sávú vonalra való áttérésről ez utóbbi árának emelkedése miatt.

74 A Bizottság hangsúlyozza a fellebbező központi feltevésének hibás mivoltát, amely szerint egyfelől a jogsértés nem tudható be neki, mivel a tényállás a nemzeti szabályozó hatóság felelőssége alá tartozik, és másfelől a Bizottság nem indíthat keresetet közvetlenül egy szabályozott vállalkozás ellen olyan esetben, amely a RegTP határozatának már tárgyát képezte. A fellebbező kifogásait tehát teljes egészükben el kell utasítani.

75 A Vodafone pedig úgy érvel, hogy az első jogalap első része elfogadhatatlan, mivel a fellebbező csupán azon érvelés megismétlésére szorítkozik, melyet már az Elsőfokú Bíróság előtti eljárás során előadott, azon egyedüli céllal, hogy elérje ezen érv Bíróság általi újbóli vizsgálatát. Másodlagosan a fellebbező kifogásait mint megalapozatlanokat el kell utasítani.

76 A Versatel a tárgyalás során szintén úgy érvelt, hogy az Elsőfokú Bíróság helyesen állapította meg, hogy a fellebbező elegendő mozgástérrel rendelkezett az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árának emeléséhez.

iii. A Bíróság álláspontja

77 Először is meg kell állapítani, hogy az első jogalap jelen részében a fellebbező, amennyiben kétségkívül alapjában megismétli az Elsőfokú Bíróság előtt előadott érvelését, lényegében azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság tévesen alkalmazta a jogot, amikor hibás jogi szempontot alkalmazott az EK 82. cikk megsértésének betudhatóságát illetően. A Vodafone állításával ellentétben, az első jogalap e része tehát, a jelen ítélet 25. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlattal összhangban, elfogadható.

78 Az első jogalap első részének megalapozottságát illetően meg kell jegyezni, hogy a fellebbező lényegében azt kifogásolja, hogy az Elsőfokú Bíróság úgy találta, hogy a vitatott határozatban megállapított árprés a fellebbezőnek tudható be az EK 82. cikk alapján, pusztán abból az okból, hogy mozgástérrel rendelkezett az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árának módosítására vonatkozóan. Az első jogalap e részének egésze e tekintetben azon az előfeltevésen alapul, amely szerint az ilyen mozgástér nem elégséges feltétele az EK 82. cikk alkalmazásának, amennyiben – mint a jelen esetben – a vitatott árképzési gyakorlatot jóváhagyta a távközlési ágazat szabályozásáért felelős nemzeti szabályozó hatóság, azaz a RegTP.

79 Ezen előfeltevés azonban hibás.

80 A Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint ugyanis, ha a vállalkozások versenyellenes magatartását nemzeti szabályozás írja elő, vagy ha e nemzeti szabályozás olyan jogi keretet biztosít, amely maga zárja ki a vállalkozás részéről a versenyző magatartás bármilyen lehetőségét, akkor az EK 81. cikk és az EK 82. cikk nem alkalmazandó. Ilyen esetben a versenykorlátozás nem a vállalkozás önálló magatartásából származik, ahogy e cikkek azt előírják. Ezzel szemben alkalmazandó az EK 81. cikk és az EK 82. cikk, ha kitűnik, hogy a nemzeti szabályozás nyitva hagyja a lehetőséget, hogy a vállalkozások autonóm magatartása a verseny megakadályozására, korlátozására vagy torzítására vezethessen (a C‑359/95. P. és C‑379/95. P. sz., Bizottság és Franciaország kontra Ladbroke Racing egyesített ügyekben 1997. november 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑6265. o.] 33. és 34. pontja és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).

81 A Bíróság csak szűk körben ismerte el annak lehetőségét, hogy egy adott versenyellenes magatartást azért zárjanak ki az EK 81. cikk és az EK 82. cikk hatálya alól, mert azt valamely létező állami szabályozás írta elő a szóban forgó vállalkozás számára, vagy mert a szabályozás kizárta a vállalkozás részéről a versenyző magatartás bármilyen lehetőségét (lásd a 41/83. sz., Olaszország kontra Bizottság ügyben 1985. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 1985., 873. o.] 19. pontját, a 240/82–242/82., 261/82., 262/82., 268/82. és 269/82. sz., Stichting Sigarettenindustrie és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1985. december 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1985., 3831. o.] 27–29. pontját és a C‑198/01. sz. CIF‑ügyben 2003. szeptember 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑8055. o.] 67. pontját).

82 A Bíróság ekképpen kimondta, hogy amennyiben a nemzeti szabályozás arra korlátozódik csupán, hogy a vállalkozásokat önálló versenyellenes magatartás folytatására készteti, illetve annak folytatását könnyebbé teszi, e magatartásra alkalmazandó az EK 81. cikk és az EK 82. cikk (a 40/73–48/73., 50/73., 54/73–56/73., 111/73., 113/73. és 114/73. sz., Suiker Unie és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1975. december 16‑án hozott ítélet [EBHT 1975., 1663. o.] 36–73. pontja és a fent hivatkozott CIF‑ügyben hozott ítélet 56. pontja).

83 A Bíróság ítélkezési gyakorlata értelmében az erőfölényben lévő vállalkozást különös felelősség terheli, hogy magatartásával ne veszélyeztesse a hatékony és torzításmentes versenyt a közös piacon (a 322/81. sz., Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin kontra Bizottság ügyben 1983. november 9‑én hozott ítélet [EBHT 1983., 3461. o.] 57. pontja).

84 Következésképpen a puszta tény, hogy a fellebbezőt a nemzeti szabályozó hatóság – a RegTP – beavatkozása a legalább azonos hatékonyságú versenytársakkal szemben árpréshez vezető árképzési gyakorlatának fenntartására ösztönözte, nem szünteti meg az EK 82. cikk alapján fennálló felelősségét (lásd ebben az értelemben a 123/83. sz. Clair‑ügyben 1985. január 30‑án hozott ítélet [EBHT 1985., 391. o.] 21–23. pontját).

85 Ennélfogva, mivel e beavatkozások ellenére a fellebbező mozgástérrel rendelkezett az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árainak módosítását illetően, az Elsőfokú Bíróság helyesen állapíthatta meg – egyedül ezen ok alapján –, hogy az árprés a fellebbezőnek tudható be.

86 A jelen esetben meg kell állapítani, hogy az első jogalap első részében kifejtett érvelésével a fellebbező nem vitatja e mozgástér létezését. A fellebbező különösen nem vitatja az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítélet 97–105. és 121–151. pontjában tett megállapításokat, melyek szerint lényegében benyújthatott volna engedélykérelmeket a RegTP‑hez az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árának módosítása céljából, különösen az 1998. január 1‑je és 2001. december 31‑e közötti időszakban a keskeny sávú hozzáférési szolgáltatások, és a 2002. január 1‑jétől kezdődő időszakban a széles sávú hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi ára tekintetében.

87 A fellebbező ezzel szemben különböző kifogásaiban és érveiben a RegTP beavatkozása ösztönző jellegének hangsúlyozására szorítkozik, kiemelve többek között egyrészt, hogy e nemzeti szabályozó hatóság maga vizsgálta meg és hagyta jóvá a szóban forgó árprést a nemzeti jogra, az Unió távközlési jogára, valamint az EK 82. cikkre tekintettel, másrészt, hogy a Bundesgerichtshof 2004. február 10‑i ítéletében kimondta, hogy a fellebbező nem helyettesítheti a RegTP‑t annak értékelését illetően, hogy adott árképzési gyakorlat ellentétes‑e az EK 82. cikkel.

88 A jelen ítélet 80–85. pontjában kifejtett okokból e körülmények azonban egyáltalán nem kérdőjelezik meg azon tényt, hogy ezen árképzési gyakorlat a fellebbezőnek tudható be, mivel nem vitatott, hogy ez utóbbi mozgástérrel rendelkezett az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árainak módosítását illetően, és ennélfogva e körülmények nem alkalmasak az Elsőfokú Bíróság által e tekintetben tett megállapítások megkérdőjelezésére.

89 A fellebbező e tekintetben különösen nem kifogásolhatja, hogy az Elsőfokú Bíróság nem vizsgálta, hogy „hibát” követett‑e el azzal, hogy nem használta ki az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árának módosítására irányuló engedélykérelem RegTP‑hez való benyújtására rendelkezésére álló mozgásteret. Az ilyen magatartás „felróható” mivolta nem alkalmas azon megállapítás kétségbe vonására, amely szerint a fellebbező mozgástérrel rendelkezett e magatartás követésére, hanem kizárólag e magatartás jogsértő jellege értékelésének keretében, illetve a bírság összegének meghatározásakor vehető figyelembe.

90 Ki kell mindenesetre emelni e tekintetben, hogy – amint azt az Elsőfokú Bíróság a megtámadott ítélet 120. pontjában kimondta – a Bizottságot semmi esetre sem köti olyan határozat, amelyet egy nemzeti hatóság az EK 82. cikk alkalmazásával hozott (lásd ebben az értelemben a C‑344/98. sz., Masterfoods és HB ügyben 2000. december 14‑én hozott ítélet [EBHT 2000., I‑11369. o.] 48. pontját). A fellebbező a jelen esetben egyébként nem vitatja, hogy a RegTP határozatai nem kötik a Bizottságot.

91 Valóban nem kizárt, amint a fellebbező azt megjegyzi, hogy maguk a nemzeti szabályozó hatóságok megsértették az EK 82. cikket az EK 10. cikkel összefüggésben, és ekképpen a Bizottság ennek címén kötelezettségszegés megállapítása iránti keresetet indíthatott volna az érintett tagállammal szemben. Mindamellett e körülmény sincs kihatással az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árának módosítását illetően a fellebbező rendelkezésére álló mozgástérre, és ennélfogva – amint az a jelen ítélet 44–49. pontjából is kitűnik – a fellebbezés szakaszában hatástalan a jogsértés fellebbezőnek való betudhatóságát illetően az Elsőfokú Bíróság által végzett értékelés megkérdőjelezésére.

92 Ugyanez a helyzet a fellebbező által előadott azon körülmény esetében, amely szerint a RegTP által végzett szabályozás célja az érintett piacok a versenyre való megnyitása. Nem vitatott, hogy e szabályozás egyáltalán nem fosztotta meg a fellebbezőt az előfizetői hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi ára módosításának, és ennélfogva az EK 82. cikknek megfelelő önálló magatartás választásának a lehetőségétől, mivel az EK‑Szerződés versennyel kapcsolatos szabályai e tekintetben – utólagos ellenőrzés gyakorlása révén – kiegészítik az uniós jogalkotó által a távközlési piacok előzetes szabályozása céljából elfogadott jogszabályi keretet.

93 Hasonlóképpen el kell utasítani azon kifogást, amely szerint az Elsőfokú Bíróság a széles sávú hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi ára és a keskeny sávú hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi ára közötti keresztrugalmasság miatt tévesen alkalmazta a jogot a megtámadott ítélet 149. pontjában a fellebbező azon lehetőségét illetően, hogy a széles sávú hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árának emelése révén 2002. január 1‑jétől csökkentse az árprést. Amint azt az Elsőfokú Bíróság ugyanezen pontban megállapította, e kifogás egyáltalán nem mond ellent annak, hogy a fellebbezőnek volt mozgástere a széles sávú hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árának módosítására. Egyébként, amennyiben a fellebbező ezt meghaladóan úgy kíván érvelni, hogy ezen emelés a keskeny sávú és széles sávú hozzáférési szolgáltatások együttes átlagos kiskereskedelmi árának magasabb szintjével járt, e kifogást a jelen ítélet 53. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlattal összhangban el kell utasítani, mint elfogadhatatlant, mivel anélkül, hogy a bizonyítékok elferdítésére hivatkozna, vitatni kívánja a tényállásnak az Elsőfokú Bíróság által a megtámadott ítéletben elvégzett értékelését.

94 Végül az indokolás ellentmondásosságára alapított, a jelen ítélet 72. pontjában említett kifogás szintén nem foghat helyt, mivel hibás előfeltevésen alapul. Bár igaz, hogy az Elsőfokú Bíróság, többek között a megtámadott ítélet 119. és 199–201. pontjában az árprés kiszámításának szakaszában kizárja két különálló piac – azaz az előfizetői hozzáférési szolgáltatások piaca és az előfizetői hírközlési szolgáltatások piaca – közötti kereszttámogatás lehetőségét, téves lenne arra következtetni, hogy ilyen kereszttámogatást követelt meg a jogsértés betudhatóságának vizsgálatakor.

95 A megtámadott ítélet 148–150. pontjában az Elsőfokú Bíróság e tekintetben annak megállapítására szorítkozott, hogy a széles sávú hozzáférési szolgáltatások kiskereskedelmi árának emelésére a fellebbező rendelkezésére álló mozgástér lehetővé tenné a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások nagykereskedelmi ára és az összes előfizetői hozzáférési szolgáltatás kiskereskedelmi ára közötti különbözetből származó árprés csökkentését. Ezzel az Elsőfokú Bíróság egyáltalán nem követelte meg a keskeny sávú hozzáférési szolgáltatások és a széles sávú hozzáférési szolgáltatások közötti kereszttámogatási gyakorlatot, különösen mivel, – amint a megtámadott ítélet 148. pontja megállapította, anélkül hogy azt a fellebbező a jelen fellebbezés keretében vitatná – a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások szintjén egy különálló szolgáltatási piac létezik, és az e szinten nyújtott hozzáférési szolgáltatások lehetővé teszik a fellebbező versenytársai részére, hogy előfizetőiknek keskeny sávú és széles sávú hozzáférési szolgáltatásokat egyaránt nyújtsanak, lévén hogy ez utóbbi szolgáltatásokat technikai okokból nem lehet az előfizetőknek külön nyújtani.

96 Ennélfogva el kell utasítani az első jogalap első részét teljes egészében, részben mint elfogadhatatlant, részben pedig mint hatástalan vagy megalapozatlant.

b) Az első jogalap második, a bizalomvédelem elvével kapcsolatos részéről

i. A megtámadott ítélet

97 Az Elsőfokú Bíróság – miután a megtámadott ítélet 267. ponjában emlékeztetett arra, hogy a szóban forgó időszakban hozott számos határozatában a RegTP úgy foglalt állást, hogy még ha negatív különbözet áll is fenn a helyi hurokhoz való nagykereskedelmi hozzáférési szolgáltatások fellebbező által alkalmazott nagykereskedelmi ára és az előfizetői hozzáférési szolgáltatások fellebbező által alkalmazott kiskereskedelmi ára között, a hozzáférési szolgáltatások és a telefonhívások díjainak keresztfinanszírozása [kereszttámogatása] lehetővé teszi a többi szolgáltató számára, hogy versenyképes árakat kínáljanak előfizetőiknek –, az említett ítélet 268. pontjában megállapítja, hogy a RegTP határozatai semmiféle utalást nem tartalmaznak az EK 82. cikkre, és a RegTP határozataiból implicite, azonban szükségszerűen következik, hogy a fellebbező árképzési gyakorlata versenyellenes hatással jár, mivel a fellebbező versenytársainak keresztfinanszírozáshoz kellett folyamodniuk ahhoz, hogy versenyképesek tudjanak maradni a hozzá