T‑122/07–T‑124/07. sz. egyesített ügyek

Siemens AG Österreich és társai

kontra

Európai Bizottság

„Verseny – Kartellek – A gázszigetelt kapcsolóberendezésekre vonatkozó projektek piaca – Az EK 81. cikk és az EGT-Megállapodás 53. cikke megsértését megállapító határozat – A piac felosztása – A közös piacon belüli hatások – A folyamatos jogsértés fogalma – A jogsértés időtartama – Elévülés – Bírságok – Arányosság – A forgalom 10%‑ában megállapított felső határ – A bírság megfizetéséért való egyetemleges felelősség – Enyhítő körülmények – Együttműködés – Védelemhez való jog”

Az ítélet összefoglalása

1. Verseny – Közigazgatási eljárás – Jogsértést megállapító bizottsági határozat – A jogsértésnek és a jogsértés időtartamának a Bizottságra háruló bizonyítása – A bizonyítási teher terjedelme

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 1/2003 tanácsi rendelet)

2. Verseny – Kartellek – Versenytorzítás – Értékelési szempontok – Versenykorlátozó cél – A jogsértés megállapításához elégséges jelleg

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

3. Verseny – Kartellek – Jogsértés – A jogsértés egységes jellege – Értékelési szempontok

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; EGT‑Megállapodás, 53. cikk)

4. Verseny – Bírságok – A szankciók egyéniesítésének elve – A vállalkozás fogalmával való összhang biztosítása

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

5. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – Figyelembe vett forgalom

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

6. Verseny – Közösségi szabályok – Leányvállalat által elkövetett jogsértés – Az anyavállalatnak való betudás – A Bizottságra háruló bizonyítási teher – Korlátok

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

7. Verseny – Közösségi szabályok – Jogsértések – Betudhatóság – A leányvállalat által elkövetett jogsértés anyavállalatnak való betudhatósága – Korlátok

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; EGT‑Megállapodás, 53. cikk)

8. Verseny – Kartellek – Vállalkozás – Fogalom – Gazdasági egység – A jogsértések betudhatósága – Anyavállalat és leányvállalatok – Az érintett társaságok egyetemleges felelőssége

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; EGT‑Megállapodás, 53. cikk; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) bekezdés)

9. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértéssel érintett termékekre és szolgáltatásokra vonatkozó világszintű forgalom figyelembevétele – Megengedhetőség – Feltételek

(17 tanácsi rendelet, 15. cikk)

10. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – A Bizottságnak fenntartott mérlegelési mozgástér

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

11. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Maximális összeg – Kiszámítás – Figyelembe veendő forgalom – A vállalkozásként tevékenykedő gazdasági egységet képező valamennyi társaság összesített forgalma

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk, (2) és (3) bekezdés)

12. Verseny – Közösségi szabályok – Leányvállalat által elkövetett jogsértés – Az anyavállalatnak való betudás – Joghatások – A leányvállalat egyéni felelősségének fenntartása

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

13. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – Enyhítő körülmények – A Bizottságnak fenntartott mérlegelési mozgástér

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont)

14. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Enyhítő körülmények – Terjedelem

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

15. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – A bírság alóli mentesítés vagy a bírság csökkentése az eljárás alá vont vállalkozás együttműködése miatt – A jogsértés Bizottság általi megállapítását megkönnyítő magatartás szükségessége

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 1/2003 tanácsi rendelet, 23. cikk; 2002/C 45/03 bizottsági közlemény)

16. Verseny – Közigazgatási eljárás – A védelemhez való jog tiszteletben tartása – Az elv terjedelme – Korlátok – A vállalkozás azon joga, hogy a terhére vallomást tévő tanúkhoz kérdéseket intézzen – Kizártság

(EK 81. cikk, (1) bekezdés)

17. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – A Bizottság mérlegelési jogköre – Bírósági felülvizsgálat – Jogellenesség megállapítása – Annak szükségessége, hogy a Törvényszék a teljes körű felülvizsgálati jogköre alapján határozzon a vitatott határozat megváltoztatásáról

(EK 229. cikk)

1. A versenyszabályok megsértésének bizonyítása az azt állító fél vagy hatóság feladata a jogsértést megalapozó tények jogilag megkövetelt módon való előterjesztésével, és a jogsértés megállapítása ellen valamely védekezésül felhozott jogalapra hivatkozó vállalkozás feladata annak bizonyítása, hogy e védekezésül felhozott jogalap alkalmazásának feltételei fennállnak, következésképpen az említett hatóságnak más bizonyítékokra kell hivatkoznia.

Azon alapelvet, amely szerint a Bizottság feladata a jogsértés azon alkotóelemeinek – beleértve az időtartamát – bizonyítása, amelyek hatással lehetnek az említett jogsértés súlyosságára vonatkozó végleges megállapításaira, nem kérdőjelezi meg az a tény, hogy az érintett vállalkozások elévülésre vonatkozó jogalapra hivatkoztak, amelynek bizonyítása főszabály szerint ez utóbbiak feladata. Ugyanis a védekezésül felhozott ilyen jogalapra történő hivatkozás szükségszerűen megkívánja azt, hogy a jogsértés időtartama és annak vége bizonyított legyen. Önmagukban e körülmények nem indokolják a bizonyítási tehernek az említett vállalkozások hátrányára történő megváltoztatását. Egyrészt a jogsértés időtartama – amely fogalom feltételezi, hogy ismert a jogsértés befejezésének időpontja – a jogsértés egyik lényeges eleme, amelynek bizonyítása a Bizottság feladata, függetlenül attól, hogy e tényállási elemek vitatása a védekezésül felhozott, az elévülésre hivatkozó jogalap részét is képezi. Másrészt ezt a következtetést alátámasztja az is, hogy az 1/2003 rendelet rendelkezései alapján az, hogy a bizottsági eljárásra vonatkozó elévülési idő nem járt le, objektív jogi szempont, amely a jogbiztonság elvéből származik; és ezért ez valamennyi, szankciót megállapító határozat érvényességének feltétele. A Bizottság akkor is köteles ezt tiszteletben tartani, ha az érintett vállalkozás nem hozott fel védekezésül erre vonatkozó jogalapot.

Mindazonáltal a bizonyítási teher ilyen megoszlása változhat attól függően, hogy az egyik fél által hivatkozott tényállási elem olyan jellegű lehet, amely a másik felet olyan magyarázatra vagy igazolásra kötelezheti, aminek hiányában megállapítható a bizonyítottság. Különösen, ha a Bizottság bizonyította a megállapodás fennállását, akkor az ebben részt vevő vállalkozások feladata arra vonatkozó bizonyíték előterjesztése, hogy elhatárolódtak a megállapodástól, amely bizonyítéknak egyértelmű akaratot kell bizonyítania, továbbá hogy a többi résztvevő tudomására hozták, hogy kivonják magukat e megállapodás alól.

(vö. 52–55., 60. pont)

2. Magából az EK 81. cikk (1) bekezdésének szövegéből következik, hogy tilos minden olyan vállalkozások közötti megállapodás, hatásától függetlenül, amelynek versenyellenes célja van. Következésképpen a Bizottság nem köteles a tényleges versenyellenes hatásokat bizonyítani, még ha megállapítást is nyert a kifogásolt magatartások versenyellenes célja.

(vö. 75. pont)

3. Az Unió bíróságai számos releváns kritériumot határoztak meg az EK 81. cikk (1) bekezdése és az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló Megállapodás 53. cikke megsértése egységes jellegének értékeléséhez, többek között a szóban forgó magatartások céljainak azonosságát, az érintett termékek és szolgáltatások azonosságát, a részt vevő vállalkozások azonosságát és a végrehajtás módjának azonosságát. További releváns kritérium a vállalkozások nevében eljáró természetes személyek azonossága, és a szóban forgó magatartások földrajzi hatályának azonossága.

(vö. 90. pont)

4. A büntetések és szankciók egyéniesítésének elve – amely minden olyan közigazgatási eljárásban alkalmazandó, amelynek során a versenyjog alapján joghátrányt szabnak ki – értelmében valamely személlyel szemben csak a neki személyesen felróható tények alapján szabható ki szankció. Ezen elvet ugyanakkor össze kell egyeztetni a vállalkozásnak az EK 81. cikk szerinti fogalmával. E tekintetben a vállalkozás fogalma magában foglal minden olyan gazdasági egységet, amely meghatározott hosszú távú gazdasági célt követő személyi, materiális és immateriális összetevők egységes szervezete, és amely hozzájárulhat az e rendelkezésben foglalt jogsértések elkövetéséhez. A közösségi versenyjog ugyanis elismeri, hogy az ugyanazon csoporthoz tartozó különböző vállalkozások gazdasági egységet képeznek, azaz az EK 81. cikk értelmében vállalkozásnak minősülnek, amennyiben a csoport leányvállalatai nem önállóan határozzák meg a piaci magatartásukat.

Következésképpen el kell utasítani azon állítást, miszerint azon tény, hogy egy jogsértésben részt vevő vállalkozás több különböző társaságból áll, nem jelenti azt, hogy e társaságokat együttesen a jogsértés egy és ugyanazon elkövetőjének kellene tekinteni. Ezen állítás a vállalkozás fogalmának és a társaság fogalmának összetévesztésén alapul, és nem támasztja alá az ítélkezési gyakorlat.

(vö. 122–123. pont)

5. A versenyjog területén a gazdasági egység fogalmának a Bizottság általi visszaható hatályú alkalmazása a bírság összegének kiszámítása végett nem vonja maga után a bírság súlyosabbá válását, és ennélfogva nem sérti az emberi jogok európai egyezménye 7. cikkének (1) bekezdését, mely szerint nem lehet a jogsértés elkövetése idején alkalmazható büntetésnél súlyosabb büntetést kiszabni. Ugyanis, mivel a Bizottság gyakorlata, amely figyelembe veszi a bírság összegének kiszámítása érdekében a vállalkozás forgalmát – és ennélfogva adott esetben az e vállalkozás részeit képező valamennyi társaság összesített forgalmát – állandó, annak a gazdasági szereplők által ismertnek kell lennie. Egyébként az ítélkezési gyakorlat hallgatólagosan elfogadta a Bizottság azon állandó gyakorlatát, amely a bírságok kiindulási összegének kiszámítása céljából a jogsértés utolsó teljes évének forgalmát veszi figyelembe.

E tekintetben először is a bírságok elrettentő hatása egyike azon elemeknek, amelyek függvényében a jogsértések súlyosságát értékelni kell. Márpedig a bírság elrettentő ereje nagymértékben függ attól, hogy az érintett vállalkozás számára kellőképpen érzékelhető‑e. Ennélfogva ahhoz, hogy a jogsértésben részt vevő vállalkozás tekintetében meg lehessen határozni a bírság elrettentő erejét, a jogsértés végén fennálló helyzetet kell figyelembe venni, és nem azt a helyzetet, ami egy korábbi időpontban fennállhatott. Másodszor a gondos ügyintézés elvére és a közigazgatási eljárás gazdaságosságának követelményeire tekintettel kivitelezhetetlen és teljesen túlzott lenne azt megkövetelni a Bizottságtól, hogy a szóban forgó vállalkozások forgalmának a kartell fennállásának teljes időtartama alatt bekövetkezett változását vegye figyelembe. Az ilyen megközelítés azt jelentené, hogy a kartellben való részvétel minden egyes évére külön kiindulási összeget kellene megállapítani, és ennek érdekében meg kellene határozni a jogsértés minden egyes éve tekintetében a résztvevők piaci részesedését.

(vö. 124–127. pont)

6. A versenyjog területén a Bizottság ésszerűen vélheti úgy, hogy az anyavállalat 100%‑os tulajdonában lévő leányvállalat lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat szabott meg a számára, és ez a vélelem azt is magában foglalja, hogy a Bizottság nem köteles vizsgálni, vajon az anyavállalat e hatáskörét valóban gyakorolta‑e. A 100%‑os tulajdonában álló leányvállalata magatartásáért való felelősség anyavállalatnak való betudása nem feltételezi tehát annak bizonyítását, hogy az anyavállalat tudatában volt a leányvállalat magatartásának. Épp ellenkezőleg, az anyavállalatra hárul e vélelem megfelelő bizonyítékok szolgáltatásával való megdöntése, ha úgy ítéli meg, hogy a leányvállalat tőkéjében fennálló 100%‑os részesedés ellenére ez utóbbi önállóan határozta meg a piaci magatartását.

(vö. 130. pont)

7. Az EK 81. cikk és az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló Megállapodás 53. cikke megsértésében önállóan részt vevő jogalanyok, amelyeket ezt követően egy másik társaság szerzett meg, továbbra is felelősek a megszerzést megelőző jogsértő magatartásukért, amennyiben e társaságokat nem egyszerűen magába olvasztotta a megszerző, hanem utóbbi leányvállalataiként folytatták tevékenységüket. Ilyen esetben a megszerző kizárólag a megszerzéstől kezdődően felelős a leányvállalata magatartásáért, ha a leányvállalat folytatja a jogsértést, és ha az új anyavállalat felelőssége megállapítható.

Azonkívül ugyanazon elvet kell értelemszerűen alkalmazni abban az esetben is, ha a megszerzését megelőzően a megszerzett társaság nem önállóan vett részt a jogsértésben, hanem mint egy másik csoport leányvállalata.

(vö. 139., 141. pont)

8. Az EK 81. cikk és az az Európai Gazdasági Térségről (EGT) szóló Megállapodás 53. cikkének megsértése miatt kiszabott bírságok megfizetésével kapcsolatban a társaságokat terhelő egyetemleges felelősség olyan joghatás, amely ipso iure következik e cikkek anyagi jogi rendelkezéseiből.

A vállalkozás piaci magatartásának egységessége a versenyjog alkalmazásának szempontjából azt indokolja, hogy a társaságok vagy általánosabban azok a jogalanyok, amelyek a vállalkozás magatartásáért személyesen felelősnek tekinthetők, egyetemlegesen kötelezettek legyenek. Az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértése miatt kiszabott bírságok megfizetéséért való egyetemleges felelősség, amennyiben a bírságok hatékony behajtásának biztosítására irányul, hozzájárul a versenyjog által általában követett elrettentési célhoz, tiszteletben tartva az emberi jogok európai egyezménye 7. jegyzőkönyvének 4. cikkében is megállapított, az uniós jog alapelvének minősülő ne bis in idem elvét, amely tiltja, hogy a versenyjog ugyanolyan megsértéséért a vállalkozás ugyanazon piaci magatartását többször szankcionálják olyan jogalanyokon keresztül, akik azért személyesen felelősnek tekinthetők.

Azon tény, hogy ugyanazon vállalkozásnak a jogsértésben való részvétele miatt több társaságnál felmerült személyes felelősség nem egyforma, nem képezi akadályát annak, hogy egyetemlegesen megfizetendő bírságot szabjanak ki velük szemben, mivel a bírság megfizetéséért való egyetemleges felelősség csak arra a jogsértési időszakra vonatkozik, amely során ezek a társaságok egyetlen gazdasági egységet képeztek, tehát egy vállalkozásnak minősültek a versenyjog értelmében. E tekintetben a büntetések és szankciók egyéniesítésének elvéből következik, hogy minden egyes társaságnak meg kell tudnia állapítani a vele szemben egy vagy több másik társasággal együtt egyetemleges felelősség alapján megfizetendő bírságot kiszabó határozat alapján, hogy mekkora az a részösszeg, amelyet az egyetemleges adóstársaival szemben neki kell viselnie, ha már a Bizottság nem érdekelt e kérdésben. Ennek érdekében a Bizottságnak többek között meg kell határoznia azon időszakokat, amelyek tekintetében az érintett társaságok (együttesen) felelősek a kartellben részt vevő vállalkozások jogsértő magatartásáért, és adott esetben az említett társaságok e magatartásokkal kapcsolatos felelősségének szintjét.

Ennélfogva a határozat, amelyben a Bizottság több társasággal szemben szab ki egyetemlegesen megfizetendő bírságot, szükségszerűen minden olyan hatást kifejt, amelyek jogilag a versenyjogi bírságok megfizetésének jogi rendszeréhez kapcsolódnak, mind a hitelező és az egyetemleges adóstársak közötti viszony, mind az egyetemleges adóstársak egymás közötti viszonya vonatkozásában.

Kizárólag a Bizottság feladata – az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése szerinti bírságkiszabási jogkörének keretében – a különböző társaságokra vonatkozó részösszegek meghatározása a velük szemben, egyetemlegesen kiszabott bírságok összegéből, amennyiben egyetlen vállalkozás részét képezték, és e feladat különösen nem bízható a nemzeti bíróságokra.

Valamely vállalkozás jogsértő magatartása miatt több társasággal szemben egyetemlegesen megfizetendő bírságot kiszabó bizottsági határozat eltérő rendelkezésének hiányában, a Bizottság az említett magatartást egyenlő felelősséggel tudja be e társaságoknak. A társaságoknak, amelyekkel szemben egyetemlegesen megfizetendő bírság került kiszabásra, és amelyek a bírságot kiszabó határozat eltérő rendelkezése hiányában azonos felelősséggel tartoznak a jogsértés elkövetéséért, főszabály szerint az ezen jogsértés miatt kiszabott bírság megfizetéséhez egyenlő részben kell hozzájárulniuk. Jóllehet a több társasággal szemben egyetemlegesen megfizetendő bírságot kiszabó határozat nem teszi lehetővé annak előzetes meghatározását, hogy e társaságok melyikét fogja a Bizottság ténylegesen felszólítani a bírság összegének megfizetésére, azonban nem hagy semmi kétséget a bírság részösszegei felől, amelyekért egyénileg felelősek, mivel adott esetben mindegyikőjük indíthat keresetet az egyetemleges adóstársak ellen a saját részösszegén felül kifizetett összeg visszafizetése érdekében.

(vö. 149., 151–153., 156–158. pont)

9. Egy világméretű kartell esetében, amely az árak rögzítésén kívül a piacok felosztására is irányul, a Bizottság jogszerűen hivatkozhat a szóban forgó termék értékesítéséből származó világméretű forgalomra annak érdekében, hogy a kiindulási összegek tükrözzék a jogsértés jellegét, a piacra gyakorolt tényleges hatását, valamint a földrajzi piac kiterjedését, figyelembe véve a kartell tagjai közötti méretbeli különbségeket. Tekintettel arra, hogy az Egyesült Királyság és Írország együttvéve a közös piac jelentős részét képezik, az e piacokon folyó versenynek történt károkozás nem minősíthető csekélynek. Mivel a felpereseknek a megtámadott határozatban felrótt jogsértés kifejezetten tartalmazza azon kifogást, miszerint az érintett vállalkozások az „anyaországok” rendszerének révén európai szinten felosztották maguk között a különböző nemzeti piacokat, azon tény, hogy a felperes vállalkozás, ilyen jogellenes megállapodással összhangban a belső piacon belül a nemzeti piacaira korlátozta tevékenységét, nem fogadható el enyhítő körülményként. Végül, amikor valamely jogellenes kartell résztvevői maguk is figyelembe vették a világméretű forgalmukat a kartellen belüli – mind európai szinten (az anyaországokon kívül), mind világszinten alkalmazott – egyéni kvóták meghatározása érdekében, a Bizottság szintén jogszerűen vette figyelembe a világméretű forgalmukat az egyes érintett vállalkozások külön súlyának értékelése végett.

(vö. 170–171. pont)

10. A közösségi jog nem követeli meg, hogy az egy vállalkozáson belüli különböző társaságokkal szemben kiszabott bírságok arányosak legyenek az egyes társaságoknak felrótt részvétel időtartamával. Következésképpen több olyan társaság között, amelyeknek különböző időtartamú jogsértést róttak fel, a jogsértésben való részvétel hónapjaira vonatkozóan euróban kifejezett összegek közötti összehasonlítás nem utal egyenlőtlen bánásmódra.

Ennélfogva nem tűnik úgy, hogy a Bizottság gyakorlata, amely szerint nem szigorúan időarányosan határozza meg a bírságokat, túllépné a Bizottságnak az ítélkezési gyakorlat által elismert mérlegelési jogkörét.

(vö. 181–182. pont)

11. Azon körülmény, miszerint több vállalkozás egyetemlegesen köteles a bírság megfizetésére azon okból, hogy az EK 81. cikk értelmében egyetlen vállalkozásnak minősülnek, nem jelenti azt az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében előírt felső határ alkalmazását illetően, hogy az egyes vállalkozások kötelezettsége a legutóbbi üzleti évben megvalósított forgalmuk 10%‑áig terjed. A 10%‑os felső határt e rendelkezés szerint ugyanis az EK 81. cikk értelmében vállalkozásként tevékenykedő gazdasági egységet képező valamennyi társaság összesített forgalma alapján kell kiszámolni, mivel egyedül az egységet képező társaságok összesített forgalma utalhat a szóban forgó vállalkozás méretére és gazdasági erejére.

A vállalkozásnak az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) és (3) bekezdése értelmében vett fogalma nem tér el a vállalkozás EK 81. cikk (1) bekezdése szerinti fogalmától. Ennélfogva az e rendelkezések értelmében vállalkozást alkotó csoporton belüli társaságok egyetemleges felelősségének esetében nem szükséges a felső határt a legalacsonyabb forgalmú társasághoz igazítani.

(vö. 186–187. pont)

12. Abból a tényből, hogy az anyavállalatnak betudják a leányvállalata magatartását utóbbi kereskedelmi magatartásának meghatározása okán, nem következik, hogy a leányvállalat helyett az említett anyavállalatot kell e magatartás elkövetőjének tekinteni. Más szóval az anyavállalat leányvállalata magatartásáért fennálló felelőssége semmilyen esetben sem mentesíti a leányvállalatot a saját jogi személyként fennálló felelőssége alól, és fennmarad ez utóbbi személyes felelőssége azon versenyellenes magatartások tekintetében, melyekben részt vett.

(vö. 196. pont)

13. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló bizottsági iránymutatás 3. pontjában úgy rendelkezik, hogy az alapösszeg olyan „rendkívüli enyhítő körülmények” hatására csökken, mint például a felperes vállalkozások kizárólag passzív vagy követő szerepe, vagy a jogsértés beszüntetése a Bizottság első beavatkozásával egy időben. E szöveg nem sorolja fel imperatív jelleggel azon enyhítő körülményeket, amelyeket a Bizottság köteles figyelembe venni. Következésképpen a Bizottság bizonyos mértékű mérlegelési mozgástérrel rendelkezik arra nézve, hogy enyhítő körülmény címén átfogó módon értékelhesse a bírságösszeg esetleges csökkentésének mértékét.

Ezt figyelembe véve a Bizottság egyáltalán nem köteles a mérlegelési jogköre keretében a bírságot a nyilvánvaló jogsértés megszüntetése miatt csökkenteni, függetlenül attól, hogy erre a beavatkozása előtt vagy után került sor. Még ha a Bizottság korábban a jogsértés önkéntes megszüntetését enyhítő körülménynek is tekintette, az iránymutatása alkalmazásában figyelembe veheti azon tényt, hogy a nyilvánvalóan különösen súlyos jogsértések még mindig viszonylag gyakoriak, bár jogellenességük már a közösségi versenypolitika kezdetekor megállapítást nyert, és ennélfogva úgy találhatja, hogy eltér ettől a nagylelkű gyakorlattól, és nem jutalmazza az ilyen jogsértések megszüntetését bírságcsökkentéssel.

(vö. 207–208., 211., 213. pont)

14. Azon tény, miszerint valamely vállalkozást, amelynek a versenyszabályok által tiltott kartellben való részvételét – amely különösen súlyos jogsértés – a Bizottság a jogilag megkövetelt módon bizonyította, a kartell többi résztvevője megtévesztette, és így próbált az említett kartell által számukra biztosítottakhoz viszonyítva további előnyökre szert tenni, nem vezethet e vállalkozás magatartása kevésbé súlyosnak minősítéséhez. Ennélfogva az ilyen körülmények nem jelenthetnek enyhítő körülményt, és különösen nem támasztják alá az említett vállalkozásnak a kartellben játszott kizárólag passzív vagy a vezetőt követő szerepét.

(vö. 218. pont)

15. A bírságok összegének a közösségi versenyjogi jogsértés elkövetésében részt vevő vállalkozások együttműködése esetén történő csökkentése alapját az a megfontolás adja, hogy az ilyen együttműködés megkönnyíti a Bizottság feladatát, amely a jogsértés létezésének megállapítására és adott esetben megszüntetésére irányul.

Amint azt a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közlemény 29. pontja megemlíti, ez olyan jogos elvárásokat teremtett, amelyekre azok a vállalkozások hivatkoznak, amelyek valamely kartell létezéséről kívánják tájékoztatni a Bizottságot. Tekintetbe véve a jogos bizalmat, amely e közlemény alapján a Bizottsággal együttműködni kívánó vállalkozásokban kialakulhatott, a Bizottság köteles a közleménynek eleget tenni, amikor a valamely vállalkozással szemben kiszabott bírság összegének meghatározása során értékeli annak együttműködését. Az engedékenységi közleményben meghatározott keretek között a Bizottság azonban mérlegelési jogkörrel bír annak megítélésében, hogy az adott vállalkozás által előterjesztett bizonyítékok rendelkeznek‑e hozzáadott értékkel az említett közlemény 22. pontja értelmében, és ez alapján a vállalkozás esetében helye van‑e a bírság csökkentésének. Ezen értékelés korlátozott bírósági felülvizsgálat tárgyát képezi.

(vö. 219–221. pont)

16. A védelemhez való jog tiszteletben tartásának alapvető elve megköveteli, hogy a Bizottság versenyjogi vizsgálata által érintett vállalkozásoknak és vállalkozások társulásainak a közigazgatási eljárástól kezdve lehetőségük legyen érdemben kifejteni álláspontjukat a Bizottság által állított tényállás, kifogások és körülmények valószerűségéről és jelentőségéről. Az említett elv azonban nem követeli meg, hogy a közigazgatási eljárás keretében e vállalkozások számára biztosítsák a lehetőséget, hogy ők maguk tegyenek fel kérdéseket a Bizottság által meghallgatott tanúknak.

(vö. 233–234. pont)

17. Amennyiben valamely vállalkozás által a Bizottság e vállalkozással szemben a közösségi versenyszabályok megsértése miatt bírságot kiszabó határozatának jogszerűségével szemben előadott jogalapok vizsgálata jogellenességet tárt fel, a Törvényszék feladata annak vizsgálata, hogy van‑e helye a megtámadott határozat – korlátlan felülvizsgálati jogkörében történő – megváltoztatásának.

(vö. 238. pont)

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (második tanács)

2011. március 3.( )

„Verseny – Kartellek – A gázszigetelt kapcsolóberendezésekre vonatkozó projektek piaca – Az EK 81. cikk és az EGT‑megállapodás 53. cikkének megsértését megállapító határozat – A piac felosztása – A közös piacon belüli hatások – A folyamatos jogsértés fogalma – A jogsértés időtartama – Elévülés – Bírságok – Arányosság – A forgalom 10%‑ában megállapított felső határ – A bírság megfizetéséért való egyetemleges felelősség – Enyhítő körülmények – Együttműködés – Védelemhez való jog”

A T‑122/07–T‑124/07. sz. egyesített ügyekben,

a Siemens AG Österreich (székhelye: Bécs [Ausztria]),

a VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG (székhelye: Bécs)

felpereseknek a T‑122/07. sz. ügyben,

a Siemens Transmission & Distribution Ltd (székhelye: Manchester [Egyesült Királyság])

felperesnek a T‑123/07. sz. ügyben

és

a Siemens Transmission & Distribution SA (székhelye: Grenoble [Franciaország]),

a Nuova Magrini Galileo SpA (székhelye: Bergamo [Olaszország])

felpereseknek a T‑124/07. sz. ügyben

(képviselik őket: H. Wollmann és F. Urlesberger ügyvédek)

az Európai Bizottság (képviselik kezdetben: F. Arbault és O. Weber, később: X. Lewis és A. Antoniadis, valamint végül: A. Antoniadis és R. Sauer, meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen

elsődlegesen az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/F/38.899 – „gázszigetelt kapcsolóberendezések”‑ügy) 2007. január 24‑én hozott C (2006) 6762 végleges bizottsági határozat részleges megsemmisítése, illetve másodlagosan a felperesekkel szemben kiszabott bírság mérséklése iránt benyújtott kérelme tárgyában,

A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács),

tagjai: I. Pelikánová elnök (előadó), K. Jürimäe és S. Soldevila Fragoso bírák,

hivatalvezető: K. Andová tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2010. március 16‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

A jogvita előzményei

I – A felperesek és a VA Tech‑csoport

1 1998. szeptember 20‑án a VA Technologie AG megszerezte a Rolls-Royce egyik leányvállalatát, a Reyrolle Ltd‑t (későbbi nevén VA Tech Reyrolle Ltd), jelenleg Siemens Transmission & Distribution Ltd, amely társaság a T‑123/07. sz. ügy felperese (a továbbiakban: Reyrolle). 2001. március 13‑án a VA Technologie, 100%‑os tulajdonban lévő leányvállalatán, a VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG‑en keresztül – amely társaság a T‑122/07. sz. ügy második felperese (a továbbiakban: KEG), bevitte a Reyrolle társaságot az újonnan alapított VA Tech Schneider High Voltage GmbH (a továbbiakban: VAS) társaságba, amelyben a leányvállalatán keresztül 60%‑os részesedéssel rendelkezett, a fennmaradó részben pedig a Schneider Electric SA részesedett. Ez utóbbinak a VAS‑ba szolgáltatott vagyoni hozzájárulása a Schneider Electric High Voltage SA, későbbi nevén VA Tech Transmission & Distribution SA, jelenleg pedig Siemens Transmission & Distribution SA, amely társaság a T‑124/07. sz. ügy első felperese (a továbbiakban: SEHV), valamint a Nuova Magrini Galileo SpA volt, amely társaság a T‑124/07. sz. ügy második felperese (a továbbiakban: Magrini), amely két társaság korábban a Schneider Electric 100%‑os tulajdonú leányvállalata volt, és 1999 óta az SEHV‑ben összpontosulnak a Schneider Electric több leányvállalatának korábbi magasfeszültségi tevékenységei.

2 2004 októberében a VA Technologie a KEG‑en keresztül megszerezte a Schneider Electric VAS tőkéjében való részesedés egészét.

3 2005‑ben a Siemens AG az egyik leányvállalata, a T‑122/07. sz. ügy első felperese, a Siemens AG Österreich (a továbbiakban: Siemens Österreich) által meghirdetett nyilvános vételi ajánlat útján kizárólagos irányítást szerzett a csoport felett, amelynek a VA Technologie volt az anyavállalata (a továbbiakban: VA Tech‑csoport). Ezen irányításszerzést követően a VA Technologie, majd a VAS összeolvadt a Siemens Österreichhal.

II – A GIS és a pert megelőző eljárás

4 A gázszigetelt kapcsolóberendezéseket (a továbbiakban: GIS) a villamosenergia-hálózatokon áramló energia ellenőrzésére használják. Olyan erősáramú berendezésekről van szó, amelyeket a kulcsrakész villamossági alállomások fő alkotórészeként használnak. Az alállomások olyan segéderőművek, amelyek elektromos áramot alakítanak át. Az alállomások fő alkotórészei a transzformátor mellett az ellenőrzési rendszerek, a relék, az akkumulátorok, a töltők és a kapcsolóberendezés. A kapcsolóberendezés szerepe a transzformátok túlterheléstől való védelme és/vagy az áramkör és a meghibásodott transzformátor izolálása.

5 A kapcsolóberendezés lehet gázszigetelt, légszigetelt, vagy vegyes szigetelésű, amennyiben a két előző technikát kombinálja. A GIS‑t az egész világon értékesítik a kulcsrakész alállomások integrált részeként, illetve ilyen alállomásokba integrálandó alkatrészekként. Ezen alállomások teljes árának hozzávetőleg 30–60%‑át teszik ki.

6 2004. március 3‑án az ABB Ltd értesítette a Bizottságot a GIS‑ágazatban fennálló versenyellenes magatartásokról, és szóbeli mentességi kérelmet terjesztett elő a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló, 2002. február 19‑i bizottsági közlemény (HL 2002. C 45., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 155. o.; a továbbiakban: engedékenységi közlemény) értelmében.

7 Az ABB által bejelentett magatartások a GIS‑projektek értékesítésének világszintű koordinációjában valósultak meg, ami a piacok felosztásával, a kvóták felosztásával, a piaci részesedések fenntartásával, – annak érdekében, hogy a szerződéseket e gyártóknak ítéljék oda – a GIS‑projektek e célra kijelölt gyártók számára történő odaítélésével és az ajánlattételi eljárások manipulálásával (összejátszás az ajánlattétel során), az oda nem ítélt GIS‑projektekre vonatkozó összetett megállapodásokon keresztül az árak rögzítésével, a kartellben részt nem vevő vállalkozásokkal kötött licencmegállapodások megszüntetésével, továbbá a szenzitív piaci információk cseréjével járt.

8 Az ABB a bírságok alóli mentességre irányulóan szóban előterjesztett kérelmét szóbeli észrevételekkel és okirati bizonyítékokkal egészítette ki. 2004. április 25‑én a Bizottság feltételes mentességet adott az ABB‑nek.

9 Az ABB nyilatkozatai alapján a Bizottság vizsgálatot indított, valamint 2004. május 11‑én és 12‑én ellenőrzéseket végzett az Areva T&D SA, a Siemens AG, a VA Tech‑csoport, a Hitachi Ltd és a Japan AE Power Systems Corp (a továbbiakban: JAEPS) telephelyein.

10 2004. július 30‑án a VA Tech‑csoport egy feljegyzést és egyéb iratokat küldött a Bizottságnak, majd 2004. augusztus 23‑án további információkat szolgáltatott.

11 2006. április 20‑án a Bizottság kifogásközlést fogadott el, amelyet 20 társaságnak, többek között a felperesnek is megküldött.

III – A megtámadott határozat

12 2007. január 24‑én a Bizottság elfogadta az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/F/38.899 – „gázszigetelt kapcsolóberendezések”‑ügy) C (2006) 6762 végleges határozatot (a továbbiakban: megtámadott határozat). Erről 2007. február 7‑én és 8‑án értesítette a felpereseket.

13 A felpereseken és a Schneider Electricen kívül a megtámadott határozat címzettje volt az ABB, az Alstom SA, az Areva SA, az Areva T&D AG, az Areva T&D Holding SA és az Areva T&D SA (a továbbiakban együtt: az Areva‑csoport társaságai), a Fuji Electric Holdings Co., Ltd és a Fuji Electric Systems Co., Ltd (a továbbiakban együtt: Fuji), a Hitachi Ltd és a Hitachi Europe Ltd (a továbbiakban együtt: Hitachi), a JAEPS, a Mitsubishi Electric System Corp. (a továbbiakban: Melco), a Siemens és a Toshiba Corp.

14 A Bizottság a megtámadott határozat (113)–(123) preambulumbekezdésében kifejtette, hogy a kartellben részt vevő különböző vállalkozások – néhány piac kivételével – világszinten összehangolták a GIS‑projektek odaítélését azon szabályok szerint, amelyekben különösen a becsült történeti piaci részesedéseket nagyban tükröző kvóták fenntartása érdekében állapodtak meg. Hozzátette, hogy a GIS‑projekteket egy közös „japán” és egy közös „európai” kvóta alapján ítélték oda, amelyeket aztán a japán, illetve európai gyártóknak maguk között kellett felosztaniuk. Egy 1988. április 15‑én Bécsben aláírt megállapodás (a továbbiakban: GQ‑megállapodás) állapította meg a GIS‑projekteknek vagy a japán gyártóknak, vagy az európai gyártóknak való odaítélését lehetővé tévő szabályokat, és azok mennyiségének a megfelelő kvótába való beszámítását. Egyébként a megtámadott határozat (124)–(132) preambulumbekezdésében a Bizottság kifejtette, hogy a kartellben részt vevő különböző vállalkozások íratlan egyezséget kötöttek (a továbbiakban: közös egyezség), amelynek értelmében GIS‑projektek egyrészt Japánban, másrészt a kartell európai tagországaiban – együttesen a GIS‑projektek „anyaországai” – a kartell japán, illetve európai tagjai részére voltak fenntartva. A GIS‑projektek az „anyaországokban” nem voltak a két csoport közötti információcsere tárgyai, és azok nem kerültek a csoportok kvótáiban beszámításra.

15 A GQ‑megállapodás tartalmazott továbbá a két gyártócsoport közötti, a kartell működéséhez szükséges – többek között az említett csoportok titkárai által biztosított – információcserére, az érintett közbeszerzések manipulációjára, valamint az oda nem ítélhető GIS‑projektekkel kapcsolatos árak rögzítésére vonatkozó szabályokat is. A GQ‑megállapodás 2. melléklete értelmében e megállapodás – az Egyesült Államok, Kanada, Japán és 17 nyugat-európai ország kivételével – az egész világra kiterjedt. Továbbá a közös egyezség értelmében az anyaországokon kívüli európai országokban létező GIS‑projektek is az európai csoportnak voltak fenntartva, mivel a japán gyártók kötelezettséget vállaltak arra, hogy Európában nem nyújtanak be GIS‑projektekre vonatkozó ajánlatokat.

16 A Bizottság szerint a GIS‑projektek európai gyártók közötti felosztását egy ugyancsak Bécsben 1988. április 15‑én aláírt, „E-Group Operation Agreement for GQ‑Agreement” című megállapodás (az E csoport GQ‑megállapodás végrehajtására vonatkozó megállapodása; a továbbiakban: EQ‑megállapodás) rendezte. A Bizottság megjegyezte, hogy a GIS‑projektek odaítélésére Európában ugyanazon szabályok és eljárások vonatkoztak, mint a többi országban. Többek között az Európában létező GIS‑projekteket ugyanúgy be kellett jelenteni, nyilvántartásba kellett venni, oda kellett ítélni, vagy azokra minimálárszintet jelöltek ki.

17 A Bizottság a megtámadott határozat (142) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a GQ‑megállapodásban és az EQ‑megállapodásban, valamint a kartell megszervezésének és működésének érdekében a kartell különböző tagjai – az európai tagok esetében számokból álló, a japán tagok esetében betűkből álló – kóddal kerültek azonosításra. Az eredeti kódokat 2002 júliusától számokkal helyettesítették.

18 A Bizottság a megtámadott határozat 1. cikkének p) és t) pontjában megállapította, hogy a Siemens Österreich és a KEG az 1988. szeptember 20. és 2000. december 13. közötti időszakban, illetve a 2002. április 1‑je és 2004. május 11. közötti időszakban részt vett a jogsértésben.

19 A Bizottság a megtámadott határozat 1. cikkének m), q) és r) pontjában megállapította, hogy a Reyrolle, az SEHV és a Magrini az 1988. április 15. és 2000. december 13. közötti időszakban, illetve a 2002. április 1‑je és 2004. május 11. közötti időszakban részt vett a jogsértésben.

20 A megtámadott határozat 1. cikkében meghatározott jogsértések tekintetében a Bizottság a Siemens Österreich és a KEG társaságokkal szemben az említett határozat 2. cikkének l) pontjában 12 600 000 euró összegű bírságot szabott ki, amelynek megfizetéséért a Reyrolle‑lal egyetemlegesen felelősek.

21 A megtámadott határozat 1. cikkében meghatározott jogsértések tekintetében a Bizottság a Reyrolle‑lal szemben az említett határozat 2. cikkének l) pontjában 22 050 000 euró összegű bírságot szabott ki, amelyből 17 550 000 euró összegért az SEHV és a Magrini, 12 600 0000 euró összegért pedig a Siemens Österreich és a KEG egyetemlegesen felelős.

22 A megtámadott határozat 1. cikkében meghatározott jogsértések tekintetében a Bizottság az SEHV és a Magrini társaságokkal szemben az említett határozat 2. cikkének k) és l) pontjában 22 050 000 euró összegű bírságot szabott ki, amelyből 17 550 000 euró összegért a Reyrolle‑lal, 4 500 000 euró összegért pedig a Schneider Electric‑kel egyetemlegesen felelősek.

Az eljárás és a felek kérelmei

23 A Törvényszék Hivatalához 2007. április 17‑én benyújtott keresetlevelükkel a felperesek előterjesztették a jelen kereseteket.

24 2007. augusztus 27‑én a Bizottság ellenkérelmet terjesztett elő.

25 2007. október 22‑én a felperesek választ terjesztettek elő.

26 2007. december 14‑én a Bizottság viszonválaszt terjesztett elő.

27 A Törvényszék 2010. január 20‑i végzésével a felek meghallgatását követően úgy határozott, hogy egyesíti a jelen ügyeket a szóbeli szakasz lefolytatása és az ítélethozatal céljából, a Törvényszék eljárási szabályzatának 50. cikkével összhangban.

28 Az eljárási szabályzat 64. cikkének megfelelően hozott pervezető intézkedések keretében a Törvényszék felhívta a feleket, hogy válaszoljanak az általa feltett írásbeli kérdésekre. A felperesek és a Bizottság az előírt határidőn belül válaszoltak e kérdésekre.

29 A felek szóbeli előadásait és a Törvényszék által szóban feltett kérdésekre adott válaszait a 2010. március 16‑i tárgyaláson hallgatták meg.

30 A 2010. március 16‑i tárgyalás során az SEHV és a Magrini a Törvényszék felhívására benyújtották a tribunal de commerce de Grenoble (grenoble‑i kereskedelmi bíróság, Franciaország) 2009. december 18‑i ítéletének másolatát, melyet egy több felperest is érintő ügyben hoztak, és amellyel kapcsolatban a felek előterjeszthették észrevételeiket. A Bizottság kérésére a Törvényszék a Bizottság számára az írásbeli észrevételeinek benyújtására meghatározott határidőt 2010. március 26‑ig meghosszabbította. Ezen észrevételeket, amelyeket az előírt határidőn belül benyújtottak, csak annyiban vette a Törvényszék figyelembe, amennyiben a tribunal de commerce de Grenoble 2009. december 18‑i ítéletére vonatkoztak.

31 A felperesek keresetükben azt kérik, hogy a Törvényszék:

– semmisítse meg a megtámadott határozat 1. cikkét, amennyiben az megállapítja, hogy a Reyrolle, az SEHV és a Magrini megsértették az EK 81. cikket és az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás (a továbbiakban: EGT‑Megállapodás) 53. cikkét az 1998. április 15. és 2000. december 13. közötti időszakban, illetve megállapítja, hogy a felperesek valamennyien megsértették e rendelkezéseket a 2002. április 1‑je és 2002. október 9. közötti, valamint a 2004. január 21. és 2004. május 11. közötti időszakban;

– semmisítse meg a megtámadott határozat 2. cikkét a felperesekre vonatkozó részében;

– másodlagosan, a felperesekkel szemben kiszabott bírságok összegét a Siemens Österreich és a KEG esetében 1 980 000 eurót, a Reyrolle és a Magrini esetében 1 100 000 eurót, az SEHV esetében pedig 2 750 000 eurót meg nem haladó összegre mérsékelje;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

32 A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

– utasítsa el a keresetet;

– kötelezze a felpereseket az eljárás költségeinek viselésére.

A jogkérdésről

I – A megsemmisítés iránti kérelmekről

33 Megsemmisítés iránti kérelmeik alátámasztására a felperesek két jogalapra hivatkoznak. Az első jogalap az EK 81. cikk (1) bekezdésének és az EGT‑Megállapodás 53. cikke (1) bekezdésének, valamint az [EK 81. cikkben] és [EK 82. cikkben] meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló, 2002. december 16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL 2003. L 1., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 2. kötet, 205. o.) 23. cikke (2) és (3) bekezdésének, valamint 25. cikke (1) és (2) bekezdésének megsértésén alapul. A második jogalap a meghallgatáshoz való jog megsértésén alapul.

A – Az EK 81. cikknek és az EGT‑Megállapodás 53. cikke (1) bekezdésének, valamint az 1/2003 rendelet bizonyos rendelkezéseinek megsértésére alapított, első jogalapról

34 Az első jogalap keretében a felperesek úgy érvelnek, hogy a Bizottság a bírság megállapításakor több szempontból is megsértette az EK 81. cikket és az EGT‑Megállapodás 53. cikkét, valamint az 1/2003 rendelet bizonyos rendelkezéseit. E jogalap három részre oszlik, amelyek először is az állítólagos jogsértés bizonyításának hiányán, másodszor az állítólagos jogsértés időtartamával kapcsolatos értékelési hibán, illetve harmadszor a kiszabott bírság túlzott mértékén alapulnak. A T‑123/07. és a T‑124/07. sz. ügyekben a Reyrolle, az SEHV és a Magrini az 1998. július 16. előtti időszak vonatkozásában az állítólagos jogsértés elévülésére alapított részre is hivatkoznak.

1. Az állítólagos jogsértés bizonyításának hiányára alapított részről

a) A felek érvei

35 A felperesek azt állítják, hogy a Bizottság nem bizonyította kellőképpen az EK 81. cikk megsértését a 2000. december 13‑át megelőző időszak tekintetében. Szerintük a GQ‑megállapodás 2. mellékletéből kétségtelenül kitűnik, hogy az európai piacok nem tartoznak e megállapodás alkalmazási körébe. Ekképpen a Bizottság e megállapodásból nem következtethetett az EK 81. cikk szerinti kartell fennállására, azaz olyan megállapodás fennállására, amelynek célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása.

36 Egyébiránt kétséges a megtámadott határozat (164) preambulumbekezdésében hivatkozott GIS‑projektek listájának bizonyító ereje. Egyfelől a Bizottság nem jelezte, hogy az említett lista milyen céllal készült, és nem fejtette ki, hogy a felsorolt GIS‑projektek a felek közötti megállapodások tárgyát képezték‑e. Másfelől, amennyiben e lista a hozzávetőleg 1620 projekt közül csupán tizenegy GIS‑projektre vonatkozik, amelyek földrajzilag a közös piacot érintik, az főként az ilyen megállapodások közös piacra gyakorolt érzékelhető hatásának hiányát tanúsítja.

37 A Bizottság vitatja a felperesek érveit.

b) A Törvényszék álláspontja

38 A megtámadott határozatból, különösen annak (124)–(163) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság úgy találta, hogy a felpereseknek felrótt, és általa szankcionált kartell azon „közös egyezségen” alapult, amelynek értelmében az „anyaországokbeli” GIS‑projektek a kartell japán és európai tagjai számára voltak fenntartva, illetve az európai ún. „anyaországi” piacok védelmén, az „európai nem anyaországokban” a piac európai gyártók között közbeszerzési szerződések manipulációja és árakra vonatkozó megállapodások révén való felosztásán alapult. A Bizottság szerint a közös piacra irányuló kartellt a „közös egyezség” végrehajtása valósította meg, amely egyezségnek a GQ‑megállapodás csupán egyik eleme volt.

39 A „közös egyezség” fennállásának és terjedelmének bizonyítása végett a Bizottság a megtámadott határozatban számos tényezőt megemlített amelyek közül a legjelentősebbek az ABB, M. tanú, a Fuji és a Hitachi nyilatkozatai, valamint egyes dokumentumok, mint például a GQ‑megállapodás és az EQ‑megállapodás, valamint ezek mellékletei, a kartell keretében megvitatott GIS‑projektek – ABB által szolgáltatott – listája, valamint egy keltezés nélküli, „A JJC‑vel folytatott megbeszélés összefoglalója” című dokumentum, amelyet a Bizottság a VA Tech‑csoport telephelyein tartott ellenőrzések során talált, illetve W., J. és B. – a VA Tech‑csoport alkalmazottai – közötti 1999. január 18‑i levélváltás.

40 Az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértése fennállásának vitatása érdekében a felperesek annak állítására szorítkoznak, hogy a GQ‑megállapodásnak nem volt célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása, valamint vitatják az európai GIS‑projekteknek a megtámadott határozat (164) preambulumbekezdésében szereplő listájának bizonyító erejét. Nem vitatják ugyanakkor sem a „közös egyezség” fennállását, sem a fenti 39. pontban említett egyéb tényezők bizonyító erejét, amelyek alapján a Bizottság azon megállapításra jutott, hogy a kartell ilyen hatást gyakorolt. Ugyanakkor a Bizottság által alapul vett tényezők nagy számára tekintettel a jelen esetben a felperesek nem vitathatják általánosságban az EK 81. cikk megsértésének fennállását, amennyiben nem kérdőjelezik meg kifejezetten a Bizottság fenti megállapításait, és többek között nem fejtik ki részletesen, hogy a Bizottság által hivatkozott bizonyítékok mennyiben elfogadhatatlanok, nem relevánsak, vagy mennyiben nem bírnak bizonyító erővel.

41 Meg kell állapítani ugyanis, hogy még amennyiben figyelembe is vesszük azon tényt, mely szerint a GQ‑megállapodás megfogalmazása kizárja annak az európai országok többségében való alkalmazását, és amennyiben eltekintünk az európai GIS‑projekteknek a megtámadott határozat (164) preambulumbekezdésében szereplő listájától, a Bizottság által hivatkozott bizonyítékok elegendőek a „közös egyezség” terjedelmének bizonyításához.

42 Először is a Bizottság azon állítása, miszerint a kartell európai tagjai megvitatták és maguk között felosztották a GIS‑projekteket a közös piacon és az EGT területén belül, önmagában lehetővé teszi annak megállapítását, hogy a kartell hatást gyakorolt e területek versenyére. A megtámadott határozatból továbbá kitűnik, hogy a Bizottság az ABB és M., valamint a Fuji és a Hitachi nyilatkozataira, az EQ‑megállapodás 2. mellékletére, az európai GIS‑projekteknek a megtámadott határozat (164) preambulumbekezdésében szereplő listájára, a „JJC‑vel folytatott megbeszélés összefoglalója” című dokumentumra, illetve az 1999. január 18‑i levélváltásra is támaszkodott.

43 Másodszor, amint a megtámadott határozat (125)‑(131) preambulumbekezdéséből kitűnik, a Bizottság az ABB és M., valamint a Fuji és a Hitachi nyilatkozataira, és az EQ‑megállapodás 2. mellékletére alapította azon megállapítását, miszerint az európai és a japán gyártók világszinten felosztották maguk között az érintett piacot, oly módon, hogy a japán GIS‑projekteket a japán gyártóknak tartották fent, míg az európai GIS‑projekteket főszabály szerint az európai gyártók számára tartották fent.

44 Harmadszor, amint a megtámadott határozat (133)‑(138) preambulumbekezdéséből kitűnik, a Bizottság az ABB és M. nyilatkozataira, a „JJC‑vel folytatott megbeszélés összefoglalója” című dokumentumra, illetve az 1999. január 18‑i levélváltásra alapította azon megállapítását, miszerint fennáll az európai „gyártói” piacok védelme oly módon, hogy azon országokban, amelyekben az európai gyártók történetileg jelen vannak, a GIS‑projekteket e gyártók számára tartották fent, és ezek nem számítottak bele a kartell címén megállapított kvótákba.

45 Ennélfogva, még azt feltételezve is, hogy a felperesek által vitatott két bizonyítékot illetően felhozott kifogások megalapozottak, az nem kérdőjelezné meg a Bizottság azon megállapítását, miszerint a kartell azzal a hatással járt, hogy a közös piacon és az EGT‑n belüli versenyt akadályozta, korlátozta vagy torzította.

46 Következésképpen el kell utasítani az első jogalap első részét.

2. Az állítólagos jogsértés időtartamával kapcsolatos értékelési hibákra alapított részről

47 A felperesek úgy érvelnek, hogy a megtámadott határozat értékelési hibákat tartalmaz a jogsértés időtartamát illetően, aminek eredményeképpen ezen időtartamot indokolatlanul megemelték. E hibák először is azon időpontra vonatkoznak, amelyen a felperesek megszakították a jogsértésben való részvételüket, másodszor pedig azon időpontra, amikor a VA Tech‑csoporthoz tartozó társaságok által alkotott vállalkozás (a továbbiakban: VA Tech vállalkozás) ismét részt kezdett venni a jogsértésben, és harmadszor pedig a jogsértés megszűnésének időpontjára.

a) Azon időpontról, amelyen a felperesek megszakították a jogsértésben való részvételüket

A felek érvei

48 A felperesek az első jogalap első, az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke állítólagos megsértése bizonyításának hiányára alapított részéhez képest másodlagosan azt állítják, hogy a Bizottság hibát vétett, amikor azt állapította meg, hogy a felperesek 2000. december 13‑án, a Ville‑d’Avray‑ban (Franciaország) a kartell állítólagos felbomlásának – amit a többi résztvevő elhitetett a felperesekkel – megünneplésére rendezett est napján megszakították a jogsértésben való részvételüket, míg azt kellett volna megállapítania, hogy e megszakításra 1998. július 16‑án, a megtámadott határozat (164) preambulumbekezdésében említett utolsó európai GIS‑projekt megtárgyalásának időpontjában került sor, vagy legkésőbb 2000. október 12‑én, a Zürichben (Svájc) tartott találkozó időpontjában, amelyen a felpereseket a kartell állítólagos felbomlásáról tájékoztatták.

49 A Bizottság vitatja a felperesek érveit.

A Törvényszék álláspontja

50 Mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy nem vitatott azon tény, miszerint a Reyrolle, az SEHV és a Magrini kartellben való részvétele ténylegesen megszakadt. A felek között azonban vitatott e megszakítás pontos időpontja. A felperesek vitatják, hogy 1998. július 16. vagy legkésőbb 2000. október 12. után részt vettek volna a kartellben. A Bizottság úgy érvel, hogy a Reyrolle, az SEHV és a Magrini csak a 2000. december 13‑i „búcsúesten” szakították meg a kartellben való részvételüket.

51 E vita felveti annak kérdését, hogy e tekintetben kit terhel a bizonyítási kötelezettség. Míg a felperesek úgy vélik, hogy a Bizottságnak kell bizonyítania a jogsértés időtartamát, a Bizottság szerint amennyiben már bizonyítást nyert a jogellenes kartell fennállása, az a megszűnésének a kartellben részt vevő vállalkozás általi bizonyításáig fennállónak tekintendő.

52 Emlékeztetni kell e tekintetben az állandó ítélkezési gyakorlatra, amely szerint egyrészt a versenyszabályok megsértését állító fél vagy hatóság feladata a jogsértést megalapozó tényállás jogilag megkövetelt módon történő bizonyítása, másrészt a jogsértés megállapítása ellen védekezésül felhozott jogalapra hivatkozó vállalkozás feladata annak bizonyítása, hogy fennállnak a védekezésül felhozott jogalap alkalmazásának feltételei, következésképpen a hivatkozott hatóságnak más bizonyítékra kell hivatkoznia (a Törvényszék T‑120/04. sz., Peróxidos Orgánicos kontra Bizottság ügyben 2006. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑4441. o.] 50. pontja; lásd továbbá ebben az értelemben a Bíróság C‑185/95. P. sz., Baustahlgewebe kontra Bizottság ügyben 1998. december 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑8417. o.] 58. pontját, valamint a C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑123. o.] 78. pontját).

53 A jelen esetben azon alapelvet, amely szerint a Bizottság feladata a jogsértés azon alkotóelemeinek – beleértve az időtartamát – bizonyítása (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑43/92. sz., Dunlop Slazenger kontra Bizottság ügyben 1994. július 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑441. o.] 79. pontját, a T‑48/98. sz., Acerinox kontra Bizottság ügyben 2001. december 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑3859. o.] 55. pontját, valamint a T‑62/02. sz., Union Pigments kontra Bizottság ügyben 2005. november 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑5057. o.] 36. pontját), amelyek hatással lehetnek az említett jogsértés súlyosságára vonatkozó végleges megállapításaira, nem kérdőjelezi meg a tény, miszerint a T‑123/07. és T‑124/07. sz. ügyek felperesei elévülésre vonatkozó jogalapra hivatkoztak, amelynek bizonyítása főszabály szerint ez utóbbiak feladata.

54 Ugyanis a védekezésül felhozott ilyen jogalapra történő hivatkozás szükségszerűen megkívánja azt, hogy a jogsértés időtartama és annak vége bizonyított legyen. Önmagukban e körülmények nem indokolják a bizonyítási tehernek a felperesek hátrányára történő megváltoztatását. Egyrészt a jogsértés időtartama – amely fogalom feltételezi, hogy ismert a jogsértés befejezésének időpontja – a jogsértés egyik lényeges eleme, amelynek bizonyítása a Bizottság feladata, függetlenül attól, hogy e tényállási elemek vitatása a védekezésül felhozott, az elévülésre hivatkozó jogalap részét is képezi. Másrészt ezt a következtetést alátámasztja az is, hogy az elévülésről szóló 1/2003 rendelet rendelkezései alapján az, hogy a bizottsági eljárásra vonatkozó elévülési idő nem járt le, objektív jogi szempont, amely a jogbiztonság elvéből származik (ebben az értelemben lásd a Törvényszék T‑22/02. és T‑23/02. sz., Sumitomo Chemical és Sumika Fine Chemicals kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. október 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑4065. o.] 80–82. pontját); és ezért ez valamennyi, szankciót megállapító határozat érvényességének feltétele. A Bizottság akkor is köteles ezt tiszteletben tartani, ha az érintett vállalkozás nem hozott fel védekezésül erre vonatkozó jogalapot (a fenti 52. pontban hivatkozott Peróxidos Orgánicos kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 52. pontja).

55 Pontosítani kell ugyanakkor, hogy a bizonyítási teher ilyen megoszlása változhat attól függően, hogy az egyik fél által hivatkozott tényállási elem olyan jellegű lehet, amely a másik felet magyarázatra vagy igazolásra kötelezheti; ennek hiányában azonban megállapítható a bizonyítottság (a fenti 52. pontban hivatkozott Peróxidos Orgánicos kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 53. pontja; lásd továbbá ebben az értelemben a fenti 52. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 79. pontját). Különösen ha a Bizottság – mint a jelen esetben is – bizonyította a megállapodás fennállását, akkor az ebben részt vevő vállalkozások feladata arra vonatkozó bizonyíték előterjesztése, hogy elhatárolódtak a megállapodástól, amely bizonyítéknak egyértelmű akaratot kell bizonyítania, továbbá hogy a többi résztvevő tudomására hozták, hogy tartózkodnak a megállapodás végrehajtásától (a Törvényszék T‑168/01. sz., GlaxoSmithKline Services Unlimited kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑2969. o.] 86. pontja; lásd továbbá ebben az értelemben a Bíróság C‑2/01. P. és C‑3/01. P. sz., BAI és Bizottság kontra Bayer egyesített ügyekben 2004. január 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑123. o.] 63. pontját, és a fenti 52. pontban hivatkozott Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben hozott ítélet 81–84. pontját).

56 Ezen elvekre tekintettel a jelen esetben meg kell vizsgálni, hogy a Bizottság megállapíthatta‑e, hogy a felperesek kartellben való részvétele 2000. december 13‑án megszakadt.

57 A megtámadott határozat (188)‑(190) és (297) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság e tekintetben az ABB, az Areva és a Schneider Electric nyilatkozataira támaszkodott. Az ABB úgy nyilatkozott, hogy az Alstommal közös megegyezéssel úgy határoztak, hogy kizárják a felpereseket a kartellből a gyártási kapacitásukhoz mérten viszonylag magas kvótáik okán. E célból 2000. december 13‑án találkozót szerveztek Ville‑d’Avray‑ban, állítólag véget vetve a kartellnek, amelyet azonban az ABB, az Alstom, a Fuji, a Melco és a Toshiba folytatott. A Bizottság továbbá megjegyzi, hogy az Areva és a Schneider Electric megerősítették e találkozó 2000 novemberének végén vagy decemberének elején való megtartását, azonban az Areva megkérdőjelezte azon elgondolást, miszerint e találkozó célja a felperesek kartellből való kizárása lett volna.

58 A felperesek vitatják a 2000. december 13‑i időpontot a kartellben való részvételük megszakítását illetően, és ennek alátámasztására két érvet hoznak fel. Egyfelől úgy érvelnek, hogy ezen időpontot 1998. július 16‑ban – a megtámadott határozat (164) preambulumbekezdésében említett utolsó európai GIS‑projekt megtárgyalásának időpontjában – kellene meghatározni. Másfelől azt állítják, – amint a Bizottság előtti eljárás keretében is –, hogy a kartell megszüntetéséről 2000. október 12‑én, a zürichi találkozó során határoztak, és a 2000. december 13‑i találkozó csupán „búcsúünnepség” volt, anélkül hogy a kartell e két időpont között működött volna.

59 Az első érvet illetően emlékeztetni kell arra, hogy amint az a fenti 41–45. pontban megállapítást nyert, a megtámadott határozatban a felpereseknek felrótt „közös egyezség” fennállása kellőképpen bizonyítottnak tekintendő, még a megtámadott határozat (164) preambulumbekezdésében szereplő európai GIS‑projektek listájától elvonatkoztatva is. Ennélfogva azon tény, miszerint az ezen a listán szereplő GIS‑projektek közül az utolsóról 1998. július 16‑án tárgyaltak, nem bizonyítja, hogy a kartell ezen időpontban megszűnt volna, illetve a felperesek megszüntették volna az abban való részvételüket. Következésképpen el kell utasítani ezt az érvet.

60 A második érvet illetően a fenti 55. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy amennyiben a Bizottság – mint a jelen esetben is – bizonyította a megállapodás fennállását, annyiban az ebben részt vevő vállalkozások feladata arra vonatkozó bizonyíték előterjesztése, hogy elhatárolódtak a megállapodástól, amely bizonyítéknak egyértelmű akaratot kell bizonyítania, továbbá hogy a többi résztvevő tudomására hozták, hogy tartózkodnak a megállapodás végrehajtásától.

61 Kétségkívül el kell ismerni a felperesek azon érvét, amely szerint az ilyen kifejezett elhatárolódással egy tekintet alá esik azon helyzet, amelyben a kartell egyik résztvevőjét a kartell többi résztvevőjének összejátszása kizárja e kartellből, azzal az ürüggyel, hogy az említett kartell megszűnik. Mivel a Bizottság mindenesetre bizonyította a „közös egyezség” fennállását, a felpereseket terheli a bizonyítási kötelezettség azon tényt illetően, hogy a többi résztvevő valóban elhitette velük, hogy a kartell megszűnt. Egyébként, még ha feltételezzük is, hogy a kartell megszüntetését nem a 2000. december 13‑i találkozón jelentették be „meglepetésként”, hanem valamennyivel korábban, amint a felperesek jelezték, a 2000. október 12‑i időpontot semmi sem támasztja alá. A kartellből történő kizárásuk tényleges időpontjával kapcsolatos bizonyítékok hiányában a Bizottság tehát jogosan határozta meg 2000. december 13‑át azon időpontként, amikor a felperesek megszakították a kartellben való részvételüket, és ezt anélkül tehette, hogy bizonyítania kellett volna, hogy az adott időpontban jogellenes megállapodásokat kötöttek.

62 Következésképpen el kell utasítani a felperesek jogsértésben való részvétele megszakításának időpontjával kapcsolatos kifogást.

b) Azon időpontról, amikortól a VA Tech vállalkozás ismét részt vett a jogsértésben

A felek érvei

63 A felperesek úgy vélik, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy a VA Tech vállalkozás a VAS‑on keresztül 2002. április 1‑jével újrakezdte a jogsértésben való részvételt. Szerintük bár e vállalkozást már 2002 nyarán tájékoztatták a kartell újraindulásáról, nem kezdte újra részvételét ebben az időszakban. Ezen újrakezdésre csak 2002. október 9‑től – a párizsi (Franciaország) találkozó időpontjától – került sor, amely találkozón egyes képviselői részt vettek. A felperesek azt állítják, hogy az általuk tett nyilatkozatokat e tekintetben megerősítik az aktában szereplő egyéb iratok. Egyebek mellett a VA Tech vállalkozás nem képviseltette magát a 2002. július 10‑i frankfurti (Németország) találkozón, és nem vett részt a 2002. április és október közötti időszakban lejáró GIS‑projektekre vonatkozó megállapodásokban és összejátszásokban. Mindenesetre a Bizottság következetlenül járt el a jogsértés újrakezdése időpontjának megállapítását illetően, mivel a Hitachi esetében figyelembe vette a többoldalú találkozón való első részvétel időpontját.

64 A Bizottság vitatja a felperesek érveit.

A Törvényszék álláspontja

65 Amint a megtámadott határozat (199), (203), (204) és (441) preambulumbekezdéséből kitűnik, a Bizottság azon következtetését, miszerint a VA Tech vállalkozás legkésőbb 2002. április 1‑jétől kezdve részt vett ismét a kartellben, lényegében az ABB által a kifogásközlésre nyújtott válaszban szereplő közlésekre alapozta, amelyben ez utóbbi előadta, hogy a tanúként meghallgatott M. úgy emlékezett, hogy a 2000‑es távozást követően a VA Tech vállalkozás 2002 első három hónapja során kezdett újra részt venni a kartellben. Pontos időpont hiányában a Bizottság az adott vállalkozás számára legkedvezőbb időpontként a 2002. április 1‑jei időpontot fogadta el. A Bizottság szerint az ABB nyilatkozata nagyon hiteles, mivel csak ez utóbbiból értesült arról, hogy a VA Tech vállalkozás egy időre megszakította a kartellben való részvételét. A kifogásközlésben a Bizottság ugyanis azt feltételezte, hogy a VA Tech vállalkozás megszakítás nélkül vett részt a kartellban. A Bizottság egyébként úgy véli, hogy az említett nyilatkozatot alátámasztják a VA Tech‑csoport alkalmazottja, Z. kézzel írt – e csoport telephelyein 2004 áprilisában végzett helyszíni ellenőrzések során talált – feljegyzései.

66 Z. feljegyzéseit illetően a megtámadott határozat (204) preambulumbekezdése három oldalra utal, amelyek a Bizottság szerint kérdéseket vetnek fel a VA Tech‑csoport ravennai (Olaszország) GIS‑projekttel kapcsolatos érdekeltségét, az árszint meghatározásának esetleges lehetőségeit, a japán gyártókkal való tárgyalásokat, a GIS‑projektek megtárgyalása céljából július hónapra tervezett találkozót, illetve a tárgyalások 2002. augusztus végi állását illetően. Ezen oldalakat a Bizottság előtti eljárás iratanyagának 2014., 2018. és 2024. oldalai közlik.

67 E tekintetben meg kell jegyezni, hogy Z. feljegyzéseinek legtöbbje nem tartalmaz sem a feljegyzés, sem az említett tények időpontjára történő hivatkozást. Ráadásul nem lehet következtetéseket levonni ezen oldalaknak a Bizottság előtti eljárás iratanyagában szereplő sorrendjéből, mivel az egyes oldalak sorrendje egyértelműen módosult a feljegyzésük időrendi sorrendjéhez képest. Többek között a Bizottság előtti eljárás iratanyagának 2014. és 2015. oldalán közölt oldalak sorrendje fordított, amint az a 2014. oldalból kitűnik, amely a 2015. oldaltól jobbra látható, és a 2016. oldalból, amely az igazgatótanács 2002. június 27‑i ülésének jegyzőkönyvét tartalmazza, és így keltezett információt szolgáltathat, és amely nem követheti közvetlenül a 2014. oldalt, két jobboldali lapról lévén szó.

68 Ennélfogva Z. feljegyzései keletkezésének időpontjára vonatkozó egyetlen megbízható információ az, amelyet a Bizottság által említett jelölésekkel azonos oldalon található, időpontokra történő ritka hivatkozásokból ki lehet következtetni.

69 Először is meg kell állapítani, hogy Z. feljegyzéseinek sem a megtámadott határozat hivatkozott részletei, sem a Bizottság által a Törvényszék írásbeli kérdéseire adott válaszában említett részletei nem teszik lehetővé annak megállapítását, hogy a VA Tech vállalkozás 2002. április 1‑jétől vett volna újra részt a kartellben. Míg a felperesek nem vitatják, hogy az említett feljegyzések 2002‑ben készültek, az április 1‑jei időpontot nem említik meg kifejezetten, és a feljegyzések tartalmából sem lehet erre következtetni.

70 Másodszor meg kell jegyezni, hogy a Bizottság előtti eljárás iratanyagában többek között szerepelnek a „discuter package avec Jap. Ils ont pris une série d’[i]nitiatives“ [megtárgyalni a csomagot a Jap‑pel. Számos kezdeményezést tettek], valamint a „en pratique réserver 1 date 1er juillet pour discuter 1 package Gd Export avec Jap” [gyakorlatban fenntartani a július 1‑jei időpontot 1 Gd Export csomag Jap‑pel való megtárgyalására] megjegyzések. E megjegyzésekből arra lehet következtetni, hogy a feljegyzés, amelyben szerepelnek 2002. július 1‑jét megelőzően készült, tehát legkésőbb 2002 júniusában. Pontos időpont hiányában az in dubio pro reo elve értelmében a 2002. július 1‑jét kell elfogadni azon időpontként, amikortól a VA Tech vállalkozás ismét részt vett a kartellben.

71 Harmadszor a gyártók közötti összehangolt magatartás tárgyát illetően emlékeztetni kell arra, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság megállapította, hogy a jogsértés második szakaszában már nem külön-külön vitatták meg a GIS‑projekteket, hanem „csomagokban”. Ezt a felperesek nem vitatták. Hasonlóképpen a felperesek azt sem vitatták, hogy az említett második szakaszban a kartell az EGT területén belüli GIS‑projektekkel foglalkozott. Az első jogalap azon része ugyanis, amelyben a felperesek vitatják, hogy a kartell hatást gyakorolt volna a belső piacra, csupán a részvételük első szakaszára vonatkozik. Ennélfogva azon tény, miszerint a fenti 70. pontban hivatkozott feljegyzés nem említ az EGT területén belüli GIS‑projektet, nem kérdőjelezi meg azt, hogy a felperesek a kartellbe történt 2002‑es visszatérésüket követően részt vettek az EGT‑n belüli GIS‑projektekre vonatkozó megbeszéléseken.

72 Következésképpen helyt kell adni az arra alapított kifogásnak, hogy a Bizottság tévesen állapította meg, hogy a felperesek 2002. április 1‑jén kezdték újra a kartellben való részvételüket.

c) A jogsértés végének időpontjáról

A felek érvei

73 A felperesek úgy érvelnek, hogy a Bizottság tévedett, amikor azt állapította meg, hogy a jogsértés nem legkésőbb 2004. január 21‑én, – az utolsó olyan találkozó időpontjában, ahol GIS‑projekteket vitattak meg, anélkül azonban, hogy megállapodásra jutottak volna – hanem csak 2004. május 11‑én ért végleg véget. A koordinációs rendszer ezt követően elkezdett összeomlani, a találkozók tárgya már csak a kartell folytatásának kérdése volt, illetve némely egyéb kérdés, amelyek nem kapcsolódtak a versenyjoghoz.

74 A Bizottság elutasítja azt az érvelést, amely szerint a kartell legkésőbb 2004. január 21‑én ért véget, nem pedig 2004. május 11‑én. A kartell folytatódott 2004. január 21‑ét követően, mivel az ABB csupán 2004 februárjában hagyott fel a részvétellel. A megállapodások mindenesetre még az ABB kilépését követő találkozóig hatásokat fejtettek ki.

A Törvényszék álláspontja

75 Először is emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően az EK 81. cikk (1) bekezdésének szövegéből magából következik, hogy tilos minden olyan vállalkozások közötti megállapodás, hatásától függetlenül, amelynek versenyellenes célja van (a Bíróság C‑49/92. P. sz., Bizottság kontra Anic Partecipazioni ügyben 1999. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1999., I‑4125. o.] 123. pontja, a Törvényszék T‑67/00., T‑68/00., T‑71/00. és T‑78/00. sz., JFE Engineering kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2501. o.] 181. pontja). Következésképpen a Bizottság nem köteles a tényleges versenyellenes hatásokat bizonyítani, még ha megállapítást is nyert a kifogásolt magatartások versenyellenes célja (lásd a Törvényszék T‑62/98. sz., Volkswagen kontra Bizottság ügyben 2000. július 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑2707. o.] 178. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

76 A jelen esetben a Bizottság alapvetően a megtámadott határozat 1. cikkében említett megállapodások és összehangolt magatartások versenykorlátozó céljára támaszkodott. Először megállapította a megtámadott határozat (303) és (304) preambulumbekezdésében, hogy valamennyi leírt megállapodás és/vagy összehangolt magatartás célja a verseny korlátozása volt az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke értelmében, valamint hogy ilyen körülmények között e rendelkezések alkalmazása érdekében szükségtelen figyelembe venni egy adott megállapodás tényleges hatásait, majd hozzátette a (308) preambulumbekezdésben, hogy természeténél fogva a leírthoz hasonló jellegű megállapodás végrehajtása a verseny jelentős torzulásával jár. Hasonlóképpen a bírságok kiszabását illetően a Bizottság kifejezetten azt állította a megtámadott határozat (477) preambulumbekezdésében, hogy a jogsértés súlyának meghatározásakor nem támaszkodott kifejezetten valamely sajátságos hatásra.

77 Másodszor meg kell jegyezni, amint a Bizottság a megtámadott határozat (215) preambulumbekezdésében is kifejtette, hogy a VA Tech‑csoport nyilatkozatai, a kartellen belül az ABB kilépését követően történt kommunikáció és találkozók egyebek mellett a folyamatban lévő pályázati eljárásokra vonatkozó információcserére, a kartellen kívüli gazdasági szereplők helyzetére, a kapcsolatok fenntartására vagy megszakítására, illetve biztonsági kérdésekre irányultak. A viták e témái bizonyítják, hogy jóllehet az ABB kilépését követően a kartellben maradó tagok nem jutottak egyezségre konkrét projektekre vonatkozóan, a kartellt folytatni kívánták a jövőben is, vagy legalábbis még nem hozták meg a döntést annak megszüntetését illetően.

78 A tények ezen értelmezését nem kérdőjelezik meg a Hitachi által a kartell végére vonatkozóan tett, a felperesek által hivatkozott nyilatkozatok. A felperesek szerint a Hitachi a 2004. január 21‑i találkozót illetően úgy nyilatkozott, hogy „[a] felek elutasítottak minden javaslatot”, valamint hogy „a találkozót [ezt követően] berekesztették”. Ugyanezen vállalkozás egy másik nyilatkozatban megállapította, hogy „az új rendszer elkezdett összeomlani 2004 januárjában, az utolsó olyan munkatalálkozó időpontjában, amelyen az ABB még részt vett.”

79 Először is, azon tény, miszerint a megtárgyalt GIS‑projektekkel kapcsolatban nem született semmilyen megállapodás a 2004. január 21‑i találkozó során, nem jelenti azt, hogy a kartell ezen időpontban megszűnt létezni, még akkor sem, ha a Hitachi utólagos értékelése keretében e kudarc képezhette a „kartell összeomlásának” a kiindulópontját. A későbbi találkozók során tárgyalt – a felperesek által nem vitatott – témák ugyanis a kartell ABB nélküli folytatásának a szándékáról tanúskodnak. Másodszor a Hitachi azon értékelését illetően, miszerint a kartell 2004 januárjában kezdett összeomlani, csupán megerősíti – ha a szükség úgy kívánná –, hogy a „kartell összeomlása” még nem következett be 2004 januárjában.

80 E körülmények között nem volt szükséges, hogy a Bizottság bizonyítsa, hogy konkrét GIS‑projektekre vonatkozó újabb megállapodásokat kötöttek a 2004. január 21‑i találkozót követő találkozókon, ahhoz hogy megállapíthassa, hogy a kartell ezen időpontot követően is folytatódott.

81 Ennélfogva a felperesek nem bizonyították, hogy a Bizottság értékelési hibát vétett volna, amikor 2004. május 11‑ét jelölte meg a kartell megszűnése időpontjaként. Következésképpen el kell utasítani az ilyen értékelési hibára alapított kifogást.

82 Következésképpen meg kell semmisíteni a megtámadott határozat 1. cikkét, amennyiben a Bizottság megállapította, hogy a felperesek 2002. április 1‑je és június 30‑a között jogsértést követtek el. A fennmaradó részt illetően el kell utasítani az első jogalapnak a jogsértés időtartamára vonatkozó értékelési hibákra alapított részét.

3. Az állítólagos jogsértés 1998. július 16‑át megelőző időszakra vonatkozó elévülésére alapított részről

a) A felek érvei

83 A Reyrolle, az SEHV és a Magrini úgy vélik, hogy a 1998. július 16‑át megelőző időszak tekintetében a szankciók kiszabása elévült. Szerintük mivel az ötéves elévülési időt 1998. július 16‑ától kell számítani, és az új rendszerben való részvételük időtartama egy év három hónapra korlátozódik, a kiindulási összegnek a jogsértés időtartama alapján történt emelését 10%‑ra kellene csökkenteni.

84 A Reyrolle, az SEHV és a Magrini hozzáfűzik, hogy Bizottságnak a folyamatos jogsértésre vonatkozó elmélete őket illetően téves, mivel nem teljesülnek az ítélkezési gyakorlat által támasztott feltételek, azaz azon objektív feltétel, hogy a jogsértés nem szakadt meg, és azon szubjektív feltétel, hogy a szóban forgó vállalkozások általános szándék alapján járnak el.

85 A Bizottság elutasítja ezen érveket.

b) A Törvényszék álláspontja

86 Az 1/2003 rendelet 25. cikke (1) bekezdésének b) pontja ötéves elévülési időt állapít meg a felpereseknek felrótthoz hasonló jogsértések esetében. E rendelet 25. cikke (3) bekezdésének első mondata értelmében az elévülést megszakítja a Bizottság által a jogsértés tekintetében vizsgálat vagy eljárás céljából tett bármilyen intézkedés.

87 A jelen esetben a Reyrolle‑nak, az SEHV‑nek és a Magrininek felrótt jogsértés első szakaszára vonatkozóan hivatkozott elévülési kifogás két feltétel együttes jelenlétét feltételezi. Egyrészt, ezen első szakasznak legkésőbb 1999. május 10‑én véget kellett érnie, tehát öt évvel a Bizottság által 2004. május 11‑én és 12‑én végzett helyszíni ellenőrzéseket megelőző nap előtt. Másrészt a nekik felrótt jogsértés két szakasza nem képezheti az 1/2003 rendelet 25. cikkének (2) bekezdése értelmében egy egységes és folyamatos jogsértés részét, mivel abban az esetben az elévülési idő a jogsértés megszűnésének napján kezdődik.

88 Amint a fenti 57–62. pontban már kifejtésre került, a Bizottság a megtámadott határozatban helytállóan állapította meg, hogy a Reyrolle‑nak, az SEHV‑nek és a Magrininek felrótt jogsértés első szakasza csupán 2000. december 13‑án ért végett, tehát az 1999. május 10‑i időpontot követően. Ennélfogva el kell utasítani az elévülési kifogást.

89 Mindenesetre a fenti 87. pontban meghatározott második feltétel sem teljesült jobban, mint az első. A Bizottság helytállóan állapította meg, hogy a kartell, amelyben a Reyrolle, az SEHV és a Magrini 2002‑ben részt vett, lényegében ugyanaz, mint amelyben 2000‑ig részt vettek.

90 Az Unió bíróságai számos releváns kritériumot határoztak meg a jogsértés egységes jellegének értékeléséhez, többek között a szóban forgó magatartások céljainak azonosságát (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑113/04. P. sz., Technische Unie kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 21‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., I‑8831. o.] 170. és 171. pontját, a Törvényszék T‑21/99. sz., Dansk Rørindustri kontra Bizottság ügyben 2002. március 20-án hozott ítéletének [EBHT 2002., II–1681. o.] 67. pontját, és a T‑43/02. sz., Jungbunzlauer kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3435. o.] 312. pontját), az érintett termékek és szolgáltatások azonosságát (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑71/03., T‑74/03., T‑87/03. és T‑91/03. sz., Tokai Carbon és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 15‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 118., 119. és 124. pontját, és a fent hivatkozott Jungbunzlauer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 312. pontját), a részt vevő vállalkozások azonosságát (a fent hivatkozott Jungbunzlauer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 312. pontja), és a végrehajtás módjának azonosságát (a fent hivatkozott Dansk Rørindustri kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 68. pontja). További releváns kritérium a vállalkozások nevében eljáró természetes személyek azonossága és a szóban forgó magatartások földrajzi hatályának azonossága.

91 A jelen esetben meg kell jegyezni, hogy a fent említett valamennyi kritérium alapján megállapítható, hogy a kartell, amelyben a Reyrolle, az SEHV és a Magrini 2002‑ben részt vett, lényegében ugyanaz, mint amelyben 2000‑ig részt vettek.

92 Először is a kartell tagjai piaci részesedéseinek stabilizálására, a világpiac japán és európai gyártók közötti – többek között az európai piac utóbbiak számára való fenntartásának révén elérendő – felosztására, valamint az árcsökkenés elkerülésére vonatkozó cél a szóban forgó két időszak során azonos volt.

93 Másodszor a kartell működésének módszerei összességében változatlanok maradtak, még ha az évek során fokozatosan alakultak is, egyebek mellett a részt vevő vállalkozások számának az ágazat koncentráció miatt bekövetkező csökkenése, valamint a kommunikációs eszközök technikai fejlődése függvényében. Ugyanakkor, amint a Bizottság a megtámadott határozat (280) preambulumbekezdésében kifejtette, e változások nem egy pontosan meghatározható, 2000 és 2002 közötti időpontban következtek be, hanem ezekre fokozatosan került sor. Egyébként nem érintették a működés módjának alapvető elveit, azaz a GIS‑projekteknek a kartell tagjai számára az általuk meghatározott kvóták alapján, az ajánlattételi eljárások manipulálásával történő odaítélését és az oda nem ítélt GIS‑projektek minimumárának rögzítését.

94 A Bizottság által a kartell működésére vonatkozóan tett, – a felperesek által részletesen nem vitatott – ezen részletes megállapításokat nem kérdőjelezi meg azon általános és nem részletezett állítás, mely szerint „2002‑től kezdődően egy teljesen új rendszer alapján folyt az együttműködés”, amint azt többek között az ABB alkalmazottainak nyilatkozatai is tanúsítják. A T‑123/07. és a T‑124/07. sz. ügyek felperesei által hivatkozott, szövegkörnyezetükből kiemelt részekben a szóban forgó alkalmazott, Wi. ugyanis lényegében arról számol be, hogy a tényállás idején felettese eltitkolta előle a többi GIS‑gyártóval folytatott „együttműködés” tényleges mértékét, valamint azon tényt, hogy a kartell, abban a formájában, ahogy 2002‑től fennállt, a kartell korábbi szakaszának folytatása volt.

95 Harmadszor a kartell a szóban forgó két időszak során ugyanarra a piacra irányult, azaz az alkatrész formájában, vagy kulcsrakész alállomás formájában megjelenő GIS‑projektek piacára.

96 Negyedszer a kartellben részt vevő vállalkozások, valamint az utóbbiak részeit képező különböző társaságok lényegében ugyanazok voltak a kartell 1988 és 2004 közötti teljes időtartama folyamán, figyelembe véve a GIS‑ágazatban ezen időszakban lezajló koncentrációs folyamatot, az egyetlen kivétel a Siemens, a VA Tech vállalkozás és a Hitachi ideiglenes távolmaradása volt.

97 Ötödször a kartellben a különböző vállalkozásokat képviselő személyek igen nagy részben azonosak voltak 2000‑ben és 2002‑ben, eltekintve az egyes vállalkozásokon belüli szokásos ingadozásoktól. A képviselők személyének folytonosságát megerősítik az iratanyag részét képező, különösen a megtámadott határozat I. mellékletében szereplő különböző találkozók résztvevőinek listái, valamint az érintett, a kartellben aktív szerepet játszó vállalkozások dolgozóinak a megtámadott határozat II. mellékletében szereplő listája.

98 Hatodszor a kartell földrajzi hatálya ugyanaz volt 2000‑ben, mint a 2002 és 2004 közötti időszakban. 1988 óta valamelyest kibővült, mivel Közép‑ és Kelet‑európa piaca időközben elérhetővé vált a kartell tagjai számára.

99 A Bizottság által kiemelt és a T‑123/07. és a T‑124/07. sz. ügyek felperesei által nem vitatott tény, miszerint a kartellt az ideiglenesen távolmaradó vállalkozások távollétében a többi tag folytatta, és az egységes jogsértés objektív folytonossága ekképpen fennmaradt, szintén azt támasztja alá, hogy egy és ugyanazon kartellről van szó.

100 Végül a szubjektív tényezőt illetően, elegendő, hogy amikor a VA Tech vállalkozás ismét részt kezdett vennie a kartellben, a Reyrolle, az SEHV és a Magrini tudatában voltak annak, hogy ugyanabban a kartellben vesznek részt, mint korábban. E tekintetben meg kell jegyezni, hogy a VA Tech vállalkozást a kartellben 2002‑től kezdve képviselő alkalmazottak némelyikének már – az említett társaságok kartellban való részvételének 2000‑ben bekövetkezett megszakítását megelőzően – vezető beosztása volt a csoport egyéb társaságainak valamelyikében. Ekképpen Z., V., C., B. és W., akik 2002 októberét követő különböző találkozók résztvevőinek listáján szerepelnek (lásd a megtámadott határozat I. mellékletét), már 2000 előtt is dolgoztak a Reyrolle, az SEHV, a Magrini és a Schneider Electric társaságoknak (lásd a megtámadott határozat II. mellékletét). A Reyrolle, az SEHV és a Magrini így nem hagyhatták figyelmen kívül a kartell egységes voltát meghatározó tényezők azonosságát. A T‑123/07. és a T‑124/07. sz. ügyek felpereseinek állításaival ellentétben, a szubjektív tényezőt tehát nem zárja ki azon tény, miszerint 2000‑ben megtévesztették őket, amikor a kartell többi résztvevője elhitette velük a kartell feloszlását. Ugyanis nem a 2000‑ben meglévő ismereteik szintje a döntő e tekintetben, hanem a kartellben való újbóli részvétel kezdetének időpontjában meglévő ismereteiké.

101 Ennélfogva a Reyrolle, az SEHV és a Magrini által hivatkozott elévülési kifogást mindenesetre el kell utasítani azon okból, hogy a velük szemben megállapított jogsértés két szakasza ugyanazon egységes és folyamatos jogsértés részét képezi.

102 Következésképpen el kell utasítani az első jogalapnak azon részét, amely a Reyrolle, az SEHV és a Magrini társaságoknak felrótt jogsértés első szakaszának elévülésén alapul.

4. A kiszabott bírságok túlzott mértékén alapuló részről

103 E rész alátámasztására a felperesek több kifogást terjesztenek elő, amelyeket a következőkre alapítanak: először is a Reyrolle, az SEHV és a Magrini forgalma 10%‑os korlátjának túllépésére, másodszor e társaságok egyéni helyzetének figyelmen kívül hagyására, harmadszor a Siemens Österreich és a KEG vállalkozásokkal szemben kiszabott bírságnak a Reyrolle‑lal szemben kiszabottéhoz képest túlzott mértékére, negyedszer a felperesek közötti együttes és egyetemleges felelősség érthetetlen meghatározására, ötödször azon tényre, miszerint a Bizottság tévesen állapította meg a Reyrolle felelősségét az anyavállalatának felelősségén felül, hatodszor a ne bis in idem elvének megsértésére a Siemens Österreich és a KEG tekintetében, és hetedszer, szintén e két társaság tekintetében, a bírság mérséklésének hiányára.

104 Meg kell jegyezni, hogy az első négy kifogás lényegében a vállalkozás közösségi versenyjog szerinti fogalmának a Bizottság általi téves értelmezésén alapul. Az e kifogások alátámasztására felhozott érveikben a felperesek ugyanis azt kifogásolják, hogy a Bizottság a velük szemben kiszabandó bírságok kiszámításakor a VA Tech‑csoport 2005. évi teljes üzleti forgalmára – és nem az egyes vállalkozások külön üzleti forgalmára – alapított kiindulási összeget alkalmazott, valamint azon tényt kifogásolják, hogy érthetetlen a csoport különböző társaságai által egyetemlegesen megfizetendő összegek meghatározása. Ennélfogva a további kifogások vizsgálatát megelőzően, e négy kifogást együtt kell vizsgálni.

a) A lényegében a vállalkozás közösségi versenyjog szerinti fogalmának Bizottság általi téves értelmezésén alapuló első négy kifogásról

A felek érvei

105 A Reyrolle, az SEHV és a Magrini azt kifogásolják, hogy a Bizottság a velük szemben kiszabandó bírságok kiszámításakor a VA Tech‑csoportnak a megtámadott határozat elfogadásakor megállapított teljes forgalmára – és nem az egyes vállalkozások külön üzleti forgalmára – alapított kiindulási összeget alkalmazott.

106 A Reyrolle, az SEHV és a Magrini szerint a Bizottság ekképpen nyilvánvaló ellentmondásba került a megtámadott határozatban többször is kifejtett megközelítéssel, amely szerint a VA Tech‑csoport leányvállalatainak „egyéni felelősségét” kívánta megállapítani az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértéséért. A Reyrolle, az SEHV és a Magrini úgy érvelnek továbbá, hogy a Bizottság által alkalmazott számítási módszer a Reyrolle felelősségének megállapításához vezet az SEHV és a Magrini magatartásáért, és viszont, míg a jogsértés időtartamának túlnyomó részében, azaz 1988. április 15. és 2000. december 13. között, nem volt közöttük kapcsolat. Az ilyen „visszamenőleges hatályú együttes felelősség” ellentétes azon elvvel, miszerint a szankciónak arányosnak kell lennie az elkövetett hibával, mivel az említett társaságoknak a kartellon belüli gazdasági jelentősége egyértelműen eltúlzott.

107 A Reyrolle, az SEHV és a Magrini arra hivatkoznak továbbá, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság nem tartotta tiszteletben az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében meghatározott, az üzleti forgalom 10%‑ának megfelelő felső határt. A 2005. évben a világméretű forgalmuk hozzávetőleg 118 953 000 euró volt a Reyrolle, 222 034 242 euró volt az SEHV és 103 047 112 euró volt a Magrini esetében, ily módon a velük szemben kiszabott 22 050 000 euró bírság túlzott mértékű.

108 A Reyrolle, az SEHV és a Magrini egyébként úgy vélik, hogy a Bizottság által javasolt számítási módszer sérti az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában 1950. november 4‑én kelt egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 7. cikkének (1) bekezdését, mely szerint nem lehet a bűncselekmény elkövetése idején alkalmazható büntetésnél súlyosabb büntetést kiszabni. Szerintük a bírság összegének kiszámításakor a gazdasági egység fogalmának a Bizottság általi visszaható hatályú alkalmazása a bírság súlyosabbá válását vonja maga után.

109 A Reyrolle hozzáfűzi, hogy a Bizottságnak a bírság kiindulási összegének mérsékelésével, vagy az enyhítő körülmények alkalmazása körében figyelembe kellett volna vennie, hogy a Reyrolle képességei korlátozottak arra, hogy belső piacon belüli versenynek jelentős kárt okozzon. Technikai okokból az EGT‑n belüli tevékenységei az Egyesült Királyság és Írország területére korlátozódtak a GQ‑megállapodás teljes időtartama folyamán. Ennélfogva a világméretű forgalma, a közös piacon a versenybeli jelentőségének eltúlzásával, nem tükrözi megfelelően azon képességét, hogy az EGT‑n belüli többi gazdasági szereplőnek kárt okozzon.

110 A Siemens Österreich és a KEG azt állítják, hogy a velük szemben kiszabott bírság összege aránytalan a Reyrolle‑lal szemben kiszabott bírsághoz képest, a Bizottság azon döntése miatt, miszerint úgy szab ki bírságot velük szemben, mintha az 1998 és 2000 közötti időszakban az SEHV és a Magrini kapcsolt vállalkozásai lettek volna, ekképpen kifejezetten eltúlozva a kartellen belüli gazdasági súlyukat.

111 A Siemens Österreich és a KEG hozzáfűzik, hogy főszabály szerint az anyavállalatokkal szemben a leányvállalataik által elkövetett jogsértésekért – az előbbiek által az utóbbiak kereskedelmi magatartására gyakorolt meghatározó befolyás alapján – kiszabott bírságok nem lehetnek súlyosabbak, mint a leányvállalataik által megfizetendő bírságok. Úgy vélik ugyanakkor, hogy a jelen esetben a velük szemben kiszabott bírság összege, tekintettel a nekik betudott jogsértések időtartamára, kétszer olyan magas, mint a Reyrolle esetében, azaz az esetükben 242 307 euró a jogsértés minden egyes hónapjáért, míg a Reyrolle esetében 124 576 euró a jogsértés minden hónapjáért.

112 A Siemens Österreich és a KEG szerint a Bizottság által választott megközelítés sérti azon elvet, mely szerint a szankciónak meg kell felelnie az adott társaság felrótt tényálláshoz való egyéni hozzájárulásának, valamint sérti a „felróhatóság elvét”, és ennélfogva az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdését, valamint az EJEE 7. cikkének (1) bekezdését. Az ilyen megközelítés ellentétes lenne továbbá a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló bizottsági iránymutatással is (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: iránymutatás). Az ellenkérelemben ezenkívül a Bizottság tévesen és minden bizonyíték nélkül állítja azt, hogy a Reyrolle megszerzésekor és a VAS létrehozásakor a VA Technologie tudatában volt, illetve tudatában kellett lennie a Reyrolle kartellben való részvételének, míg a VA Technologie „csak a Reyrolle megszerzése után lépett be a GIS‑ágazatba […]”, és az ezen alkalommal végzett előzetes átvilágítás („due diligence”) semmiféle jogsértő tevékenységet nem fedett fel.

113 A Siemens Österreich és a KEG úgy vélik, hogy a Bizottságnak először külön kellett volna kiszámítania a VA Tech‑csoport egyes leányvállalataival szemben kiszabandó bírságot, majd az e csoport által az említett leányvállalatok felett gyakorolt ellenőrzés időtartamával arányosan megállapítania az anyavállalatok által egyetemlegesen fizetendő bírság összegét. E módszer alkalmazásával a Bizottság által kiszabott bírság összege a Reyrolle esetében 720 000 euró, az SEHV esetében 900 000 euró, és a Magrini esetében pedig 360 000 euró, azaz összesen 1 980 000 euró lett volna.

114 Az SEHV és a Magrini úgy érvelnek továbbá, hogy a megtámadott határozatban velük szemben kiszabott összesen 22 050 000 euró bírság tévesen került megosztásra 4 500 000 euró erejéig azon csoport, amelynek a Schneider Electric az anyavállalata (a továbbiakban: Schneider‑csoport), 17 550 000 euró erejéig pedig a VA Tech‑csoport között. Megjegyzik, hogy a Bizottság által valószínűleg alkalmazott számítás végső soron ahhoz vezet, hogy a Schneider Electric‑nek csupán igen korlátozott – azaz 40% – felelősséget kell vállalnia azon időszak tekintetében, amikor egyedül irányította az említett társaságokat. A VA Tech‑csoport és a Reyrolle ugyanakkor nyilvánvalóan hátrányosabb helyzetbe került.

115 Az SEHV és a Magrini hozzáfűzik, hogy a Bizottság a Schneider Electric esetében alkalmazott bírság kiindulási összegét a VAS‑ban fennálló részesedése alapján állapította meg. A. VA Technologie ugyanakkor számos, a kartellal semmilyen kapcsolatot nem mutató tevékenységet vitt be a VAS‑ba. Ennélfogva a megtámadott határozat 2. cikkének l) és i) pontjában meghatározott összeg, amelyet az SEHV‑nek, a Magrininek és a Reyrolle‑nak egyetemlegesen kell megfizetnie, nyilvánvalóan túlzott mértékű.

116 A Bizottság úgy véli, hogy a megtámadott határozatban a bírság összegének megállapítása megfelel az ítélkezési gyakorlat által megállapított kritériumoknak, és figyelembe veszi a szükséges mértékben a Reyrolle, az SEHV és a Magrini egyedi helyzetét.

117 Az EJEE 7. cikkét illetően a Bizottság kiemeli, hogy az a jelen esetben nem alkalmazható közvetlenül. Ráadásul megállapítja, hogy a megtámadott határozat nem sérti meg a visszaható hatály tilalmát, sem a „büntetés kiszabásának tilalma törvényi rendelkezés nélkül” elvét.

118 A Bizottság elutasítja továbbá a Reyrolle azon érvét, mely szerint e társaság világméretű forgalmának figyelembevétele túlzott mértékű kiindulási összeghez vezetne a bírság kiszámításakor. Úgy véli, hogy amikor egy kartell a világpiac majdnem teljes egészét lefedi, jogosan támaszkodik a világméretű forgalmakra a jogsértés súlyának jeleként. Megjegyzi továbbá, hogy semmilyen közösségi jogi rendelkezés nem ír elő a jogsértés időtartamával arányos szankciót.

119 A Bizottság ezenkívül rámutat arra, hogy a Siemens Österreich és a KEG nem állítják, hogy a VA Tech‑csoporttal szemben – egyfelől a Reyrolle, másfelől az SEHV és a Magrini magatartásáért – kiszabott két feltételezett külön bírság összege alacsonyabb lenne a megtámadott határozatban megállapított egységes bírságnál. Egy határozatot azonban csak akkor lehet megsemmisíteni, hogy ha az állítólag téves számítás ténylegesen kárt okozott a felperesnek.

120 Az egyetemlegesen fizetendő összegek meghatározását illetően a Bizottság úgy érvel, hogy e kifogás elfogadhatatlan, mivel az SEHV és a Magrini, nem lévén közvetlenül érintett e meghatározás által, nem hivatkozhat a teljes vállalkozás érdekeire. A Bizottság úgy véli továbbá, hogy kellőképpen megindokolta a felperesek számára a bírság összegének kiszámítását. A Bizottság ezenkívül arra hivatkozik, hogy az egyetemleges felelősség nagyobb részének a Schneider Electric‑nek való betudása egyértelműen kedvezőtlenebb lenne a VA Tech‑csoport számára, mint a Bizottság által alkalmazott megosztás, mivel úgy az említett csoport teljes felelőssége határozottan nagyobb lenne.

121 Végül a Bizottság lényegében úgy érvel a Törvényszék írásbeli kérdéseire adott válaszaiban, valamint a tárgyalás során, hogy szabadon határozhatja meg az egyetemlegesen fizetendő összegeket, mivel az egyetemleges felelősség előnyös az érintett társaságok számára. Ennélfogva nem minősül szabálytalanságnak sem azon tény, hogy egyfelől a Reyrolle, és másfelől az SEHV és a Magrini, mint a VA Tech‑csoport leányvállalatai, egyetemlegesen felelősek a kartellben való közös részvételük idejével össze nem függő összeg tekintetében, sem azon tény, hogy a Reyrolle kartellben való, a VA Technologie általi megvásárlását megelőzően tíz éven át tartó részvétele nem vont egy egyedül általa megfizetendő összeget maga után, sem azon tény, miszerint a Siemens Österreich és a KEG nem felelősek egyetemlegesen az SEHV‑vel és a Magrinivel szemben kiszabott bírság egy részéért. Egyébként a Bizottság szerint a megtámadott határozat (468) preambulumbekezdésében az egyetemleges felelősség időszakaival kapcsolatban nyújtott információk nem értelmezhetők az egyetemleges felelősség végleges megállapításának az egyetemleges tartozások értelmében. Az említett (468) preambulumbekezdésben az 1988. április 15. és 1988. szeptember 20. közötti időszak tekintetében a Reyrolle személyes felelősségét illetően a Bizottság nem zárta ki az egyetemleges felelősség – gazdasági egység fennállásán kívüli okokból való – megállapításának lehetőségét, csupán az anyavállalataival való egyetemleges felelősséget zárta ki ezen időszak tekintetében. A Bizottság úgy véli, hogy végeredményében az egyetemleges adósok teljesen szabadon határozzák meg a bírság teljes összegének belső elosztását, ami számukra előnyt jelent.

A Törvényszék álláspontja

– A büntetések és joghátrányok egyéniesítésének elvéről

122 Először is emlékeztetni kell arra, hogy a büntetések és joghátrányok egyéniesítésének elve szerint valamely jogi vagy természetes személlyel szemben csak a neki személyesen felróható tények alapján szabható ki joghátrány (a Törvényszék T‑45/98. és T‑47/98. sz., Krupp Thyssen Stainless és Acciai speciali Terni kontra Bizottság egyesített ügyekben 2001. december 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑3757. o.] 63. pontja), amely elv alkalmazandó minden olyan közigazgatási eljárásban, amely során a közösségi versenyjog alapján joghátrányt szabnak ki (a Törvényszék T‑304/02. sz., Hoek Loos kontra Bizottság ügyben 2006. július 4‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑1887. o.] 118. pontja). Ezen elvet ugyanakkor össze kell egyeztetni a vállalkozás ítélkezési gyakorlat által értelmezett, EK 81. cikk szerinti fogalmával. E tekintetben emlékeztetni kell először is arra, hogy a vállalkozás fogalma magában foglal minden olyan gazdasági egységet, amely meghatározott hosszú távú gazdasági célt követő személyi, materiális és immateriális összetevők egységes szervezete, és amely hozzájárulhat az e rendelkezésben foglalt jogsértések elkövetéséhez (lásd a Törvényszék T‑9/99. sz., HFB és társai kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1487. o.] 54. pontját, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). A közösségi versenyjog elismeri, hogy az ugyanazon csoporthoz tartozó különböző vállalkozások gazdasági egységet képeznek, azaz az EK 81. cikk értelmében vállalkozásnak minősülnek, amennyiben a csoport leányvállalatai nem önállóan határozzák meg a piaci magatartásukat (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑203/01. sz., Michelin kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑4071. o.] 290. pontját).

123 Következésképpen el kell utasítani a Siemens Österreich és a KEG azon állítását, miszerint azon tény, hogy egy jogsértésben részt vevő vállalkozás több különböző társaságból áll, nem jelenti azt, hogy e társaságokat a jogsértésben résztvevőnek kellene tekinteni. Ezen állítás a vállalkozás fogalmának és a társaság fogalmának összetévesztésén alapul, és nem támasztja alá a felperesek által hivatkozott ítélkezési gyakorlat.

124 Hasonlóképpen el kell utasítani a Reyrolle, az SEHV és a Magrini – fenti 108. pontban kifejtett – érvét, mely szerint a gazdasági egység fogalmának a Bizottság általi visszaható hatályú alkalmazása a bírság összegének kiszámítása végett a bírság súlyosabbá válását vonja maga után, és ennélfogva sérti az EJEE 7. cikkének (1) bekezdését, mely szerint nem lehet a bűncselekmény elkövetése idején alkalmazható büntetésnél súlyosabb büntetést kiszabni. A Bizottság gyakorlatának, amely figyelembe veszi a bírság összegének kiszámítása érdekében a vállalkozás forgalmát – és ennélfogva adott esetben az e vállalkozás részeit képező valamennyi társaság összesített forgalmát – állandónak, és ekképpen a gazdasági szereplők által ismertnek kell lennie. A felperesek ezenfelül folytatták a jogsértésben való részvételüket a vállalkozás forgalmát növelő összeolvadást követően. Nem várhatják tehát el a Bizottságtól, hogy úgy kezelje őket, mintha ezen összeolvadásra nem került volna sor, mivel azon elv, miszerint a vállalkozás forgalma, és nem az azt alkotó társaságok külön-külön forgalma releváns a bírságok kiszámításánál, a kartell fennállása idején alkalmazandó volt, és így nem visszaható hatállyal alkalmazta azt a Bizottság.

125 Hozzá kell fűzni továbbá, hogy az ítélkezési gyakorlat hallgatólagosan elfogadta a Bizottság azon állandó gyakorlatát, amely a bírságok kiindulási összegének kiszámítása céljából a jogsértés utolsó teljes évének forgalmát veszi figyelembe (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑291/98. P. sz., Sarrió kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑9991. o.] 85–87. pontját).

126 E tekintetben először is emlékeztetni kell azon ítélkezési gyakorlatra, amelynek értelmében a bírságok elrettentő hatása egyike azon elemeknek, amelyek függvényében a jogsértések súlyosságát értékelni kell (a Bíróság C‑219/95. P. sz., Ferriere Nord kontra Bizottság ügyben 1997. július 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1997. I–4411. o.] 33. pontja, valamint a Törvényszék T‑101/05. és T‑111/05. sz., BASF és UCB kontra Bizottság egyesített ügyekben 2007. december 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑4949. o.] 45. pontja). Márpedig a bírság elrettentő ereje nagymértékben függ attól, hogy az érintett vállalkozás számára kellőképpen érzékelhető‑e. Ennélfogva ahhoz, hogy a jogsértésben részt vevő vállalkozás tekintetében meg lehessen határozni a bírság elrettentő erejét, a jogsértés végén fennálló helyzetet kell figyelembe venni, és nem azt a helyzetet, ami egy korábbi időpontban fennállhatott. A korábbi helyzet figyelembevétele azzal a veszéllyel járhat, hogy abban az esetben, ha az érintett vállalkozás forgalma időközben nőtt, a bírság összege túl alacsony lesz ahhoz, hogy kellőképpen elrettentő legyen, illetve abban az esetben, ha az érintett vállalkozás forgalma időközben csökkent, azzal a veszéllyel járhat, hogy a bírság összege az elrettentéshez szükséges mértéknél magasabb lesz.

127 Másodszor a gondos ügyintézés elvére és az eljárás gazdaságosságának követelményeire tekintettel kivitelezhetetlen és teljesen túlzott lenne azt megkövetelni a Bizottságtól, hogy a szóban forgó vállalkozások forgalmának a kartell fennállásának teljes időtartama alatt bekövetkezett változását vegye figyelembe. Az ilyen megközelítés azt jelentené – amint arra a Bizottság helyesen hivatkozik –, hogy a kartellben való részvétel minden egyes évére külön kiindulási összeget kellene megállapítani, és ennek érdekében meg kellene határozni a jogsértés minden egyes éve tekintetében a résztvevők piaci részesedését.

128 Ennélfogva el kell utasítani a Siemens Österreich és a KEG fenti 110. pontban kifejtett érvét, mely szerint a Bizottság megközelítése, amely