E tekintetben a kártérítési kereset önálló kereseti formát képez, amely a keresetek rendszerében saját funkciót tölt be, és sajátos tárgyára figyelemmel meghatározott feltételekkel vehető igénybe. Míg a megsemmisítés iránti kereset és az intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset arra irányul, hogy szankcionálja valamely jogilag kötelező erejű aktus jogellenességét vagy az ilyen aktus hiányát, a kártérítési kereset tárgya a valamely uniós intézménynek vagy szervnek betudható aktusból vagy jogellenes magatartásból eredő sérelem orvoslása iránti kérelem. Egyrészt a kártérítési kereset ezen önállósága nem vonható kétségbe önmagában azáltal, hogy egy felperes úgy határoz, hogy egymást követően megsemmisítés iránti keresetet és kártérítési keresetet indít. Másrészt a megsemmisítés iránti kereset elfogadhatatlansága nem vonja maga után az ezt követően indított kártérítési kereset elfogadhatatlanságát önmagában amiatt, hogy e keresetek hasonló, vagy akár azonos jogellenességi jogalapokon alapulnak. Az ilyen értelmezés ugyanis ellentétes lenne magával a kereseti formák önállóságára vonatkozó elvvel, következésképpen megfosztaná az EUMSZ 340. cikk harmadik bekezdésével összefüggésben értelmezett EUMSZ 268. cikket a hatékony érvényesüléstől.

A bizalomvédelem elvére történő hivatkozás joga minden olyan jogalanyt megillet, akiben valamely uniós intézmény megalapozott várakozásokat keltett. A jogos bizalomra való hivatkozás jogának fennállásához azonban három kumulatív feltétel teljesülése szükséges. Először is az uniós adminisztrációnak pontos, feltétel nélküli és egybehangzó, feljogosított és megbízható forrásokból származó ígéreteket kell tennie az érintett számára. Másodszor ezen ígéreteknek jogos elvárást kell kelteniük abban a személyben, akihez intézik őket. Harmadszor az adott ígéreteknek összhangban kell állniuk a vonatkozó szabályokkal. Ezenfelül, bár a bizalomvédelemre mint uniós jogi alapelvre minden olyan gazdasági szereplő hivatkozhat, akiben valamely intézmény megalapozott várakozásokat keltett, ha az óvatos és körültekintő gazdasági szereplő képes előre látni az olyan uniós intézkedés elfogadását, amely az érdekeit érintheti, akkor az intézkedés meghozatalát követően nem hivatkozhat ezen elvre. Ráadásul a gazdasági szereplők nem táplálhatnak jogos bizalmat olyan helyzet fennmaradása iránt, amelyet az uniós intézmények mérlegelési jogkörük keretein belül módosíthatnak, különösen olyan területen, mint amilyen a monetáris politika, amelynek célja a gazdasági helyzet változásaihoz való állandó alkalmazkodás.

Másfelől az állami adósságinstrumentumnak valamely befektető általi megvásárlása fogalmilag olyan ügyletnek minősül, amely pénzügyi kockázatot foglal magában, mivel arra kiterjednek a tőkepiacok fejleményeinek az eshetőségei. Márpedig a Görög Köztársaság pénzügyi helyzetére és az ezen időszakot érintő bizonytalanságokra tekintettel, azok a befektetők, akik még abban az időszakban is vásároltak görög adósságinstrumentumokat, amikor a Görög Köztársaság pénzügyi válsága a mélyponton volt, nem állíthatják, hogy olyan óvatos és körültekintő gazdasági szereplőként jártak el, akik jogos elvárások meglétére hivatkozhatnak. Ellenkezőleg, a Bank említett nyilvános nyilatkozataira tekintettel az említett befektetőknek ismerniük kellett az általuk megszerzett görög adósságinstrumentumok értékének ingadozását meghatározó, nagymértékben instabil gazdasági helyzetet, valamint a Görög Köztársaság fizetésképtelenségének nem elhanyagolható kockázatát, még ha e fizetésképtelenség csak részleges is lehetett. Ezenfelül az óvatos és körültekintő gazdasági szereplő, akinek tudomása volt a nyilvános nyilatkozatokról, nem zárhatta ki a görög államadósság átütemezésének a kockázatát, tekintettel az ezzel kapcsolatban az euróövezet tagállamai és a többi érintett szerv, mint például a Bizottság, az IMF és a Bank között fennálló nézetkülönbségre.

Az Európai Központi Bank egyes tagjainak a 2010‑ben és 2011‑ben tett nyilvános nyilatkozatai, amelyek a görög államadósság esetleges átütemezésének a kizárására irányultak, nem minősülhetnek pontos, feltétel nélküli és egybehangzó, feljogosított és megbízható forrásokból származó ígéreteknek, amelyek a görög adósságinstrumentumokkal rendelkező magánhitelezőkben jogos elvárásokat kelthettek. Ugyanis először is azok általános jellegére tekintettel, és másodszor az Európai Központi Bank arra vonatkozó hatáskörének a hiányát figyelembe véve, hogy a részlegesen nem teljesítő besorolású tagállam államadósságának az esetleges átütemezésével kapcsolatban döntést hozzon, valamint harmadszor az ebben az időszakban a pénzügyi piacokon – különösen a Görög Köztársaság pénzügyi helyzetének jövőbeli fejleményeit illetően – uralkodó bizonytalanságra tekintettel e nyilatkozatok nem minősíthetők pontos, feltételhez nem kötött és egybehangzó, feljogosított és megbízható forrásból származó ígéreteknek, és még kevésbé minősíthetők azoknak annak kapcsán, hogy e tagállam esetlegesen nem hoz az átütemezésre vonatkozóan ilyen döntést.

Hasonlóképpen, a magánbefektetők és az eurórendszer központi bankjai a követeléseik értéke csökkenésének az európai gazdaságra gyakorolt hatását tekintve egyáltalán nincsenek összehasonlítható helyzetben. Ugyanis az említett központi bankok által megszerzett és az e bankok tulajdonában lévő görög adósságinstrumentumok értékének teljes összegére tekintettel az említett bankoknak az euróövezet valamely tagállama államadósságának az átütemezésében való esetleges részvétele – függetlenül attól, hogy az az EUMSZ 123. cikk tekintetében jogszerű‑e, vagy sem –, annak kockázatával járt volna, hogy sérül a teljes eurórendszer pénzügyi integritása, és különösen azon képessége, hogy a pénzpiacokon beavatkozhasson, és refinanszírozhassa a hitelintézeteket a Központi Bankok Európai Rendszere és az Európai Központi Bank alapokmányáról szóló jegyzőkönyv18. cikke 1. pontja első és második francia bekezdésének megfelelően. E tekintetben meg kell állapítani, hogy az állami adósságinstrumentumok egyidejűleg olyan biztosítékot jelentenek, amelyet e központi bankoknak általában el kell fogadniuk az eurórendszeren belüli hitelműveletekhez, és ahhoz, hogy a hitelintézeteknek fennmaradjon a likvid tőkéhez való hozzáférése. Ebből következően el kell utasítani azt a kifogást is, amely szerint a Bank és az eurórendszer nemzeti központi bankjai a magánszektor hátrányára kiváltságos rangsort magában foglaló hitelezői jogállást biztosítottak maguknak a monetáris politikához kapcsolódó feladataik ürügyén.

E tekintetben azok a magánbefektetők, akik kizárólag magánjogi vagyoni érdekektől vezérelve vásárolták meg a görög adósságinstrumentumokat, bármely pontos indok is motiválta a befektetési döntéseiket, eltérő helyzetben vannak az eurórendszer központi bankjaihoz képest, amelyek szintén vásároltak ilyen értékpapírokat az EUMSZ 282. cikk (1) bekezdésével összefüggésben értelmezett EUMSZ 127. cikk (1) és (2) bekezdése, valamint különösen a Központi Bankok Európai Rendszere és az Európai Központi Bank alapokmányáról szóló jegyzőkönyv 18. cikke 1. pontjának első francia bekezdése alapján az alapvető feladataik teljesítése során abból a célból, hogy fenntartsák az árstabilitást és a monetáris politika megfelelő kezelését, és amelyek eljárása az értékpapír‑piaci program létrehozataláról szóló 2010/281 határozat rendelkezései által meghatározott korlátokon belül maradt. Így a szóban forgó helyzetek összehasonlíthatóságának hiányában egy olyan cseremegállapodás elfogadása és végrehajtása, amelynek tárgya az Európai Központi Bank és az eurórendszer központi bankjai tulajdonában lévő görög adósságinstrumentumok cseréje annak elkerülése céljából, hogy utóbbiak részt vegyenek a görög államadósság átütemezésében, nem minősülhet az egyenlő bánásmód elve megsértésének.

Az úgynevezett par condicio creditorum vagy pari passu klauzula, amely azt feltételezi, hogy a hitelezőket a kifizetés során azonos módon kezelik, nem létezik az uniós jogrendben. E tekintetben a fizetésképtelenségi eljárásról szóló 1346/2000 rendelet azt állapította meg, hogy e tárgykörben jelentős eltérések léteznek a nemzeti jogrendekben, ideértve a hitelezőkkel szembeni preferenciális bánásmódot is, és a jogszabályok kollíziójára vonatkozó egységes szabályok megállapítására szorítkozott többek között a bevételek elosztásának összehangolása érdekében, a hitelezőkkel szembeni egyenlő bánásmód lehető legnagyobb mértékű megőrzése céljából.

Ami az Európai Központi Banknak az EUMSZ 340. cikk alapján fennálló és az Unió jogalkotói hatáskörébe tartozó jogszerű aktus miatti szerződésen kívüli felelősségét illeti, az uniós jog jelenlegi állapotában a tagállami jogrendek összehasonlító vizsgálata nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy fennáll az Uniót a jogalkotási feladatainak jogszerű gyakorlásáért terhelő szerződésen kívüli felelősség rendszere. Így amennyiben a Bank a normatív döntéshozatali jogköreinek gyakorlása keretében olyan általános hatályú aktusokat fogad el, mint amilyen a Görög Köztársaság adósságcsere‑ajánlatával összefüggésben a Görög Köztársaság által kibocsátott vagy teljes mértékben garantált forgalomképes adósságinstrumentumok elfogadhatóságáról szóló 2012/153 határozata, vagy ha megtagadja egy ilyen aktus elfogadását, önmagában emiatt el kell utasítani valamely kártérítési kérelmet.

Ráadásul abban az esetben, ha el is kellene ismerni az ilyen felelősség elvét, a Bank felelősségének megállapítása rendkívüli és különleges kár fennállását feltételezné. A kárt akkor kell rendkívülinek tekinteni, ha meghaladja az érintett gazdasági ágazatban a tevékenységhez fűződő kockázatok határát, különlegesnek pedig akkor, ha a gazdasági szereplők meghatározott csoportját aránytalanul érinti más gazdasági szereplőkhöz képest. Erről pedig nincs szó azon kár esetében, amely abból áll, hogy csökkent a görög adósságinstrumentumok értéke az említett, a magánbefektetők bevonására irányuló görög adósságcsere‑ajánlat és egy olyan eljárás végrehajtása során, amelyet a görög jog írt elő valamennyi érintett magánbefektető számára kötelezővé téve az instrumentumcserét. Ugyanis e kár nem haladja meg azon gazdasági kockázatok határait, amelyek eleve jellemzőek a pénzügyi szektor keretében folytatott gazdasági tevékenységekre, többek között ideértve a valamely állam által kibocsátott forgalomképes adósságinstrumentumokra vonatkozó ügyleteket, különösen abban az esetben, ha ezen állam alacsonyabb minősítést kap. Ellenkezőleg, függetlenül azon általános elvtől, mely szerint minden hitelezőnek magának kell viselnie az – akár állami – adós fizetésképtelenségének kockázatát, az ilyen ügyletek különösen törékeny piacokon jönnek létre, és azok az ilyen instrumentumok értékének csökkenése vagy növekedése tekintetében gyakran irányíthatatlan eshetőségeknek vagy kockázatoknak vannak kitéve, ami spekulációra ösztönözhet annak érdekében, hogy rövid időn belül nagy nyereségekre tegyenek szert. Következésképpen, még ha nem is bocsátkoztak spekulatív ügyletekbe, az említett kár megtérítését igénylő gazdasági szereplőknek ismerniük kellett az említett eshetőségeket és kockázatokat a szerzett instrumentumok értékét érintő, esetlegesen bekövetkező jelentős veszteséget illetően. Ez annál is inkább igaz, mivel az érintett kibocsátó tagállam már a pénzügyi válság 2009‑es kezdetét megelőzően jelentős adóssággal és hiánnyal küzdött. Következésképpen a bekövetkezett kár nem minősíthető rendkívülinek.

E kár különlegesnek sem minősíthető, mivel az érintett gazdasági szereplőkre a többi magánbefektetőhöz hasonlóan – jóllehet az eurórendszer központi bankjai kivételével – vonatkozott a magánbefektetők részvételével végrehajtott önkéntes adósságinstrumentum‑csere ügylet és a nemzeti jogon alapuló leírási mechanizmus. E körülmények között és az említett nemzeti jog által általánosan és objektív módon – többek között a kérdéses instrumentumok sorozatszáma alapján – azonosított, érintett befektetők nagy számára tekintettel nem állapítható meg, hogy az említett kár megtérítését igénylő gazdasági szereplők olyan gazdasági szereplők különleges kategóriájába tartoznának, amelyek a többi gazdasági szereplőhöz képest aránytalan mértékben érintettek.

(vö. 119–122. pont)