Keywords

Summary



Keywords

Szolgáltatásnyújtás szabadsága – Korlátozások – Más tagállamban felmerült orvosi költségek megtérítésére vonatkozó nemzeti szabályozás

(EK 49. cikk)

Summary

Teljesíti az EK 49. cikkből eredő kötelezettségeit az a tagállam, amelynek nemzeti szabályozása – olyan különös helyzetektől eltekintve, amelyek többek között a biztosított személy egészségi állapotával vagy a szükséges ellátás sürgősségével függnek össze – előzetes engedélyhez köti a kórházi kereteken kívüli, jelentős orvosi eszközök használatát igénylő, más tagállambeli, tervezett ellátásoknak az illetékes intézmény által a saját tagállamában hatályos ellátásfedezeti szabályozás szerint történő megtérítését.

Bár e nemzeti szabályozás alkalmas arra, hogy a szóban forgó nemzeti társadalombiztosítási rendszerben biztosított személyeket visszatartsa attól, vagy akár meg is akadályozza abban, hogy egy másik tagállamban letelepedett, orvosi szolgáltatásokat nyújtó szolgáltatóktól vegyék igénybe az érintett ellátásokat, és e szabályozás így mind az említett biztosítottak, mind az említett szolgáltatók szempontjából a szolgáltatásnyújtás szabadsága korlátozásának minősül, az is igaz, hogy a közegészségügyi politika szervezése és a társadalombiztosítási rendszer pénzügyi egyensúlya szempontjából felmerülő kockázatokra tekintettel egy ilyen követelmény az uniós jog jelenlegi állapotában igazolt korlátozásnak tűnik. E kockázatok azzal kapcsolatosak, hogy a környezettől függetlenül, akár kórházi, akár kórházon kívüli keretek között üzemelik be és használják a szóban forgó nemzeti szabályozásban taxatívan felsorolt jelentős orvosi eszközöket, ezen eszközök tekintetében lehetővé kell tenni, hogy az e szabályozásban meghatározottak szerinti tervezési politika tárgyát képezzék, különösen mennyiségüket és földrajzi eloszlásukat illetően, mégpedig azzal a céllal, hogy hozzájáruljanak az ésszerűsített, stabil, kiegyensúlyozott és elérhető, csúcsminőségű ellátások kínálatának országos szintű biztosításához, továbbá azzal a céllal, hogy – amennyire csak lehetséges – elkerülhető legyen az anyagi, műszaki és emberi erőforrások pazarlása.

Az uniós joggal ellentétes közigazgatási gyakorlat és olyan esetleges panaszok bizonyítékának hiányában, amelyeket e vonatkozásban a társadalombiztosítási rendszerben biztosított személyek nyújtottak be, az olyan nemzeti szabályozás, amelyet legalább egy, nemzeti legfelsőbb bírósági határozat is megerősít, és amely rögzíti azt az alapelvet, amely szerint az illetékes nemzeti intézmény a nemzeti társadalombiztosítási rendszerben biztosított személy által más tagállamban vagy az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodásban részes államban igénybe vett ellátás költségeit a biztosított személy számára ténylegesen felmerült kiadások keretein belül ugyanolyan feltételekkel téríti meg, mintha az ellátást a szóban forgó tagállamban vették volna igénybe, nem teremt olyan helyzetet, amely az adott nemzeti társadalombiztosítási rendszerben biztosított személyeket megfoszthatja a C‑368/98. sz., Vanbraekel és társai ügyben 2001. július 12‑én hozott ítéletben előírt feltételek fennállása esetén járó kiegészítő megtérítéshez való jogtól, azaz ha a tartózkodási hely szerinti tagállamban nyújtott kórházi szolgáltatásokért kifizetett, az e tagállamban hatályos szabályok alkalmazásával számított díjak megtérítése a biztosítás helye szerinti tagállamban hatályos jogszabály alkalmazásával számítottnál alacsonyabb mértékű. Megfogalmazásának általánossága révén az ilyen szabályozás magában foglalja az azon kiegészítő megtérítéshez való jogot, amelyet az illetékes nemzeti intézménynek kell fizetnie az említett ítéletben foglalt feltételek fennállása esetén.

(vö. 27–28., 32., 37., 42–43., 51., 57–58., 67–69. pont)