ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
A versenyjog területén abban a különös esetben, ha az anyavállalat az uniós versenyszabályokat megsértő leányvállalata tőkéjében kizárólagos vagy majdnem kizárólagos részesedéssel rendelkezik – ideértve azon esetet is, amikor a holdingtársaság a közbenső társaság tőkéjében 100%-os részesedéssel rendelkezik, amely közbenső társaság viszont kizárólagos részesedéssel rendelkezik a cégcsoportjához tartozó, az uniós versenyszabályokat megsértő leányvállalat tőkéjében –, fennáll azon megdönthető vélelem, miszerint ezen anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol leányvállalatára, holding esetében pedig mind a közbenső társaság, mind pedig a leányvállalat magatartására. E vélelem egyrészt a versenyszabályokkal ellentétes magatartások megtorlására, illetve azok megismétlésének megelőzésére vonatkozó célkitűzés, másrészt egyes uniós jogi alapelvek, így különösen az ártatlanság vélelme, a büntetések személyhez kötöttsége és a jogbiztonság elve, valamint a védelemhez való jog követelményei, ideértve a fegyveregyenlőség elvét is, közötti egyensúly megteremtésére törekszik. Az anyavállalat feladata e vélelem megdöntése úgy, hogy bizonyítja, ő és leányvállalata nem alkottak az EUMSZ 101. cikk értelmében vett egyetlen vállalkozást, amely a szóban forgó jogsértést elkövette. E célból az anyavállalatnak bizonyítania kell, hogy nem csupán operatív, de pénzügyi szinten is tartózkodott attól, hogy a leányvállalatra ténylegesen meghatározó befolyást gyakoroljon.

Azon körülmény, hogy a leányvállalat bizonyos önállósággal rendelkezett, vagy hogy az anyavállalat e jogsértésben nem vett részt közvetlenül, és annak elkövetésére nem is ösztönözte leányvállalatát, önmagában nem elegendő a vélelem megdöntésére, és annak bizonyítására, hogy az anyavállalat és leányvállalata nem alkotott az EUMSZ 101. cikk értelmében vett egyetlen vállalkozást.

Ezenkívül azon körülmény, hogy az anyavállalat „egyszerű” technikai és pénzügyi koordinátori szerepet játszott, illetve hogy e társaságoknak pénzügyi és anyagi segítséget nyújtott, azt bizonyítja, hogy nem tartózkodott attól, hogy leányvállalataira meghatározó befolyást gyakoroljon.

(vö. 46–48., 50., 63–69. pont)
C-648/11. sz. ügy

MA és társai kérelme alapján The Queen

kontra

Secretary of State for the Home Department

(a Court of Appeal [England & Wales] [Civil Division] [Egyesült Királyság] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„343/2003/EK rendelet — A felelős tagállam meghatározása — Kísérő nélküli kiskorú — Két tagállamban egymást követően benyújtott menedékjog iránti kérelmek — A kiskorú családtagjának hiánya valamely tagállam területén — A 343/2003 rendelet 6. cikkének második bekezdése — A kiskorú átadása azon tagállamnak, ahol első kérelmét benyújtotta — Összeegyeztethetőség — A gyermek mindenek felett álló érdeke — A Charta 24. cikkének (2) bekezdése”

Összefoglaló – A Bíróság ítélete (negyedik tanács), 2013. június 6.

Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések – A Bíróság hatásköre – Korlátok – Nyilvánvalóan irreleváns kérdések, hasznos választ kizáró szövegösszefüggésben feltett, hipotetikus kérdések és az alapügy tárgyával össze nem függő kérdések – Terjedelem – A feltett kérdések relevanciája az alapüggyel összefüggő kártérítési kereset kimenetele szempontjából – Bennfoglaltság (EUMSZ 267. cikk) Határellenőrzések, menekültügy és bevándorlás – Menekültpolitika – A menedékjog iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek és eljárási szabályok – 343/2003 rendelet – Kísérő nélküli kiskorú – Két tagállamban egymást követően benyújtott menedékjog iránti kérelmek – A gyermek mindenek felett álló érdekének figyelembevétele – Azon tagállam felelőssége, ahol a kiskorú a kérelme benyújtását követően fizikailag jelen van (Az Európai Unió Alapjogi Chartája, 24. cikk; 343/2003 tanácsi rendelet, 6. cikk, második bekezdés)
Keywords

Summary

Keywords Az adójogszabályok harmonizálása – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – Szolgáltatásnyújtás – A szolgáltatásnyújtó és az igénybevevő személyének megállapítása – A szerződéses kikötésektől történő eltekintés lehetősége teljesen mesterséges, kizárólag adóelőny megszerzését célzó megállapodás esetében – A nemzeti bíróság általi értékelés (77/388 tanácsi irányelv, 2. cikk, 1. pont, és 6. cikk, (1) bekezdés) Summary A szerződéses kikötések, bár olyan körülményt képeznek, amelyet figyelembe kell venni, nem meghatározók a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/38 hatodik irányelv 2. cikkének 1. pontja és 6. cikkének (1) bekezdése szerinti „szolgáltatásnyújtás” esetében a szolgáltatásnyújtó és az igénybevevő személyének megállapítása során. E kikötéseket különösen abban az esetben lehet mellőzni, ha kiderül, hogy nem a valós gazdasági és kereskedelmi tartalmat tükrözik vissza, hanem teljesen mesterséges, valós gazdasági tartalmat nélkülöző, kizárólag adóelőny megszerzését célzó megállapodást képeznek, aminek vizsgálata a nemzeti bíróság feladata. (vö. 52. pont és a rendelkező rész)

C-653/11. sz. ügy

Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs

kontra

Paul Newey

(az Upper Tribunal [Tax and Chancery Chamber] [Egyesült Királyság] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem — Hatodik héairányelv — A 2. cikk 1. pontja és a 6. cikk (1) bekezdése — A »szolgáltatásnyújtás« fogalma — Reklám- és hitelközvetítési szolgáltatások nyújtása — Adómentességek — Az ügyletek valós gazdasági és kereskedelmi tartalma — Visszaélésszerű gyakorlat — Kizárólag adóelőny megszerzésére irányuló ügyletek”

Összefoglaló – A Bíróság ítélete (harmadik tanács), 2013. június 20.

Az adójogszabályok harmonizálása – Közös hozzáadottértékadó-rendszer – Szolgáltatásnyújtás – A szolgáltatásnyújtó és az igénybevevő személyének megállapítása – A szerződéses kikötésektől történő eltekintés lehetősége teljesen mesterséges, kizárólag adóelőny megszerzését célzó megállapodás esetében – A nemzeti bíróság általi értékelés

(77/388 tanácsi irányelv, 2. cikk, 1. pont, és 6. cikk, (1) bekezdés)

A szerződéses kikötések, bár olyan körülményt képeznek, amelyet figyelembe kell venni, nem meghatározók a tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/38 hatodik irányelv 2. cikkének 1. pontja és 6. cikkének (1) bekezdése szerinti „szolgáltatásnyújtás” esetében a szolgáltatásnyújtó és az igénybevevő személyének megállapítása során. E kikötéseket különösen abban az esetben lehet mellőzni, ha kiderül, hogy nem a valós gazdasági és kereskedelmi tartalmat tükrözik vissza, hanem teljesen mesterséges, valós gazdasági tartalmat nélkülöző, kizárólag adóelőny megszerzését célzó megállapodást képeznek, aminek vizsgálata a nemzeti bíróság feladata.

(vö. 52. pont és a rendelkező rész)
A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388 hatodik irányelv 11. cikke A. része (1) bekezdésének a) pontját, (2) bekezdésének a) pontját és (3) bekezdésének c) pontját, valamint a közös hozzáadottérték‑rendszerről szóló 2006/112 irányelv 73. cikkét, 78. cikke első bekezdésének a) pontját és 79. cikke első bekezdésének c) pontját úgy kell értelmezni, hogy az olyan adót, mint a portugál szabályozás által a film‑ és audiovizuális művészetek javára előírt reklámsugárzási adó, be kell számítani a kereskedelmi reklámsugárzási szolgáltatások után fizetendő hozzáadottérték‑adó alapjába.

E tekintetben a reklámsugárzási adó adóköteles tényállása egybeesik a kereskedelmi reklámsugárzási szolgáltatások után fizetendő hozzáadottérték‑adóéval. A reklámsugárzási adó fizetésének kötelezettsége ugyanis akkor keletkezik, amikor a szolgáltatásokat nyújtják, és csak akkor keletkezik, ha ilyen szolgáltatásokat nyújtanak.

Az ilyen adó tehát közvetlen kapcsolatban áll a kereskedelmi reklámsugárzási szolgáltatások nyújtásával, mivel a reklámsugárzási adó adóztatandó tényállása egybeesik a hozzáadottérték‑adó adóztatandó tényállásával. Ezen adó tehát az „adóknak, a vámoknak, a lefölözéseknek és díjaknak” a hatodik irányelv 11. cikke A. része (2) bekezdése a) pontja, valamint a 2006/112 irányelv 78. cikke első bekezdése a) pontja értelmében vett fogalma alá tartozik.

(vö. 41., 42., 48. pont és a rendelkező rész)
Keywords

Subject of the case

Rendelkező rész



Keywords

Közösségi védjegy – A közösségi védjegy meghatározása és megszerzése – Viszonylagos kizáró okok – Azonos vagy hasonló áruk, illetve szolgáltatások vonatkozásában lajstromozott azonos vagy hasonló korábbi védjegy jogosultja általi felszólalás – Az érintett védjegyek hasonlósága – Értékelési szempontok – Összetett védjegy (207/2009 tanácsi rendelet, 8. cikk, (1) bekezdés, b) pont) (vö. 71., 72. pont)

2. Fellebbezés – Jogalapok – A tények téves értékelése – Elfogadhatatlanság – A Törvényszék elé terjesztett tények értékelésének a Bíróság általi felülvizsgálata – Kizártság, kivéve az elferdítés esetét (EUMSZ 256. cikk; a Bíróság alapokmánya, 58. cikk, első bekezdés) (vö. 79., 80. pont)

Subject of the case

Tárgy

A Törvényszék (hatodik tanács) T-176/10. sz., SEVEN kontra OHIM – SEVEN FOR ALL MANKIND (SEVEN FOR ALL MANKIND) ügyben 2011. október 6-án hozott azon ítélete ellen benyújtott fellebbezés, amellyel a Törvényszék hatályon kívül helyezte a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) második fellebbezési tanácsának 2010. január 28-i, R 1514/2008-2. sz. azon határozatát, amely elutasította a felszólalási osztály azon határozatát hatályon kívül helyező határozat elleni fellebbezést, amely részben elutasította a 3., 9., 12., 14., 15., 16., 18., 20., 25. és 28. osztályba tartozó árukra vonatkozó, a „Seven” szóelemet tartalmazó közösségi és nemzetközi ábrás védjegyek jogosultja által a 14. és 18. osztályba tartozó árukra vonatkozó, SEVEN FOR ALL MANKIND szóvédjegy lajstromozásával szemben előterjesztett felszólalást – A 207/2009 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának értelmezése és alkalmazása – A megjelölések hasonlóságának vizsgálata keretében figyelembeveendő tényezők.

Rendelkező rész

Rendelkező rész

1) A Bíróság a fellebbezést elutasítja.

2) A Bíróság a Seven for all mankind LLC-t kötelezi, saját költségein felül, a Seven SpA részéről felmerült költségek viselésére.

3) A Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) maga viseli költségeit.
1)

Az Olasz Köztársaság – mivel a kitűzött határidőn belül nem fogadott el minden ahhoz szükséges intézkedést, hogy visszafizettesse a Gardanne, a Shannon régióban és Szardínián timföldgyártáshoz üzemanyagként felhasznált ásványolajok esetében a Franciaország, Írország, illetve Olaszország által alkalmazott jövedéki adó alóli mentességről szóló, 2005 december 7‑i 2006/323/EK bizottsági határozat, valamint a Gardanne, a Shannon régióban és Szardínián timföldgyártáshoz üzemanyagként felhasznált ásványolajok esetében a Franciaország, Írország, illetve Olaszország által alkalmazott jövedéki adó alóli mentességről szóló, 2007 február 7‑i 2007/375/EK bizottsági határozat által [C 78/2001 (ex NN 22/01), C 79/2001 (ex NN 23/01), C 80/2001 (ex NN 26/01)] jogellenesnek és a belső piaccal összeegyeztethetetlennek minősített állami támogatást – nem teljesítette a 2006/323 határozat 5. cikkéből, a 2007/375 határozat 4. cikkéből, valamint az EK 249. cikk negyedik bekezdéséből eredő kötelezettségeit.
Az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése értelmében a Bizottságnak lehetősége van arra, hogy a jogsértésért felelős egyetlen vállalkozás részét képező különböző jogi személyekkel szemben egyetemlegesen szabjon ki bírságot. Ennek keretében a Bizottságnak a bírság összegének meghatározásakor – amennyiben adott esetben a vállalkozás uniós jogi fogalmát alkalmazza – be kell tartania bizonyos korlátokat, amelyek megkövetelik, hogy megfelelően vegye figyelembe az érintett vállalkozásnak a jogsértés elkövetése alatti időszakban fennálló szerkezetének sajátosságait.

Így a Bizottság az egyetlen vállalkozás részét képező több jogi személy külső egyetemlegességi viszonyának meghatározása során köteles tiszteletben tartani különösen a büntetések és szankciók egyéniesítésének elvét, amely elv megköveteli, hogy a Bizottság az 1/2003 rendelet 23. cikkének (3) bekezdése értelmében a kiszabott bírság összegét az érintett vállalkozással szemben egyedileg kifogásolt jogsértés súlya és időtartama alapján határozza meg.

Az uniós versenyjogi szabályok azonban – a Bizottság szankcionálási jogkörére vonatkozó szabályokat, valamint a jogsértésért fennálló személyes felelősségre, illetve a büntetések és szankciók egyéniesítésére vonatkozó uniós jogelveket is ideértve, amelyeket e szankcionálási jogkör gyakorlása során be kell tartani – kizárólag magára a vállalkozásra vonatkoznak, ám az azt alkotó természetes vagy jogi személyekre nem. Ráadásul, noha az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdéséből az következik, hogy a Bizottság a bírságot egyetemlegesen több társasággal szemben is kiszabhatja, amennyiben ugyanazon vállalkozás részét képezték, sem e rendelkezés szövege, sem az egyetemlegesség mechanizmusának célkitűzése nem enged arra következtetni, hogy ez a szankcionálási jogkör az egyetemlegesség külső viszonyának meghatározásán felül kiterjedne az egyetemleges adóstársak által megfizetendő bírság belső viszonyukban történő megoszlásának meghatározására. Ugyanis sem az 1/2003 rendelet, sem általánosságban az uniós jog nem tartalmaz olyan szabályt, amely lehetővé tenné az egyetemleges adóstársak által fizetendő bírság belső viszonyukban való megoszlásának meghatározását.

E körülmények között, amennyiben az adóstársak nem rögzítették szerződés keretében az egyetemlegesen kiszabott bírság rájuk eső részarányát, az uniós jog betartása mellett a nemzeti bíróságok feladata e részarányoknak a jogvitára alkalmazandó nemzeti jog alkalmazásával történő meghatározása.

Egyébiránt, mivel az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése értelmében a Bizottság rendelkezésére álló szankcionálási jogkör nem foglalja magában a kiszabott bírságnak az azt követően az egyetemleges adóstársak egymás közötti belső viszonyában történő megosztásáról való rendelkezést, hogy azt teljes mértékben megfizették, és következésképpen a Bizottság követelése megszűnt, ilyen megosztási jogkörrel a Törvényszék sem rendelkezhet az e rendelet 31. cikkében az említett bírság törlése, csökkentése vagy növelése vonatkozásában elismert korlátlan felülvizsgálati jogköre keretében.

(vö. 51., 52, 56., 58., 61., 62., 74. pont)
14

Ugyanezen törvény 253. cikke értelmében: „(1) E cím rendelkezéseit kell alkalmazni minden olyan pénzügyi eszközre, amelyet Romániában vagy egy másik tagállamban lévő szabályozott piacon vezettek be kereskedésre, vagy amely tekintetében kérelmet vettek nyilvántartásba a szóban forgó piacra történő bevezetés céljából, függetlenül attól, hogy e szabályozott piacon a kereskedési műveletekre ténylegesen sor kerül-e. [...] (3) E cím rendelkezéseit és tilalmait kell alkalmazni: a) az olyan pénzügyi eszközökkel Romániában vagy külföldön végrehajtott műveletekre, amelyeket a Romániában található vagy működő, szabályozott piacon vezettek be kereskedésre, vagy amelyek tekintetében kérelmet vettek nyilvántartásba a vonatkozó piacra történő bevezetés céljából; b) az olyan pénzügyi eszközökkel Romániában végrehajtott műveletekre, amelyeket Romániában vagy egy másik tagállamban lévő szabályozott piacon vezettek be kereskedésre, vagy amelyek tekintetében kérelmet vettek nyilvántartásba a szóban forgó piacra történő bevezetés céljából.”
25

Ezzel összefüggésben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az Inter-Environnement Wallonie csak azon veszélyeztetett területekkel kapcsolatban vonta kétségbe a megtámadott rendelet jogszerűségét, amelyek e rendelet 3. szakasza 6. alszakaszának képezik a tárgyát. Figyelembe véve azonban, hogy az említett rendelet, amely a code de l’eau egyik fejezetét képezi, egymástól elválaszthatatlan egységnek minősülő rendelkezéseket tartalmaz, az Inter-Environnement Wallonie ugyanezen rendelet valamennyi rendelkezésének megsemmisítését kérte, ideértve azokat is, amelyek adott esetben nem tartoznak a 2001/42 irányelv értelmében vett „programhoz”, illetve adott esetben nem képeznek ilyen programot. A Terre wallonne is a megtámadott rendelet teljes egészében történő megsemmisítése mellett foglalt állást, a benne foglalt rendelkezések egymástól elválaszthatatlan jellege miatt. E felperes ugyanakkor a kérdést előterjesztő bíróság előtt elismerte, hogy a megsemmisítésre visszaható hatály nélkül is sor kerülhet, azzal a feltétellel, hogy a megtámadott aktus joghatásainak fenntartása időben korlátozott legyen.
1) A közös hozzáadottértékadó-rendszerről szóló, 2006. november 28-i 2006/112/EK tanácsi irányelv 168. cikkének a) pontját úgy kell értelmezni, hogy: — a bérelt gépjármű akkor minősül az adóalany adóköteles ügyletei érdekében felhasználtnak, ha közvetlen és azonnali kapcsolat van e jármű használata és az adóalany gazdasági tevékenysége között, az adólevonáshoz való jog pedig azon időszakok lejártakor keletkezik, amelyekre az egyes fizetések vonatkoznak, és a fent említett kapcsolat fennállását is is ezen időszakok lejártakor kell figyelembe venni; — a lízingszerződés alapján bérelt és tárgyi eszköznek minősülő gépjárművet akkor lehet adóköteles ügyletek érdekében felhasználtnak tekinteni, ha ezt az eszközt az adóalany e minőségében eljárva szerzi be, és teljes egészében vállalkozása vagyonának körébe vonja, mivel az előzetesen felszámított héa levonása teljes és azonnali, és mivel a szóban forgó eszköz bármely, a vállalkozó vagy alkalmazottai általi magáncélú, vagy vállalkozásidegen használata ellenérték fejében teljesített szolgáltatásnyújtásnak minősül.
5

A hatodik irányelv 17. cikke, amely az adólevonási jog keletkezését és alkalmazási körét szabályozza, a (2) és (5) bekezdésében a következőképpen rendelkezik: „(2) Amennyiben a termékeket és szolgáltatásokat adóköteles tevékenységéhez használta fel, az adóalany jogosult az általa fizetendő adóból levonni a következő összegeket: a) az olyan termékek és szolgáltatások után fizetendő, illetve megfizetett [HÉA], amelyet részére egy másik adóalany szállított [helyesen: értékesített] vagy fog szállítani [helyesen: értékesíteni], illetve teljesített vagy teljesíteni fog; b) a behozott termékekre fizetendő vagy megfizetett [HÉA]; c) az 5. cikk (7) bekezdésének a) pontja és a 6. cikk (3) bekezdése szerint fizetendő [HÉA]. [...] (5) Amennyiben az adóalany termékeket és szolgáltatásokat olyan értékesítéshez használ fel, amelyre a (2) és (3) bekezdés szerint adólevonási jog áll fenn, és ezzel egyidejűleg olyan értékesítéshez is, amelyre nézve nem áll fenn az adólevonási jog, úgy a [HÉA] levonását csupán addig a mértékéig lehet megengedni, amely az először említett értékesítésre vonatkozik [helyesen: az adólevonás csak a HÉÁ-nak az adóköteles tevékenységekkel arányos része tekintetében engedélyezhető]. E levonható hányadot a 19. cikknek megfelelően az adóalany által teljesített összes értékesítésre alkalmazni kell. A tagállamok azonban a következőket tehetik: a) engedélyezhetik az adóalanynak, hogy üzleti tevékenysége valamennyi részterületére külön levonási hányadot alkalmazzon, ha minden ilyen részterületről külön nyilvántartást vezet; b) kötelezhetik az adóalanyt, hogy üzleti tevékenysége valamennyi részterületére külön levonási hányadot alkalmazzon, és hogy valamennyi ilyen részterületről külön nyilvántartást vezessen; c) engedélyezik vagy kötelezővé teszik, hogy az adóalany az adólevonást a termékek vagy szolgáltatások összességére vagy egy részére [helyesen: összességének vagy egy részének rendeltetése szerint] alkalmazza; d) engedélyezik vagy kötelezővé teszik, hogy az adóalany az adólevonást az első albekezdésben megállapított szabállyal összhangban valamennyi termékre és szolgáltatásra alkalmazza, amelyeket az ott megnevezett ügylet céljaira használ fel; e) engedélyezik, hogy amennyiben az adóalany által le nem vonható [HÉA] jelentéktelen összegű, úgy azt figyelmen kívül lehessen hagyni. [...]”
20

Az OHIM azon érvére, miszerint a Nike az iránti kérelmét, hogy az OHIM felszólalási osztálya előtt az eredeti felszólaló helyébe léphessen, csak a felszólalási eljárás befejezését követően nyújtotta be, a Törvényszék a megtámadott ítélet 27. pontjában úgy vélte, hogy még ha feltételezzük is, hogy e kérelem nem elfogadható, sőt akár teljességgel figyelmen kívül is hagyható, az engedményes nem fosztható meg azon jogától, hogy a felszólalási osztály határozatával szemben fellebbezést nyújtson be. Az engedményesnek mint a felszólalás alapjául hivatkozott védjegy jogosultjának ugyanis szükségképpen jogában áll a felszólalási eljárás végén hozott határozat ellen fellépni, függetlenül attól a kérdéstől, hogy terjesztett-e arra irányuló kérelmet az OHIM felszólalási osztálya elé, hogy a felszólaló helyébe léphessen, és hogy e kérelem elfogadható volt-e. A Törvényszék szerint noha természetesen az OHIM fellebbezési tanácsának meg kell bizonyosodnia afelől, hogy az engedményes a korábbi védjegy jogosultja, e vizsgálatot az alkalmazandó eljárási szabályok, köztük az OHIM iránymutatásai tiszteletben tartásával kell végeznie.
14

A kérdést előterjesztő bíróság ugyanakkor azt a kérdést veti fel, hogy az, hogy az érintett a tevékenységét az EK 299. cikkben meghatározott területen kívül végezte, kizárja-e az 1408/71 rendelet II. címének az alkalmazhatóságát. E bíróság a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatára hivatkozik, amely szerint a munkavállalók szabad mozgására vonatkozó uniós jogi rendelkezések az Unió területén kívül végzett tevékenységekre is alkalmazandók, ha a munkaviszony továbbra is kellően szorosan kötődik e területhez (a C-60/93. sz. Aldewereld-ügyben 1994. június 29-én hozott ítélet [EBHT 1994., I-2991. o.] 14. pontja). A kérdést előterjesztő bíróság relevánsnak tartja a 9/88. sz. Lopes da Veiga-ügyben 1989. szeptember 27-én hozott ítélet (EBHT 1989., 2989. o.) 17. pontját is, amely szintén egy tengerészt érintett, és amelyben a Bíróság megállapította, hogy az bír jelentőséggel, hogy az érintett munkaviszonya kellően szorosan kötődik-e Hollandia területéhez.
4

A 2000/78 irányelv „Az irányelv hatálya” című 3. cikke (1) bekezdésében így rendelkezik: „A Közösségre átruházott hatáskörök korlátain belül ezt az irányelvet minden személyre alkalmazni kell, mind a köz-, mind a magánszféra vonatkozásában, beleértve a köztestületeket [helyesen: az állami szerveket] is a következőkre tekintettel: a) a munkavállaláshoz, önálló vállalkozáshoz, a foglalkozáshoz való hozzájutás feltételei, beleértve a kiválasztási és toborzási feltételeket, bármely tevékenységi ágban és a szakmai hierarchia minden szintjén, beleértve az előmenetelt is; […] c) alkalmazási és munkakörülmények [helyesen: munkafeltételek], beleértve az elbocsátást és a díjazást; […]”
1

Fellebbezésével a Formula One Licensing BV a Törvényszék T-10/09. sz., Formula One Licensing kontra OHIM - Global Sports Media (F1-LIVE) ügyben 2011. február 17-én hozott azon ítéletének (EBHT 2011., II-427. o.; a továbbiakban: megtámadott ítélet) hatályon kívül helyezését kéri, amellyel a Törvényszék elutasította a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) első fellebbezési tanácsa által a Racing-Live SAS és a Formula One Licensing BV közötti felszólalási eljárással kapcsolatban 2008. október 16-án hozott határozat (R 7/2008-1. sz. ügy) (a továbbiakban: a jogvita tárgyát képező határozat) hatályon kívül helyezése iránt indított keresetét.
37

Emellett azt is meg kell állapítani, hogy amikor az uniós jogalkotó valamely támogatás nyújtásához támogathatósági feltételeket határoz meg, az e feltételek valamelyikének be nem tartásából eredő kizárás nem szankció, hanem csupán a jog által előírt feltételek be nem tartásának az egyszerű következménye (lásd ebben az értelemben a C-171/03. sz., Toeters és Verberk ügyben 2004. november 11-én hozott ítélet [EBHT 2004., I-10945. o.] 47. pontját, valamint a C-45/05. sz. Maatschap Schonewille-Prins ügyben 2007. május 24-én hozott ítélet [EBHT 2007., I-3997. o.] 47. pontját). Valamely támogatási kérelemnek a támogatásnyújtási feltételek ellenőrzésének a mezőgazdasági termelő helyszíni ellenőrzést megakadályozó magatartásával történő ellehetetlenítése miatti elutasítása ugyanígy nem tekinthető szankciónak, és ezért arra a 817/2004 rendelet 73. cikke alkalmazandó.