T‑59/02. sz. ügy

Archer Daniels Midland Co.

kontra

az Európai Közösségek Bizottsága

„Verseny — Kartellek — Citromsav — EK 81. cikk — Bírság — A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése — Bírságkiszabás iránymutatás — Engedékenységi közlemény — A jogbiztonság és a visszaható hatály tilalmának elve — Az arányosság elve — Egyenlő bánásmód — Indokolási kötelezettség — Védelemhez való jog ”

Az ítélet összefoglalása

1. Közösségi jog – Általános jogelvek – A büntetőjogi rendelkezések visszaható hatályának tilalma

(17 tanácsi rendelet, 15. cikk; 96/C 207/04 és 98/C 9/03 bizottsági közlemények)

2. Verseny – Bírságok – Bírságkiszabási iránymutatás

(17 tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény)

3. Verseny – Bírságok – Közösségi szankciók és valamely tagállamban vagy harmadik államban a nemzeti versenyjog megsértése miatt kiszabott szankciók

(17 tanácsi rendelet, 15. cikk)

4. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás

(EK 81. cikk, (1) bekezdés és EK 82. cikk; EGT‑Megállapodás, 53. cikk, (1) bekezdés; 17 tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

5. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya

(17 tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

6. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – A bírság elrettentő jellege

(EK 81. cikk; 17 tanácsi rendelet, 15. cikk)

7. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A piacra gyakorolt tényleges hatás

(17 tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 1. pont, A. szakasz, (1) bekezdés)

8. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya

(17 tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

9. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények

(17 tanácsi rendelet, 15. cikk)

10. Verseny – Közigazgatási eljárás – A védelemhez való jog tiszteletben tartása

(EK 81. cikk és EK 82. cikk; 17 tanácsi rendelet, 11. cikk)

11. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Súlyosító körülmények

(17 tanácsi rendelet, 15. cikk; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 2. pont)

12. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás

(17 tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés)

13. Verseny – Közösségi szabályok – Jogsértések – Bírság – Összeg – Meghatározás

(EK 81. cikk; 17 tanácsi rendelet)

14. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 17 tanácsi rendelet, 15. cikk, (2) bekezdés; 98/C 9/03 bizottsági közlemény, 3. pont, harmadik franciabekezdés)

15. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás – Szempontok – A jogsértés súlya – Enyhítő körülmények

(EK 81. cikk, (1) bekezdés; 17 tanácsi rendelet, 15. cikk)

16. Verseny – Bírságok – Összeg – Meghatározás

(17 tanácsi rendelet, 15. cikk; 96/C 207/04 bizottsági közlemény, B., C. és D. szakasz)

17. Verseny – Közigazgatási eljárás – Kifogásközlés – Szükséges tartalom

(17 tanácsi rendelet, 19. cikk, (1) bekezdés)

18. Verseny – Közigazgatási eljárás – Kifogásközlés – Szükséges tartalom

(17 tanácsi rendelet, 19. cikk, (1) bekezdés)

19. Verseny – Bírságok – Összeg – A Bizottság mérlegelési jogköre – Bírósági felülvizsgálat

(EK 229. cikk)

1. Az emberi jogok európai egyezményének 7. cikkében megfogalmazott, a büntető jogszabályok visszaható hatályának tilalmára vonatkozó elv, mint alapvető jog, a közösségi jog egyik alapelvét képezi, amelynek tiszteletben tartása a versenyjogi szabályok megsértése miatti bírság kiszabása során is kötelező. Ezen elv megköveteli, hogy a kiszabott szankciók megfeleljenek a jogsértés elkövetése idején hatályban lévő szankcióknak.

A Bizottság bírságokkal kapcsolatos általános versenypolitikáját módosító iránymutatás elfogadása elvileg érintheti a visszaható hatály tilalmának a hatályát.

Egyrészről ugyanis az iránymutatás joghatásokat válthat ki. E joghatások nem kifejezetten az iránymutatás normatív erejéből erednek, hanem abból, hogy a Bizottság elfogadta és közzétette azt. Az iránymutatások – mint többek között az engedékenységi közlemény ‑ elfogadása és közzététele a Bizottság mérlegelési jogkörének önkorlátozását idézi elő, mivel a Bizottság az iránymutatástól nem térhet el anélkül, hogy ne tenné ki magát annak, hogy egyes esetekben az általános jogelvek – mint az egyenlő bánásmód, a bizalomvédelem és a jogbiztonság elve – megsértése címén felelősségre vonható legyen.

Másrészről az iránymutatások mint versenypolitikai eszközök az Emberi Jogok Európai Bíróságának az emberi jogok európai egyezménye 7. cikkének (1) bekezdésére vonatkozó ítélkezési gyakorlata szerinti, a valamely jogsértést megállapító jogszabály új bírói értelmezéséhez hasonlatosan a visszaható hatály tilalmának alkalmazása alá esnek, amelynek értelmében e rendelkezéssel ellentétes valamely jogsértést megállapító jogszabály új értelmezésének visszaható hatállyal történő alkalmazása. Ezen ítélkezési gyakorlat szerint ez az eset főképpen akkor áll fenn, amennyiben olyan ítélkezési gyakorlat szerinti értelmezésről van szó, amelynek következménye a jogsértés elkövetésének időpontjában ‑ különösképpen a kérdéses jogszabályra vonatkozó ítélkezési gyakorlat által elfogadott értelmezésre tekintettel ‑ nem volt ésszerűen előrelátható. Mindemellett ugyanebből az ítélkezési gyakorlatból az is kiderül, hogy az előreláthatóság fogalmának hatálya nagymértékben a kérdéses szöveg tartalmától, a vonatkozó jogterülettől, valamint a címzettek számától és minőségétől függ. Vagyis a jogszabályok előreláthatóságával nem ellentétes, hogy az érintett személynek világos jogi tanácsokért kelljen folyamodnia annak ésszerű szinten történő felmérése érdekében, hogy az adott ügy körülményei között bizonyos jogi cselekménynek milyen következményei lehetnek. Ez különösképpen így van a szakmai tevékenységet végző személyek, akiknek munkájuk gyakorlása során nagyfokú gondosságról kell tanúbizonyságot tenniük. Ugyanígy elvárható, hogy különös gondot fordítsanak annak felmérésére, hogy ez milyen kockázattal járhat.

A visszaható hatály tilalma tiszteletben tartásának ellenőrzése érdekében meg kell vizsgálni, hogy a bírságok összegének kiszámításához a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás elfogadásával végrehajtott módosítás ésszerűen előrelátható volt‑e a kérdéses jogsértések elkövetésének időpontjában. E tekintetben az iránymutatással bevezetett fő újítás abból áll, hogy a Bizottság az irányelvben előírt sávok alapján meghatározott alapösszeget vesz a bírságszámítás alapjául, amely sávok a jogsértések súlyának eltérő fokát tükrözik, ám amelyek önmagukban nem állnak összefüggésben az érintett forgalommal. Ez a módszer lényegében a bírságok tételes kiszabásán alapul, még ha e tételes jelleg viszonylagos és rugalmas is.

Továbbá az a tény, hogy a Bizottság a múltban bizonyos típusú jogsértésekre bizonyos szintű bírságokat alkalmazott, nem jelenti azt, hogy a 17. rendeletben megjelölt határokon belül ne lenne jogosult e mértéket növelni, amennyiben ez a versenyjogi közösségi politika végrehajtásának biztosítása érdekében szükséges, hanem éppen ellenkezőleg, a versenyjogi közösségi szabályok hatékony alkalmazása megkívánja, hogy a Bizottság a bírságok mértékét bármikor e politika igényeihez tudja igazítani.

Ebből következően az olyan közigazgatási eljárásban érintett vállalkozások, amelynek következményeképpen bírság kiszabására is sor kerülhet, nem alapozhatnak jogos bizalmat arra a tényre, hogy a Bizottság a korábban kiszabottakhoz képest nem fogja növelni a bírságok összegét, illetve nem fogja módosítani e bírságok kiszámításának módszerét.

Következésképpen e vállalkozásoknak tekintetbe kell venniük azt a lehetőséget, hogy a Bizottság bármikor úgy dönthet, hogy a korábban alkalmazott mértékhez képest megemeli a bírságok szintjét. Ez nemcsak arra az esetre érvényes, amikor a Bizottság a bírságok kiszabásakor az egyes határozatokban megemeli a bírság mértékét, hanem arra is, ha ez az emelés egyes esetekben olyan általános hatályú magatartási szabályok alkalmazásával történik, mint az iránymutatás.

(vö. 41‑49, 409. pont)

2. Az a tény, hogy a Bizottság valamely vállalkozásra kiszabott bírság kiszámítására a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban megfogalmazott módszert alkalmazta, nem minősül hátrányos megkülönböztetésnek azon vállalkozásokhoz képest, amelyek a közösségi versenyjogi szabályok megsértését ugyanabban az időszakban követték el, ám amelyeket a Bizottság ‑ a jogsértés feltárásának időpontjával vagy az őket érintő közigazgatási eljárás lefolytatásával kapcsolatos okok miatt ‑ az iránymutatás elfogadását és közzétételét megelőzően vonta felelősségre.

(vö. 53. pont)

3. A ne bis in idem elve tiltja, hogy ugyanazt a személyt ugyanazon jogsértő magatartás miatt azonos jogtárgy védelmében többször szankcionálják. Ezen elv alkalmazása három konjunktív feltétel teljesüléséhez kötött: a tények azonossága, a jogsértés elkövetőjének azonossága és a védett jogtárgy azonossága

Így valamely vállalkozás ellen lehet jogszerűen ugyanazért a jogsértő magatartásért két párhuzamos eljárást folytatni, és két külön szankciót kiszabni, egyrészről az érintett tagállami, másrészről a közösségi illetékes hatóság által, amennyiben ezen említett eljárások különböző célokat követnek, és a megsértett normák nem azonosak.

Ennélfogva a ne bis in idem elve még kevésbé alkalmazható olyan esetben, ahol az egyrészről a Bizottság, másrészről a valamely harmadik államok hatóságai által lefolytatott eljárások és kiszabott szankciók nyilvánvalóan nem ugyanazokat a célokat követik. Míg az első esetben ugyanis az Európai Unió, illetve az Európai Gazdasági Térség területén a torzulásmentes verseny megőrzése, addig a második esetben valamely harmadik állam piacának védelme a cél. A védett jogtárgy azonosságának feltétele, amely a ne bis in idem elvének alkalmazásához szükséges, ilyen esetben nem teljesül.

(vö. 61‑63. pont)

4. A Bizottság hatásköre arra, hogy bírságot szabjon ki az EK 81. cikk (1) bekezdésébe vagy az EK 82. cikkbe ütköző jogsértést szándékosan vagy gondatlanul elkövető vállalkozásokkal szemben, az abból a célból a Bizottság rendelkezésére bocsátott eszközök közé tartozik, hogy az elláthassa a közösségi jog által ráruházott felügyeleti feladatot. Ez a feladat magában foglalja a Szerződésben lefektetett elvek versenyügyekben való alkalmazására és a vállalkozások magatartásának ebbe az irányba történő befolyásolására irányuló általános politika követését.

Ebből következőleg a Bizottság hatáskörébe tartozik, hogy az elrettentő hatásuk megerősítése céljából a bírságok összegének szintjéről döntsön, amikor meghatározott fajta jogsértések ‑ a belőlük az egyes érdekelt vállalkozások által nyerhető haszon miatt ‑ még viszonylag gyakoriak, noha jogellenességük a közösségi versenypolitika kezdetétől fogva megállapítást nyert.

A Bizottság által követett elrettentési cél az Európai Gazdasági Térségen (EGT) vagy a Közösségen belüli vállalkozások magatartására irányul. Következésképpen valamely vállalkozással szemben a közösségi versenyjogi szabályok megsértése miatt kiszabott bírság elrettentő jellege nem függhet sem e vállalkozás sajátos helyzetétől, sem az EGT területén kívüli harmadik államokban meghatározott versenyjogi szabályok ez utóbbi általi tiszteletben tartásától.

(vö. 70‑72. pont)

5. A versenyjogi jogsértések súlyát sok tényező ‑ többek között az adott ügy sajátos körülményei és jogi háttere ‑ függvényében kell megállapítani, anélkül, hogy létezne azon tényezőket felsoroló kötelező és kimerítő lista, amelyet figyelembe kell venni.

Így esettől függően, a jogsértés súlyának mérlegelési tényezői közé tartozhat a jogsértés tárgyát képező termék mennyisége és értéke, valamint a vállalkozás mérete és gazdasági ereje, és következésképpen az a hatás, amelyet az érintett piacra gyakorolhatott. Egyrészről ebből következően a bírság összegének megállapítása érdekében figyelembe vehető a vállalkozás teljes forgalma, amely annak méretére, valamint gazdasági erejére nézve – bár hozzávetőlegesen vagy tökéletlenül – jelzésértékű lehet, csakúgy, mint az érintett vállalkozások piaci részesedése az érintett piacon, amely jelzésértékű lehet a jogsértés terjedelmére nézve. Másrészről ebből az következik, hogy e számok egyikének sem szabad aránytalan jelentőséget tulajdonítani az egyéb mérlegelési tényezőkhöz képest, ezért a bírság megfelelő összegének megállapítása nem származhat kizárólagosan a teljes forgalomra alapozott számításból

(vö. 98‑99. pont)

6. Az elrettentés az egyik legfőbb megfontolás, amelynek a Bizottságot a közösségi versenyszabályok megsértéséért kiszabott bírságok megállapítása során vezérelnie kell.

Amennyiben a bírságot olyan szinten kellene rögzíteni, amely a kartellből származó haszon kiiktatására korlátozódna, nem lenne elrettentő hatása. Ésszerűen vélelmezhető, hogy a vállalkozások pénzügyi számításaik és üzleti döntéseik során ésszerűen nem csupán azon bírságok szintjét veszik figyelembe, amelyeket jogsértés esetén kiszabhatnak velük szemben, hanem a kartell felfedezésének kockázatát is. Ezen túlmenően, amennyiben a bírság szerepét csupán a várható nyereség vagy haszon elvonására csökkentenénk, nem vennénk kellően figyelembe a kérdéses magatartásnak az EK 81. cikk értelmében fennálló jogellenes jellegét. Tulajdonképpen, ha a bírságot a bekövetkezett kár egyszerű kompenzációjára korlátoznánk, úgy figyelmen kívül hagynánk ‑ az elrettentő hatáson kívül, ami csak a jövőbeli magatartásokra vonatkozhat ‑ ezen intézkedésnek a ténylegesen elkövetett jogsértéssel szembeni megtorló jellegét.

Ugyanígy valamely olyan vállalkozás esetén, amely sok piacon van jelen, és amely különösen jelentős pénzügyi teljesítőképességgel rendelkezik, a kérdéses piacon megvalósított forgalom figyelembevétele nem lehet elegendő a bírság elrettentő jellegének biztosításához. Minél nagyobb vállalkozásról van ugyanis szó, és minél nagyobb olyan összesített forrással rendelkezik, amely lehetővé teszi számára, hogy magatartása a többi piaci szereplőtől független legyen, annál inkább tisztában kell lennie a verseny megfelelő működésében betöltött szerepével. Következésképpen azon vállalkozás esetében, amelynek valamely jogsértés elkövetése felróható, a gazdasági erejére utaló ténybeli körülményeket, így különösen a teljes forgalmat figyelembe kell venni a jogsértés súlyának a vizsgálatakor.

(vö. 129‑131. pont)

7. A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 1.A. pontja (1) bekezdésének értelmében a Bizottság a bírságoknak a jogsértés súlya függvényében végzett számításakor különösen figyelembe veszi a jogsértés piacra gyakorolt tényleges hatását, ha ez a hatás mérhető. A kartellnek e mérhető hatását kellően bizonyítottnak kell tekinteni, amennyiben a Bizottság konkrét és megbízható bizonyítékkal szolgál, amely megfelelő fokú valószínűséggel támasztja alá azt, hogy a kartell hatást gyakorolt a piacra.

Ugyanis valamely kartell érintett piacra gyakorolt hatásának vizsgálata szükségszerűen bizonyos feltételezések kialakítását vonja maga után. Ezzel kapcsolatosan a Bizottságnak különösen azt kell megvizsgálnia, hogy mi lett volna az érintett termék ára a kartell hiányában. Az árak tényleges alakulása okainak vizsgálata során kockázatos ugyanakkor ezen okok mindegyike egyedi szerepének kiszámítása. Figyelembe kell venni azon objektív körülményt, hogy az árkartell miatt a felek pontosan az árversenyhez kapcsolódó szabadságukról mondtak le. A kartell résztvevőinek ezen önkéntes tartózkodásán kívüli tényezőkből eredő befolyás felmérése szükségszerűen megfelelő mértékben valószínűsíthető és pontosan nem számszerűsíthető következtetéseken alapul.

Ennélfogva, hacsak nem akarjuk megfosztani az 1.A. pont (1) bekezdésében meghatározott szempontot annak hatékony érvényesülésétől, nem kifogásolható, hogy a Bizottság a versenyellenes célú kartellnek az érintett piacra gyakorolt tényleges hatását vette alapul anélkül, hogy e hatást mennyiségileg meghatározta volna, vagy arról számszerű értékelést adott volna.

(vö. 157‑161. pont)

8. Valamely versenyjogi jogsértés súlyának meghatározása során figyelembe kell venni, többek között, a kifogásolt magatartás jogszabályi és gazdasági hátterét. E tekintetben a jogsértésnek a piacra gyakorolt tényleges hatása értékelése során a Bizottságnak figyelembe kell vennie, hogy milyen lett volna a verseny a jogsértés nélkül.

Egyrészről ebből az következik, hogy az árakra vonatkozó kartellek esetében meg kell állapítani ‑ megfelelő fokú valószínűséggel ‑ hogy a megállapodások ténylegesen lehetővé tették‑e az érintett vállalkozások számára, hogy magasabb árakat érjenek el, mint amilyen árak a kartell hiányában érvényesültek volna. Másrészről ebből az következik, hogy mérlegelése során a Bizottságnak‑ tekintettel a fennálló gazdasági és esetleges jogszabályi háttérre – az érintett piac összes objektív körülményét figyelembe kell vennie. Adott esetben figyelembe kell venni az „objektív gazdasági tényezők” fennállását, amiből az derül ki, hogy a „szabad verseny” keretében az árszintek nem ugyanúgy alakultak volna, mint ahogy az alkalmazott árak alakultak.

(vö. 181‑182. pont)

9. Az a tény, hogy valamely kartell tagjai nem tartották tiszteletben a megállapodásukat, és nem alkalmazták teljes mértékben a megállapított árakat, nem jelenti azt, hogy olyan árakat alkalmaztak, amelyeket a kartell létezésének hiányában alkalmaztak volna, és nem minősül olyan elemnek, amelyet enyhítő körülményként figyelembe kellene venni. Ugyanis valamely vállalkozás, amely a versenytársakkal való megállapodás ellenére többé‑kevésbé független üzletpolitikát folytat a piacon, lehet, hogy egyszerűen csak a saját előnyére próbálja felhasználni a kartellt.

(vö. 189. pont)

10. Semmilyen rendelkezés nem tiltja, hogy a Bizottság ‑ az EK 81. és EK 82. cikk megsértésének megállapítását és bírságkiszabást eredményező – bizonyítási eszközként olyan okiratot vegyen alapul, amely nem a Bizottság által lefolytatott eljárás keretében keletkezett.

Ugyanakkor elfogadott, hogy a Bizottság a közösségi jog alapelvei értelmében ‑ amelyeknek az alapvető jogok a szerves részét képezik, és valamennyi közösségi jogi szöveget ezen alapelvek fényében kell értelmezni – a 17. rendelet 11. cikkének keretében nem kötelezhet egyetlen vállalkozást sem annak elismerésére, hogy jogsértést követett el. Valamely kérdés terjedelmével kapcsolatban felmerülő vita esetén az e jog által biztosított védelem megköveteli annak meghatározását, hogy a címzett által adott válasz tekinthető‑e a jogsértés elismerésének oly módon, hogy az sérthetné a védelemhez való jogot.

A Bizottság ‑ amennyiben szabad mérlegelése körében olyan bizonyítékokat vesz alapul, amelyek az előtte folyamatban lévő eljárástól eltérő környezetben tett olyan nyilatkozat alapján keletkeztek, amely nyilatkozat potenciálisan olyan információkat tartalmaz, amelyeknek a Bizottság részére történő rendelkezésre bocsátását az érintett vállalkozásnak jogában állt volna megtagadnia abban az esetben, ha maga a Bizottság tette volna fel ugyanazt a kérdést ‑ köteles az érintett vállalkozás részére az azon vállalkozást megillető eljárási jogokkal egyenértékű jogokat biztosítani, amelynek ő maga tette fel a kérdéseket.

Az eljárási garanciák tiszteletben tartása megköveteli ilyen esetben, hogy a Bizottság hivatalból vizsgálja, hogy azon eljárásban, amelynek során az érintett felek ilyen nyilatkozatokat tettek, prima facie felmerülnek‑e komoly kételyek az érintett felek eljárási jogainak tiszteletben tartását illetően. Ilyen komoly kételyek hiányában úgy kell tekinteni, hogy az érintett felek eljárási jogait megfelelően tiszteletben tartották, amennyiben a Bizottság a kifogásközlésében világosan jelzi – adott esetben úgy, hogy a vonatkozó okiratokat a kifogásközléshez mellékeli –, hogy az említett nyilatkozatokat alapul kívánja venni. Ezáltal a Bizottság lehetővé teszi az érintett felek számára, hogy állást foglaljanak nemcsak e nyilatkozatok tartalmát illetően, hanem e nyilatkozatok keletkezésével vagy Bizottsághoz való benyújtásával kapcsolatosan fennálló esetleges szabálytalanságok vagy különleges körülmények tárgyában is.

(vö. 261‑265. pont)

11. Amikor a versenyjogi jogsértést több vállalkozás követi el, a bírság összegének meghatározása során meg kell vizsgálni az egyes vállalkozások részvételének relatív súlyát, amely különösen magában foglalja a jogsértésben való részvételük időtartama alatt az abban betöltött egyéni szerepük megállapítását.

Ebből különösen az következik, hogy a bírság összegének kiszámításához figyelembe kell venni azt a „vezető” szerepet, amelyet egy vagy több vállalkozás tölt be a kartellben, mivel az ilyen szerepet betöltő vállalkozásoknak ennek következtében különleges felelősséget kell viselniük a többi vállalkozáshoz képest.

(vö. 296‑297. pont)

12. A versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírság összegének a meghatározása során a Bizottság mérlegelési jogkörrel rendelkezik. Az a tény, hogy a Bizottság a múltban súlyosító körülmények miatt meghatározott bírságnövelési mértéket alkalmazott, nem fosztja meg azon jogától, hogy a 17. rendeletben, valamint a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban meghatározott korlátok között emelje ezt a mértéket, amennyiben a közösségi versenypolitika végrehajtása ezt megköveteli.

(vö. 312. pont)

13. A Bizottság a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének alkalmazásakor minden vonatkozó esetben ‑ vagyis amikor a Szerződés versenyjogi szabályainak megsértése miatt bírságot szab ki ‑ köteles tiszteletben tartani a jog általános alapelveit, köztük az egyenlő bánásmód elvét a közösségi bíróságok általi értelmezésnek megfelelően. Valamely vállalkozás ugyanakkor csak akkor kifogásolhatja a szóban forgó elv megsértésére hivatkozva a bírság összegét, ha bizonyítja, hogy az általa hivatkozott határozatok alapjául szolgáló tényállás az olyan körülmények tekintetében, mint a piacok, a termékek, az országok, a vállalkozások és az érintett időszakok, összehasonlítható az adott ügy tényállásával.

(vö. 315‑316. pont)

14. A versenyjogi jogsértés súlyának a bírság összege meghatározása érdekében történő mérlegelésénél a Bizottságnak nemcsak az adott ügy sajátos körülményeit kell figyelembe vennie, hanem azt a hátteret is, amelybe a jogsértés beágyazódik, és biztosítania kell fellépésének elrettentő jellegét. Ugyanis csupán e szempontok figyelembevétele biztosíthatja a Bizottságnak a közös piacon a torzításmentes verseny fenntartása érdekében való fellépése teljes hatékonyságát.

A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás 3. pontja (3) bekezdésében foglalt rendelkezés szövegének elemzése azt a benyomást keltheti, hogy kizárólag az a tény, hogy a jogsértő a Bizottság beavatkozásával egy időben megszünteti a jogsértést, általános és feltétel nélküli enyhítő körülményt képez. E rendelkezés ezen értelmezése a hatékony verseny fenntartását biztosító rendelkezések hatékonyságát nagymértékben csökkentené, ugyanis gyengítené mind az EK 81. cikk megsértése alapján kiszabható szankciót, mind e szankció elrettentő hatását.

A többi enyhítő körülménnyel szemben ugyanis ez nincs összefüggésben sem a jogsértő szubjektív sajátosságával, sem a jelen ügy tényeivel, mivel az csupán a Bizottság külső beavatkozásából fakad. Az a tény, hogy a Bizottság beavatkozását követően a jogsértő véget vet a jogsértésnek, nem hasonlítható a jogsértő önálló kezdeményezéséből fakadó érdeméhez, és nem más, mint az említett beavatkozásra tett megfelelő reakció. Ezen túlmenően e körülmény kizárólag azt erősíti meg, hogy a jogsértő újra jogszerű magatartást gyakorol, ám ez nem teszi a Bizottság eljárását hatékonyabbá. Végül e körülmény állítólagos enyhítő jellegét nem bizonyítja a jogsértés megszüntetésére való puszta ösztönzés – főleg a fentiekben kifejtett körülményekre tekintettel –, amelyet közvetít. E tekintetben a jogsértésnek a Bizottság fellépését követően történő folytatása, amely súlyosító körülménynek minősül, már eleve – helyesen – a jogsértés megszüntetésére való ösztönzésnek tekintendő, amely mégsem mérsékeli sem a szankciót, sem annak elrettentő hatását.

Annak enyhítő körülményként való elismerése, hogy a jogsértő a Bizottság beavatkozását követően véget vet a jogsértésnek, indokolatlanul veszélyeztetné az EK 81. cikk hatékony érvényesülését a szankciónak, illetve elrettentő hatásának kisebbítésével. Következésképpen a Bizottság nem köteles a jogsértésnek a Bizottság beavatkozást követően való megszüntetését enyhítő körülménynek tekinteni. Ebből következően az iránymutatás 3. pontja harmadik franciabekezdésében foglalt rendelkezést megszorítóan kell értelmezni oly módon, hogy az ne legyen ellentétes az EK 81. cikk (1) bekezdésének hatékony érvényesülésével, és így az adott ügynek csupán azon sajátos körülményeit lehet figyelembe venni enyhítő körülményként, amelyek között a jogsértő a jogsértést a Bizottság beavatkozását követően konkrétan megszüntette.

Különösen súlyos ‑ az árak rögzítésére és a piacok felosztására irányuló ‑ jogsértés esetében, amelyet az érintett vállalkozások szándékosan követtek el, a jogsértés megszüntetése nem tekinthető enyhítő körülménynek abban az esetben, ha arra a Bizottság beavatkozása következtében került sor.

(vö. 334‑338., 340‑341. pont)

15. Bár fontos, hogy a vállalkozások intézkedéseket hozzanak annak megakadályozása érdekében, hogy alkalmazottaik újabb közösségi versenyjogi jogsértéseket kövessenek el, ám ezen intézkedések meghozatala nem változtat a megállapított jogsértés megtörténtén. A Bizottság nem köteles ezt a tényezőt enyhítő körülményként figyelembe venni, főleg ha a kérdéses jogsértés az EK 81. cikk (1) bekezdése a) és b) pontjának nyilvánvaló megsértését képezi.

(vö. 359. pont)

16. Az egyenlő bánásmód elve sérelmének elkerülése érdekében a bírságok csökkentésének tekintetében úgy kell alkalmazni a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közleményt, hogy a Bizottságnak azon vállalkozásokat, amelyek az eljárás ugyanazon szakaszában ugyanolyan körülmények között velük szemben felhozott tényekkel kapcsolatosan hasonló információkat nyújtottak, ugyanolyan módon kell kezelni. Önmagában az a tény, hogy az egyik vállalkozás a velük szemben felhozott tényeket a Bizottság által az eljárás ugyanazon szakaszában feltett kérdéseire válaszolva elsőként ismeri el, nem szolgáltat objektív indokot az e vállalkozások közötti eltérő bánásmódra.

Mindenesetre ez csak abban az esetben igaz, ha az érintett vállalkozások együttműködése nem tartozik az engedékenységi közlemény B. és C. szakaszának hatálya alá.

Ugyanis e szakaszokkal ellentétben a D. szakasz nem ír elő eltérő bánásmódot a vállalkozások között annak függvényében, hogy azok milyen sorrendben működtek együtt a Bizottsággal.

(vö. 400‑401., 403. pont)

17. A kifogásközlésnek tartalmaznia kell a kifogások megfelelően egyértelműen megfogalmazott, akár összefoglaló jellegű leírását, hogy lehetővé tegye az érdekeltek számára azt, hogy ténylegesen megismerhessék azokat a magatartásokat, amelyeket a Bizottság részükről kifogásol. A kifogásközlés ugyanis csak ennek a követelménynek a teljesítésével láthatja el a közösségi rendeletekben előírt azon feladatát, hogy a vállalkozások és a vállalkozások társulásai megismerjenek mindent, ami a megfelelő védekezésükhöz szükséges, még a Bizottság végső határozatának meghozatala előtt.

(vö. 416. pont)

18. Amennyiben a Bizottság kifogásközlésében kifejezetten feltünteti, hogy meg fogja vizsgálni, hogy az érintett vállalkozásokkal szemben helye van‑e bírság kiszabásának, valamint feltünteti azokat a fő ténybeli és jogi bizonyítékokat ‑ mint például a feltételezett jogsértés súlya és időtartama, amelyek bírság kiszabásához vezethetnek ‑, valamint hogy e jogsértést „szándékosan vagy gondatlanul” követték-e el, teljesíti a vállalkozások meghallgatáshoz való jogának tiszteletben tartására vonatkozó kötelezettségét. Ezzel tudomásukra hozza azokat a bizonyítékokat, amelyek alapján nemcsak hogy a jogsértés megállapításával szemben, hanem a bírság velük szembeni kiszabásával kapcsolatosan is védekezhetnek.

Ebből következik, hogy a bírságok összegének meghatározása kapcsán az érintett vállalkozásoknak a Bizottság előtti védelemhez való jogát az a lehetőség biztosítja, hogy a jogsértés időtartamára, súlyára és versenyellenes jellegének előre láthatóságára vonatkozóan észrevételeket tehetnek. Ez a megállapítás annál is inkább érvényes, mivel a Bizottság a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatás közzétételével részletes módon megismerhetővé tette az érdekeltek számára a lehetséges bírság kiszámításának módját, valamint azt, hogy milyen módon kívánja e szempontokat figyelembe venni. Ezt a következtetést nem vonja kétségbe az a tényt, hogy az iránymutatás nem hivatkozik kifejezett szorzótényezőre, tekintettel arra, hogy figyelembe kell venni, hogy a jogsértők milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy más piaci szereplőknek kárt okozzanak, és a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell megállapítani, amely biztosítja annak kellően elrettentő jellegét.

(vö. 434‑435. pont)

19. Amennyiben valamely vállalkozás által a Bizottság e vállalkozásra a közösségi versenyszabályok megsértése miatt bírságot kiszabó határozatának jogszerűségével szemben előadott jogalapok vizsgálata során jogellenesség került feltárásra, az Elsőfokú Bíróság feladata annak vizsgálata, hogy van‑e helye a megtámadott határozat ‑ korlátlan felülvizsgálati jogkörében történő – megváltoztatásának.

(vö. 443. pont)

AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG ÍTÉLETE (harmadik tanács)

2006. szeptember 27.( )

„Verseny – Kartellek – Citromsav – EK 81. cikk – Bírság – A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése – Bírságkiszabási iránymutatás – Engedékenységi közlemény – A jogbiztonság és a visszaható hatály tilalmának elve – Az arányosság elve – Egyenlő bánásmód – Indokolási kötelezettség – A védelemhez való jog”

A T‑59/02. sz. ügyben,

az Archer Daniels Midland Co. (székhelye: Decatur, Illinois [Amerikai Egyesült Államok], képviselik: C. o. Lenz ügyvéd, L. Martin Alegi, M. Garcia és E. Batchelor solicitors)

felperesnek

az Európai Közösségek Bizottsága (képviseli: P. Oliver, meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen

az EK‑Szerződés 81. cikkének és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E‑1/36.604 citromsav‑ügy) 2001. december 5‑én hozott 2002/742/EK bizottsági határozat (HL 2002. L 239., 18. o.) 1. cikkének megsemmisítésére irányuló kérelem, amennyiben e cikk megállapítja, hogy a felperes megsértette az EK‑Szerződés 81. cikkét, valamint az EGT‑Megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy részt vett az érintett piac gyártási kapacitásainak korlátozásában, valamint az említett érintett piac egyes nemzeti szegmenseiben az áremeléseket vezető gyártó kijelölésében, valamint e határozat 3. cikkének a felperest érintő részében történő megsemmisítésére irányuló kérelem, továbbá másodlagosan a felperessel szemben kiszabott bírság csökkentése iránti kérelem tárgyában,

AZ EURÓPAI KÖZÖSSÉGEK ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁGA

(harmadik tanács),

tagjai: J. Azizi elnök, M. Jaeger és F. Dehousse bírák,

hivatalvezető: J. Plingers tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2004. június 9‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

A jogvita alapjául szolgáló tényállás

1 A felperes az Archer Daniels Midland Co. (a továbbiakban: ADM) a gabonatermék- és olajosmag-feldolgozó ágazatban tevékenykedő vállalkozáscsoport anyavállalkozása. 1991‑ben jelent meg a citromsavpiacon.

2 A citromsav a világon legtöbbet használt savképző és tartósító anyag. Különböző fajtái léteznek, amelyeket különféle alkalmazásokhoz használnak, többek között az élelmiszeripari termékekben és az italokban, a háztartási mosó- és tisztítószerekben, a gyógyszeripari és kozmetikai termékekben, valamint különböző ipari eljárásokban.

3 A citromsav összesített világméretű eladása 1995‑ben nagyjából 894,72 millió euró volt, amelyből az Európai Gazdasági Térség (EGT) területén megvalósított eladások nagyjából 323,69 millió eurót tettek ki. 1996‑ban a citromsav világpiacának nagyjából 60%‑a a jelen kereset alapjául szolgáló határozat öt címzettje, azaz az ADM, a Jungbunzlauer AG (a továbbiakban: JBL), az F. Hoffmann-La Roche AG (a továbbiakban: HLR), a Haarmann & Reimer Corp. (a továbbiakban: H & R), amely a Bayer AG (a továbbiakban: Bayer) csoporthoz tartozó vállalkozás, és a Cerestar Bioproducts BV (a továbbiakban: Cerestar), együttesen az „érintett felek” kezében összpontosult.

4 1995 augusztusában az amerikai igazságügyi minisztérium arról tájékoztatta a Bizottságot, hogy a citromsavpiacon nyomozás folyik. 1996 októbere és 1998 júniusa között az összes érintett fél ‑ beleértve az ADM‑et ‑ elismerte, hogy kartellben vett részt. Az amerikai igazságügyi minisztériummal kötött megállapodásukat követően az amerikai hatóságok e vállalkozásokra bírságot szabtak ki. Ezenkívül egyes vádlottakra magánszemélyként szabtak ki bírságot. Egyébként Kanadában is nyomozást folytattak, ahol ugyanezen vállalkozások némelyikére ‑ köztük az ADM‑re ‑ bírságot szabtak ki.

5 A Bizottság 1997. augusztus 6‑án ‑ a Szerződés [81]. és [82]. cikkének végrehajtásáról szóló, 1962. február 6‑i 17. (első) tanácsi rendelet (HL 1962. L 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 3. o.) 11. cikkének értelmében ‑ információkéréssel fordult a Közösség négy legfőbb citromsavgyártójához. A Bizottság 1998 januárjában információkéréssel fordult a Közösség főbb citromsavvásárlóihoz, majd 1998 júniusában és júliusában ismét információkéréssel fordult a Közösség főbb citromsavgyártóihoz.

6 A Cerestar az 1998 júliusában hozzá intézett első információkérést követően felvette a kapcsolatot a Bizottsággal, és az 1998. október 29‑én tartott találkozó folyamán kijelentette, hogy a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló 1996. július 18‑i bizottsági közlemény (HL C 207., 4. o.; a továbbiakban: engedékenységi közlemény) alapján együtt kíván működni a Bizottsággal. Ugyanezen alkalommal a Cerestar szóban jellemezte a kartell tevékenységeit, amelyekben részt vett. 1999. március 25‑én írásbeli nyilatkozatot küldött a Bizottságnak, amelyben megerősítette a találkozón elmondottakat.

7 A Bizottság az 1998. július 28‑i levelében újabb információkéréssel fordult a JBL‑hez, amelyre a JBL az 1998. szeptember 28‑i levelében válaszolt.

8 Az ADM az 1998. december 11‑i találkozón bejelentette, hogy együtt kíván működni a Bizottsággal, és szóban jellemezte a versenyellenes tevékenységeket, amelyekben részt vett. Az ADM az 1999. január 15‑i levelében megerősítette szóbeli nyilatkozatát.

9 A Bizottság 1999. március 3‑án kiegészítő információkéréssel fordult a HLR‑hez, a JBL‑hez és a Cerestarhoz.

10 A H & R nevében a Bayer, a JBL, és a HLR 1999. április 28‑án, május 21‑én és július 28‑án az engedékenységi közlemény értelmében hasonló tartalmú nyilatkozatot tett.

11 A Bizottság 2000. március 29‑én – a számára nyújtott információk alapján – az EK 81. cikk (1) bekezdésének és az EGT‑Megállapodás 53. cikke (1) bekezdésének (a továbbiakban: EGT‑Megállapodás) megsértése miatt kifogásközlést küldött az ADM‑nek, valamint a többi érintett félnek. Az ADM és a többi érintett fél a Bizottság által felhozott kifogásokra vonatkozó írásbeli észrevételeit megküldte a Bizottságnak. Egyik fél sem kérte meghallgatását, és érdemben nem is vitatta a kifogásközlésben leírt tényeket.

12 A Bizottság 2001. július 27‑én kiegészítő információkéréssel fordult az ADM‑hez és a többi érintett félhez.

13 A Bizottság 2001. december 5‑én az EK‑Szerződés 81. cikke és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban (COMP/E‑1/36.604 citromsav‑ügy) meghozta a 2001/3923/EK határozatot (a továbbiakban: Határozat). A Bizottság 2001. december 17‑én kézbesítette a Határozatot az ADM‑nek.

14 A Határozat többek között a következő rendelkezéseket tartalmazza:

„1. cikk

[Az ADM], [a Cerestar], [a H & R], [a HLR] és [a JBL] megsértették az EK 81. cikkének (1) bekezdését, valamint az EGT‑Megállapodás 53. cikkének (1) bekezdését azzal, hogy a citromsavpiacon megállapodásban és/vagy összehangolt magatartásban vettek folyamatosan részt.

A jogsértés időtartama a következő volt:

– [az ADM], [a H & R], [a HLR] és [a JBL] esetében az 1991 márciusától 1995 májusáig terjedő időszak;

– [a Cerestar] esetében az 1992 májusától 1995 májusáig terjedő időszak.

[…]

3. cikk

Az 1. cikkben megállapított jogsértés miatt az említett cikkben meghatározott vállalkozásokra kiszabott bírságok a következők:

a) [az ADM]: 39,69 millió euró összegű bírság,

b) [a Cerestar]: 170 000 euró összegű bírság,

c) [a HLR]: 63,5 millió euró összegű bírság,

d) [a H & R]: 14,22 millió euró összegű bírság,

e) [a JBL]: 17,64 millió euró összegű bírság”.

15 A Bizottság a Határozat (80)‑(84) preambulumbekezdésében kifejtette, hogy a kartell a tagoknak meghatározott értékesítési kvóta rögzítésére, e kvóták tiszteletben tartására, a célárak és/vagy alapárak rögzítésére, az árengedmények megszüntetésére és bizonyos, a vevőkre vonatkozó információk cseréjére vonatkozott.

16 A Bizottság a Határozatban a bírságok összegének kiszámításához a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatásban (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet, 171. o.; a továbbiakban: iránymutatás) meghatározott módszert, valamint az engedékenységi közleményt alkalmazta.

17 A Bizottság először a bírságnak a jogsértés súlya és időtartama függvényében kiszámított alapösszegét határozta meg.

18 A Bizottság a jogsértés súlyával kapcsolatban először is azt vette figyelembe, hogy az érintett vállalkozások a jogsértés jellegére, az EGT citromsav piacára gyakorolt közvetlen hatására és az érintett földrajzi piac kiterjedésére tekintettel különösen súlyos jogsértést követtek el (a Határozat [230] preambulumbekezdése).

19 Ezután a Bizottság úgy értékelte, hogy figyelembe kell venni, hogy az érintett vállalkozások milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy a versenyt korlátozzák, és a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell megállapítani, amely kellően elrettentő hatást biztosít. Következésképpen a Bizottság az érintett vállalkozások által a jogsértés időszakának utolsó évében, azaz 1995‑ben a citromsaveladásokkal megvalósított világméretű forgalom alapján az érintett vállalkozásokat három csoportba osztotta: az első csoportba a H & R‑t, amelynek a világpiaci részesedése 22%, a második csoportba az ADM‑et és a JBL, amelyek világpiaci részesedése [bizalmas]( ), valamint a HLR‑t, amelynek világpiaci részesedése 9%, a harmadik csoportba pedig a Cerestart, amelynek világpiaci részesedése 2,5%. Ennek alapján a Bizottság az alapösszeget az első csoportba tartozó vállalkozás esetében 35 millió euróban, a második csoportba tartozó vállalkozások esetében 21 millió euróban, a harmadik csoportba tartozó vállalkozás esetében pedig 3,5 millió euróban állapította meg (a Határozat [239] preambulumbekezdése).

20 Ezen túlmenően a Bizottság ezen alapösszeget kiigazította, hogy biztosítsa a bírság kellően elrettentő hatását. Következésképpen a Bizottság az érintett vállalkozások világméretű forgalma teljes összegével kifejezett méretének és összesített forrásainak figyelembevételével, az ADM és a HLR vonatkozásában meghatározott alapösszeg esetében kétszeres, a H & R esetében pedig 2,5‑szeres szorzótényezőt alkalmazott (a Határozat [50] és [246] preambulumbekezdése).

21 A Bizottság az egyes vállalkozások által elkövetett jogsértések időtartamára tekintettel az így meghatározott alapösszeget évente 10%‑kal, azaz az ADM, a H & R, a HLR és a JBL vonatkozásában 40%‑kal, a Cerestar vonatkozásában pedig 30%‑kal (a Határozat [249]‑[250] preambulumbekezdése) növelte.

22 A Bizottság így a bírságok alapösszegét az ADM esetében 58,8 millió euróban rögzítette. A Cerestar, a HLR, a H & R és a JBL tekintetében az alapösszeget egyenként 4,55 millió, 58,8 millió, 122,5 millió és 29,4 millió euróban állapította meg (a Határozat [254] preambulumbekezdése).

23 A Bizottság másodsorban súlyosító körülmények címén az ADM‑mel és a HLR‑el szemben kiszabott bírság alapösszegét 35%‑kal növelte azzal az indokkal, hogy e vállalkozások irányító szerepet töltöttek be a kartellben (a Határozat [273] preambulumbekezdése).

24 A Bizottság harmadsorban megvizsgálta és elutasította bizonyos vállalkozások érveit, amelyek szerint e vállalkozásokra nézve enyhítő körülményeket kell megállapítani (a Határozat [274]‑[291] preambulumbekezdése).

25 A Bizottság negyedsorban a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének alkalmazásában az így meghatározott összegeket a Cerestar és a H & R esetében úgy módosította, hogy azok ne haladják meg az érintett vállalkozások teljes forgalmának 10%‑át (a Határozat [293] preambulumbekezdése).

26 A Bizottság ötödsorban az engedékenységi közlemény B. szakaszának alkalmazásában a Cerestar részére „különösen jelentős mértékű csökkentést” (azaz 90%‑osat) engedélyezett a bírság azon összegéhez képest, amelyet az együttműködés hiányában szabtak volna ki rá. A közlemény D. szakaszának alkalmazásában a Bizottság „nagymértékű csökkentést” engedélyezett az ADM (azaz 50%‑osat), a JBL (40%), a H & R (30%) és a HLR (20%) részére ([326] preambulumbekezdés).

Az eljárás és a felek kérelmei

27 Az ADM az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. február 28‑án benyújtott keresetlevelével a jelen keresetet terjesztette elő.

28 Az ADM az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2002. február 28‑án benyújtott külön iratában a beadványaiban és bizonyos mellékletekben feltüntetett meghatározott adatok bizalmas kezelését kérte.

29 Az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) az előadó bíró jelentésére tekintettel úgy döntött, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt, és az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 64. cikkében előírt pervezető intézkedések keretében írásbeli kérdéseket tett fel a feleknek, akik e kérdésekre az erre meghatározott határidőn belül választ adtak.

30 Az Elsőfokú Bíróság a 2004. június 9‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és az Elsőfokú Bíróság kérdéseire adott válaszaikat.

31 Az ADM azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– semmisítse meg a Határozat 1. cikkét, amennyiben e cikk megállapítja, hogy az ADM megsértette az EK 81. cikket, valamint az EGT‑Megállapodás 53. cikkét azáltal, hogy részt vett az érintett piac gyártási kapacitásainak korlátozásában, valamint az említett érintett piac egyes nemzeti szegmenseiben az áremeléseket vezető gyártó kijelölésében;

– semmisítse meg a Határozat 3. cikkét, amennyiben e cikk az ADM‑et érinti;

– másodlagosan csökkentse a vele szembeni bírság összegét;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére;

32 A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:

– utasítsa el a keresetet;

– az ADM‑et kötelezze a költségek viselésére.

Indokolás

I – Az iránymutatás alkalmazhatóságáról

A – A felek érvei

33 Az ADM egyrészről azzal érvel, hogy az iránymutatásban meghatározott bírságkiszámítási módszer radikálisan eltér a Bizottság e területen korábban kialakított gyakorlatától, amely – amint azt a Bizottság a Határozatban el is ismeri ([253] preambulumbekezdés) – abból állt, hogy a bírság összegét az érintett közösségi piaci eladások bizonyos százalékának megfelelő alapmérték függvényében kellett kiszámítani. Ezzel szemben az iránymutatás ezt követően olyan rögzített bírságösszeget vezet be – amely például a különösen súlyos jogsértések esetében 20 millió euró –, amely az érintett termék eladási mennyiségétől független.

34 Az ADM megjegyzi, hogy a jelen üggyel érintett időszakban (1991‑től 1995‑ig), a Bizottság ezen állandó gyakorlat alkalmazása során olyan bírságokat szabott ki, amelyek összege általában az érintett termék közösségi piaci eladásaiból származó forgalmának 2,5% és 9%‑a között volt. Ezzel szemben az iránymutatásból eredő új politika alkalmazása olyan bírságok rögzítéséhez vezet, amelyek az előző gyakorlat alapján kiszabható bírságok mértékének 10–34‑szeresét is elérhetik.

35 Az ADM elismeri, hogy a Bizottság olyan mérlegelési jogkörrel rendelkezik, amely – amennyiben a versenyjogi politika megkívánja – lehetővé teszi számára a bírságok mértékének emelését annak érdekében, hogy magasabb mértékű elrettentő bírságokat szabhasson ki. Mindemellett azzal, hogy a Bizottság olyan bírságot szab ki, amelynek mértéke az előző gyakorlat alapján kiszabható bírságok 10‑34‑szeresét is elérheti, nyilvánvalóan túllépné ezen mérlegelési jogkörét. A Bizottság állításával ellentétben ezt a megállapítást támasztja alá az Elsőfokú Bíróság T‑16/99. sz., Lögstör Rör kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének (EBHT 2002., II‑1633. o.) 237. pontja. Egyfelől hangsúlyozza, hogy az Elsőfokú Bíróság ebben az ítéletben a Bizottság azon lehetőségét, hogy a 17. rendelet korlátai között megemelje a bírságok mértékét, abban az esetben ismerte el, amennyiben ez a versenyjogi közösségi politika végrehajtásának biztosítása érdekében szükséges. A Bizottság viszont sem határozatában, sem beadványában nem igazolta, illetve nem terjesztett elő bizonyítékokat annak bizonyítására, hogy e politika végrehajtása szükségessé teszi, hogy az előző gyakorlatból eredő mérték 10‑34‑szeresét elérő bírságokat szabjon ki. Másfelől felhívja a figyelmet arra, hogy a hivatkozott ítéletnek alapot adó ügyben, illetve az előszigeteltcső-kartellel kapcsolatos többi ügyben – az ABB társaságra vonatkozó ügy (az Elsőfokú Bíróság T‑31/99. sz., ABB Asea Brown Boveri kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítélete [EBHT 1999., II‑1881. o.]) kivételével – a Bizottság olyan mértékű bírságokat szabott ki, amelyek megfeleltek annak a mértéknek, amely a Bizottság korábbi gyakorlata alkalmazásának idején meghatározó volt. Tulajdonképpen az ADM érvelése szerint a Bizottság a hivatkozott kartellben részt vevő vállalkozásokat csupán az érintett eladások 3‑14%‑ának megfelelő bírság megfizetésére kötelezte, és még az ABB‑vel szemben is csupán az érintett forgalma 44%‑ának megfelelő bírságot szabott ki.

36 Az ADM előadja, hogy a vállalkozásoknak lehetőséget kell biztosítani arra, hogy előre látható feltételek között működhessenek. Amint azt az iránymutatás is kifejti (első bekezdés), a Bizottságnak a bírságok meghatározása során egységes és megkülönböztetésmentes politikát kell követnie. Az ADM értelmezése szerint a jogbiztonság hiánya a bírságok meghatározásánál ellentétes a bírság elrettentő jellegének hatékony végrehajtása gondolatával. Ahhoz, hogy a bírság egyedi elrettentő ereje hatékony legyen, elengedhetetlen, hogy a vállalkozások előre ismerjék az alkalmazandó szankciókat. Az ADM azzal érvel, hogy a teljes amnesztia, illetve a hatékony engedékenységi politika megköveteli, hogy az együttműködés megtagadása esetén alkalmazandó szankciók világosan meghatározottak legyenek. Ugyanígy ésszerűtlen a versenyjogi szabályok megsértésekor kiszabható bírságok szintjével kapcsolatosan állandó bizonytalanságot fenntartani, különös tekintettel arra a hosszú időre, amely az ilyen jogsértések vizsgálatához szükséges. A jogbiztonság elve megköveteli, hogy a Bizottság által a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése értelmében kiszabott bírság kiszámításával kapcsolatosan elfogadott megközelítés kellő bizonyossággal előre látható legyen.

37 Az ADM hozzáteszi, hogy az egyesült államokbeli Sentencing Commission iránymutatásához készített kézikönyvből (1B1.11(b)(1) pont, a továbbiakban: amerikai iránymutatás), valamint az egyik szövetségi fellebbezési bíróság ítélkezési gyakorlatából (United States kontra Kimler ügyben hozott ítélet, 167 F. 3d 889 [5th Circ. 1999]) kiderül, hogy az Egyesült Államok alkotmánya ex post facto szabálya tiltja a bírságokra vonatkozó új iránymutatás visszaható hatályú alkalmazását, amennyiben ennek alkalmazása a jogsértés elkövetésének idejében hatályban lévőnél súlyosabb büntetés kiszabásához vezet.

38 Következésképpen az ADM szerint az iránymutatásban meghatározott új politika visszaható hatályú alkalmazása olyan jogsértés tekintetében, amelyet – mint a jelen ügyben is – az iránymutatás közzététele előtt követtek el, és amelynek következtében a Bizottság az ADM‑mel szemben olyan bírságot szab ki, amelynek mértéke az előző gyakorlat értelmében kiszabott bírságoknál jóval magasabb, anélkül, hogy e különbség a versenyjogi politika tiszteletben tartásának biztosítása érdekében szükséges lenne, sérti a jogbiztonság elvét, és jogellenes.

39 Az ADM másrészről fenntartja, hogy az iránymutatás alkalmazása sérti az egyenlő bánásmód elvét, mivel az érvényben lévő versenyjogi szabályokkal szembeni jogsértést elkövető vállalkozások között nem a jogsértés elkövetésének időpontjától, hanem a határozatnak a Bizottság által önkényes módon rögzített elfogadása időpontjától függő különbségtételhez vezet. Példaképpen az ADM azt hozza fel, hogy az EK‑Szerződés [82.] cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/34.621, 35.059/F‑3 Irish Sugar plc‑ügy) 1997. május 14‑én hozott 1997/624/EK bizottsági határozat (HL L 258., 1. o.) és az EK‑Szerződés [81.] és [82.] cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban (IV/33.941 HOV‑SVZ/MCN ügy) 1994. március 29‑én hozott 1994/210/EK bizottsági határozat (HL L 104., 34. o.) által érintett vállalkozásokkal szemben kiszabott bírságok csupán az érintett piacon megvalósított eladások összegének 6,8%‑át és 5%‑át tették ki, miközben a kérdéses jogsértések a citromsavkartellel egy időben történtek.

40 A Bizottság az Elsőfokú Bíróságtól a jogalapok elutasítását kéri.

B – Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

41 Az Elsőfokú Bíróság először is emlékeztet arra, hogy az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában 1950. november 4‑én kelt európai egyezmény (a továbbiakban: Egyezmény) 7. cikkében megfogalmazott, a büntető jogszabályok visszaható hatályának tilalmára vonatkozó elv a közösségi jog egyik alapelvét képezi, amelynek tiszteletben tartása a versenyjogi szabályok megsértése miatti bírság kiszabása során is kötelező, és hogy ezen elv megköveteli, hogy a kiszabott szankciók megfeleljenek a jogsértés elkövetése idején hatályban lévő szankcióknak (a Bíróság C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P.–C‑208/02. P. és C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑5425. o.] 202. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑23/99. sz., LR AF kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1705. o.] 218‑221. pontja, és a T‑224/00. sz., Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2597. o.] 39. pontja).

42 Továbbá az Elsőfokú Bíróság úgy ítéli meg, hogy a Bizottság bírságokkal kapcsolatos általános versenypolitikáját módosító iránymutatás elfogadása elvileg érintheti a visszaható hatály tilalmának a hatályát.

43 Egyrészről az iránymutatás joghatásokat válthat ki. E joghatások nem kifejezetten az iránymutatás normatív erejéből erednek, hanem abból, hogy a Bizottság elfogadta és közzétette azt. Az iránymutatás elfogadása és közzététele a Bizottság mérlegelési jogkörének önkorlátozását idézi elő, mivel a Bizottság az iránymutatástól nem térhet el anélkül, hogy ne tenné ki magát annak, hogy egyes esetekben az általános jogelvek – mint az egyenlő bánásmód, a bizalomvédelem és a jogbiztonság elve – megsértése címén felelősségre vonható legyen (lásd e tekintetben a fenti 41. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 209‑212. pontját).

44 Másrészről az iránymutatások mint versenypolitikai eszközök az Emberi Jogok Európai Bíróságának az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény 7. cikke (1) bekezdésére vonatkozó ítélkezési gyakorlata szerinti, valamely jogsértést megállapító jogszabály új bírói értelmezéséhez hasonlatosan a visszaható hatály tilalmának alkalmazása alá esnek (lásd különösen az EJEB 1995. november 22‑i S. W. és C. R. kontra Egyesült Királyság ügyben hozott ítéletét, A. sorozat 335‑B. és 335 C. szám, 34‑36. §§. és 32‑34. §§.; az 1996. november 15‑i Cantoni kontra Franciaország ügyben hozott ítéletet [Ítéletek és Határozatok Tára 1996‑V, 29‑32. §§.]; és a 2000. június 22‑i Coëme és társai kontra Belgium ügyben hozott ítéletet [Ítéletek és Határozatok Tára 2000‑VII, 145. §.]), amelynek értelmében e rendelkezéssel ellentétes valamely jogsértést megállapító jogszabály új értelmezésének visszaható hatállyal történő alkalmazása. Ezen ítélkezési gyakorlat szerint ez az eset főképpen akkor áll fenn, amennyiben olyan ítélkezési gyakorlat értelmezéséről van szó, amelynek következménye a jogsértés elkövetésének időpontjában ‑ különösképpen a kérdéses jogszabályra vonatkozó ítélkezési gyakorlat által elfogadott értelmezésre tekintettel ‑ nem volt ésszerűen előre látható. Mindemellett meg kell jegyezni, hogy ugyanebből az ítélkezési gyakorlatból az is következik, hogy az előreláthatóság fogalmának hatálya nagymértékben a kérdéses szöveg tartalmától, a vonatkozó jogterülettől, valamint a címzettek számától és minőségétől függ. Vagyis a jogszabályok előreláthatóságával nem ellentétes, hogy az érintett személynek világos jogi tanácsokért kelljen folyamodnia annak ésszerű szinten történő felmérése érdekében, hogy az adott ügy körülményei között bizonyos jogi cselekménynek milyen következményei lehetnek. Különösen a Cantoni kontra Franciaország ügyben hozott ítélet értelmében (lásd fent, 35. §.) ez különösképpen így van a szakmai tevékenységet végző személyek esetében, akiknek munkájuk gyakorlása során nagyfokú gondosságról kell tanúbizonyságot tenniük. Ugyanígy elvárható, hogy különös gondot fordítsanak annak felmérésére, hogy ez milyen kockázattal járhat (a fenti 41. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ítélet 215‑223. pontja).

45 A fentiekre tekintettel meg kell vizsgálni, hogy az iránymutatás elfogadásával végrehajtott módosítás ésszerűen előre látható volt‑e a kérdéses jogsértés elkövetésének időpontjában.

46 Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy az iránymutatással bevezetett fő újítás abból áll, hogy a Bizottság az irányelvvel előírt sávok alapján meghatározott alapösszeget vesz a bírságszámítás alapjául, amely sávok a jogsértések súlyának eltérő fokát tükrözik, ám amelyek önmagukban nem állnak összefüggésben az érintett forgalommal. Ez a módszer lényegében a bírságok tételes kiszabásán alapul, még ha e tételes jelleg viszonylagos és rugalmas is (a fenti 41. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 225. pontja).

47 Továbbá emlékeztetni kell arra, hogy az a tény, hogy a Bizottság a múltban bizonyos típusú jogsértésekre bizonyos szintű bírságokat alkalmazott, nem jelenti azt, hogy a 17. rendeletben megjelölt határokon belül ne lenne jogosult e mértéket növelni, amennyiben ez a versenyjogi közösségi politika végrehajtásának biztosítása érdekében szükséges, hanem éppen ellenkezőleg, a versenyjogi közösségi szabályok hatékony alkalmazása megkívánja, hogy a Bizottság a bírságok mértékét bármikor e politika igényeihez tudja igazítani (lásd e tekintetben a Bíróság fenti 41. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének a 227. pontját, a 100/80‑103/80. sz., Musique diffusion française és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1983. június 7‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 1825. o.] 109. pontját és a C‑196/99. P. sz., Aristrain kontra Bizottság 2003. október 2‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑11005. o.] 81. pontját; az Elsőfokú Bíróság T‑12/89. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben 1992. március 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1992., II‑907. o.] 309. pontját és a T‑304/94. sz., Europa Carton kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑869. o.] 89. pontját, valamint a fenti 41. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 56. pontját).

48 Ebből következően az olyan közigazgatási eljárásban érintett vállalkozások, amelynek következményeképpen bírság kiszabására is sor kerülhet, nem alapozhatnak jogos bizalmat arra a tényre, hogy a Bizottság a korábban kiszabottakhoz képest nem fogja növelni a bírságok összegét, illetve nem fogja módosítani e bírságok kiszámításának módszerét (a fenti 41. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 228. pontja).

49 Következésképpen e vállalkozásoknak tekintetbe kell venniük azt a lehetőséget, hogy a Bizottság bármikor úgy dönthet, hogy a korábban alkalmazott mértékhez képest megemeli a bírságok szintjét. Ez nemcsak arra az esetre érvényes, amikor a Bizottság a bírságok kiszabásakor az egyes határozatokban megemeli a bírság mértékét, hanem arra is, ha ez az emelés egyes esetekben olyan általános hatályú magatartási szabályok alkalmazásával történik, mint az iránymutatás (a fenti 41. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 229. és 230. pontja).

50 Ennélfogva az ADM helytelenül hivatkozik lényegében arra, hogy az a tény, miszerint a Bizottság a bírságok mértékét a kartellel kapcsolatosan megemeli, a politika végrehajtása biztosításának célkitűzéséhez képest nyilvánvalóan aránytalan.

51 Ezenfelül az ADM által felhozott azon körülmény – még ha feltesszük is, hogy az megalapozott –, hogy az új politika alkalmazása olyan bírságok rögzítéséhez vezethet, amelyek az előző gyakorlat alapján kiszabható bírságok mértékének 10‑34‑szorosát is elérhetik, nem sérti meg a visszaható hatály tilalmának elvét. Különös tekintettel a jelen ítélet 44. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatra, az ADM számára ésszerűen előre láthatónak kellett lennie annak, hogy a Bizottság a bírságok mértékét valamely más versenyjogi politika végrehajtásának keretében bármikor újraértékelheti. Így az ADM‑nek ésszerűen előre kellett látnia a – feltehetően megalapozott – emelést a kérdéses jogsértések elkövetésének időpontjában.

52 Végül azzal kapcsolatban, hogy az ADM úgy véli, miszerint a bírságok elrettentő jellegének biztosítása érdekében elengedhetetlen, hogy a vállalkozások – amennyiben megsértik a közösségi versenyjogi szabályokat – előre ismerjék a velük szemben kiszabható bírságok mértékét, elegendő hangsúlyozni, hogy a bírságok elrettentő jellege semmiképpen sem előfeltételezi, hogy a vállalkozásoknak előre kell ismerniük azon bírság mértékét, amely velük szemben az adott versenyellenes magatartásért kiszabható.

53 Ami az ADM által felhívott egyenlő bánásmód elvének a megsértését illeti, ki kell emelni, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint az a tény, hogy az ADM‑mel szembeni bírság kiszámítására az iránymutatásban megfogalmazott módszer szerint került sor, nem minősül hátrányosan megkülönböztető bánásmódnak azon vállalkozásokhoz képest, amelyek a közösségi versenyjogi szabályok megsértését ugyanabban az időszakban követték el, ám amelyeket a Bizottság – a jogsértés feltárásának időpontjával vagy az őket érintő közigazgatási eljárás lefolytatásával kapcsolatos okok miatt – az iránymutatás elfogadását és közzétételét megelőzően vonta felelősségre (lásd e tekintetben a fenti 41. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 69‑73. pontját; az Elsőfokú Bíróság T‑202/98., T‑204/98. és T‑207/98. sz., Tate & Lyle és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2001. július 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑2035. o.] 118‑119. pontját).

54 Következésképpen az egyenlő bánásmód elvének megsértésére vonatkozó kifogást el kell utasítani.

II – A másik államokban kiszabott bírságok következményéről

A – A felek érvei

55 Az ADM érvelése szerint a Bizottság azáltal, hogy az ADM‑mel szemben az Egyesült Államokban és Kanadában már kiszabott bírságokat nem vette figyelembe, és nem csökkentette a Határozatban foglalt bírság összegét, megsértette az ugyanazon jogsértés miatti szankciók halmozása tilalmának elvét. Ahogy az a Bíróság 7/72. sz., Boehringer kontra Bizottság ügyben 1972. december 14‑én hozott ítéletéből (EBHT 1972., 1281. o.) következik, a Bizottságnak kötelessége figyelembe vennie a valamely harmadik állam hatóságai által már kiszabott szankciót abban az esetben, ha egyrészről a Bizottság, másrészről az említett hatóságok által a felperes vállalkozás ellen felhozott tények azonosak. Jelen ügyben pontosan ez a helyzet, mivel – a fent hivatkozott Boehringer kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben foglaltakkal szemben – a felperes állítása szerint az amerikai és kanadai hatóságok által szankcionált kartell mind céljában, mind kiterjedésében, mind pedig tartamában ugyanaz, mint amit a Bizottság szankcionált, amely egyébként az amerikai hatóságok által összegyűjtött bizonyítékok alapján járt el.

56 E tekintetben az ADM vitatja a Határozatban foglalt mérlegelést, amely szerint az egyesült államokbeli és a kanadai hatóságok által kiszabott bírságok a kartell versenyellenes hatásait kizárólag saját joghatósági területükre nézve vették figyelembe (a Határozat [333] preambulumbekezdése). Ezzel szemben az ADM‑mel szemben az Egyesült Államokban 1996. október 15‑én hozott ítéletből az tűnik ki, hogy a szankcionált kartell világméretű volt, és hatással volt a kereskedelemre „az Egyesült Államokban és máshol”. A kiszabott bírság egyébként különösen magas a jogsértő magatartás földrajzi kiterjedésére figyelemmel. A Kanadában lefolytatott eljárás során ugyancsak figyelembe vették azt a tényt, hogy világméretű kartellről volt szó.

57 Mindenesetre még ha feltesszük is, hogy a Bizottság állítása helytálló, az a tény, hogy más hatóságok a szankció kiszabása során csupán annak helyi hatásait vették figyelembe, nem releváns a szankciók halmozásának tilalma alapelv alkalmazása szempontjából. Ugyanis a fent hivatkozott Boehringer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 55. pontja szerint ebből a szempontból egyedül a kifogásolt magatartások azonossága a meghatározó. Ezt az értelmezést egyébként a Bizottság saját gyakorlata is megerősíti egy 1983. évi határozatában, amelyben a kartellben részt vevő vállalkozásokra kiszabott bírság összegét a német hatóságok által már meghatározott bírság összegének figyelembevételével állapította meg, noha csak a kartell Németországon kívüli szempontjainak figyelembevételével határozott (lásd az 1983. október 17‑én hozott, az Európai Gazdasági Közösséget létrehozó szerződés [81] cikkének alkalmazási eljárásáról szóló 1983/546/EGK bizottsági határozat [IV/30.064 öntött vas- és acélhenger‑ügy, HL L 317., 1. o.]).

58 Az ADM úgy véli, hogy a bírság összegének meghatározásakor a Bizottság figyelmen kívül hagyta azt a tényt, hogy az ADM‑et harmadik államokban már olyan mértékű bírságok és kártérítések megfizetésére kötelezték, amelyek összege megfelelő arra, hogy elrettentse a versenyjogi szabályok ismételt megsértésétől. Az ADM így megfelelően szankcionáltnak tekinthető.

59 Ezenfelül az ADM álláspontja szerint a Bizottság tévesen jutott arra a következtetésre, hogy az ADM által az Egyesült Államokban és Kanadában indított eljárások keretében megfizetett kártérítések tisztán kompenzációs jellegűek voltak. Az ADM ugyanis hangsúlyozza, hogy az egyezség címén megfizetett e kártérítések az érintett vevők által követelt kártérítések háromszorosát („triple damages”) vették figyelembe. Ezért az említett kártérítés már túllépte a tisztán kompenzációs összeg határát, és már büntető jellegű volt. Következésképpen a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie ezeket a büntető jellegű összegeket azon alapelvnek megfelelően, miszerint nem lehet kétszer szankciót alkalmazni ugyanazon jogsértés miatt.

60 A Bizottság az Elsőfokú Bíróságtól a jogalap elutasítását kéri.

B – Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

61 Először is emlékeztetni kell arra, hogy a ne bis in idem elve tiltja, hogy ugyanazt a személyt ugyanazon jogsértő magatartás miatt azonos jogtárgy védelmében többször szankcionálják. Ezen elv alkalmazása három konjunktív feltétel teljesüléséhez kötött: a tények azonossága, a jogsértés elkövetőjének azonossága és a védett jogtárgy azonossága (lásd e tekintetben a Bíróság C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P., és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., I‑123. o.] 338. pontját).

62 A közösségi ítélkezési gyakorlat így elismerte, hogy valamely vállalkozás ellen lehet jogszerűen ugyanazért a jogsértő magatartásért két párhuzamos eljárást folytatni, és két külön szankciót kiszabni, egyrészről az érintett tagállami, másrészről a közösségi illetékes hatóság által, amennyiben ezen említett eljárások különböző célokat követnek, és a megsértett normák nem azonosak (a Bíróság 14/68. sz., Wilhelm és társai ügyben 1969. február 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1969., 1. o.] 11. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑141/89. sz., Tréfileurope kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑791. o.] 191. pontja, és a T‑149/89. sz. Sotralentz kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑1127. o.] 29. pontja).

63 Ennélfogva a ne bis in idem elve még kevésbé alkalmazható olyan ügyben, mint ez a jelen ügy, ahol az egyrészről a Bizottság, másrészről az amerikai és kanadai hatóságok által indított eljárások és kiszabott szankciók nyilvánvalóan nem ugyanazokat a célokat követik. Míg az első esetben az Európai Unió, illetve az EGT területén a torzulásmentes verseny megőrzése, addig a második esetben az amerikai, illetve a kanadai piac védelme a cél (lásd e tekintetben az Elsőfokú Bíróság T‑236/01., T‑239/01., T‑244/01., T‑246/01., T‑251/01. és T‑252/01. sz., Tokai Carbon és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. április 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2004. II‑1181. o.] 134. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot). A védett jogtárgy azonosságának feltétele, amely a ne bis in idem elvének alkalmazásához szükséges, így nem teljesül.

64 Következésképpen az ADM a jelen ügyben megalapozatlanul hivatkozik a ne bis in idem elvére.

65 Ezt a következtetést nem vonja kétségbe az ADM által a fentiekben hivatkozott Boehringer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 55. pontja. Mivel abban az ügyben a Bíróság nem azt mondta ki, hogy a Bizottság köteles figyelembe venni a valamely harmadik állam hatóságai által kiszabott szankciót abban az esetben, ha a Bizottság és az említett hatóságok által valamely vállalkozás ellen felhozott tények azonosak, hanem annak jelzésére szorítkozott, hogy erről a kérdésről annak felmerülésekor kell dönteni (a fenti 55. pontban hivatkozott Boehringer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 3. pont).

66 Mindenesetre a Bizottság bizonyos különös esetekben – a méltányosság elve alapján – figyelembe veheti a harmadik államok hatóságai által kiszabott szankciókat, amennyiben e szankciók szintén a Közösség területét érintő magatartást szankcionálnak, le kell azonban szögezni, hogy az ADM elmulasztotta annak bizonyítását, hogy jelen ügyben ez a körülmény fennáll, illetve hogy az amerikai és a kanadai hatóságok a kartellt szankcionálták volna a Közösség vagy az EGT területére gyakorolt hatásai tekintetében.

67 Pusztán az arra való hivatkozás, hogy az amerikai hatóságokkal kötött egyezség értelmében a kartell „az Egyesült Államokban és máshol” fejtett ki hatást, nem bizonyítja, hogy a bírság összegének megállapításakor az amerikai hatóságok figyelembe vették a kartell alkalmazását vagy annak hatásait az Egyesült Államok területén kívül is, különösen az EGT tekintetében (lásd e tekintetben a fenti 63. pontban hivatkozott Tokai Carbon és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 143. pontját).

68 Hasonlóképpen, ami a jogsértés földrajzi kiterjedése miatti magas bírságösszeget illeti, le kell szögezni, hogy ez a megállapítás nem elegendő annak bizonyítására, hogy a kartellnek az EGT területét érintő hatását figyelembe vették.

69 Ami a kanadai hatóságokkal kötött egyezséget illeti, az ADM elmulasztotta annak a ténynek a bizonyítását, hogy a bírság összegének meghatározása során e hatóságok figyelembe vették, a kartell alkalmazását vagy annak hatásait az Egyesült Államok területén kívül is, különösen az EGT tekintetében. Az ADM által felhívott azon érv, hogy a kanadai hatóságok a kartell világméretű jellegére hivatkoztak, kizárólag a kartellnek a kanadai piac egészére vonatkozó jelentősége meghatározására szolgált.

70 Az Elsőfokú Bíróság a már kiszabott bírságok és kártérítések ‑ köztük a nem kompenzációs jellegű háromszoros kártérítés ‑ elrettentő hatását illetően felhívja a figyelmet arra, hogy a Bizottság hatásköre arra, hogy bírságot szabjon ki az EK 81. cikk (1) bekezdésébe vagy az EK 82. cikkbe ütköző jogsértést szándékosan vagy gondatlanul elkövető vállalkozásokkal szemben, az abból a célból a Bizottság rendelkezésére bocsátott eszközök közé tartozik, hogy az elláthassa a közösségi jog által ráruházott felügyeleti feladatot. Ez a feladat magában foglalja a Szerződésben lefektetett elvek versenyügyekben való alkalmazására és a vállalkozások magatartásának ebbe az irányba történő befolyásolására irányuló általános politika követését (a fenti 47. pontban hivatkozott Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 105. pontja).

71 Ebből következőleg a Bizottság hatáskörébe tartozik, hogy az elrettentő hatásuk megerősítése céljából a bírságok összegének szintjéről döntsön, amikor meghatározott fajta jogsértések ‑ a belőlük az egyes érdekelt vállalkozások által nyerhető haszon miatt ‑ még viszonylag gyakoriak, noha jogellenességük a közösségi versenypolitika kezdetétől fogva megállapítást nyert (a fenti 47. pontban hivatkozott Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 108. pontja).

72 Az ADM nem érvelhet jogszerűen akként, hogy nem érvényesült elrettentő hatás rá nézve annak következtében, hogy ugyanazon tények miatt harmadik állam hatóságai már elítélték. Hiszen a Bizottság által követett elrettentési cél az EGT‑n, vagy a Közösségen belüli vállalkozások magatartására irányul. Következésképpen az ADM‑mel szemben a közösségi versenyjogi szabályok megsértése miatt kiszabott bírság elrettentő jellege nem függhet sem az ADM sajátos helyzetétől, sem az EGT területén kívüli harmadik államokban meghatározott versenyjogi szabályok ADM általi tiszteletben tartásától (lásd e tekintetben a fenti 63. pontban hivatkozott Tokai Carbon és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 146. és 147. pontját).

73 Mindezek alapján a másik államokban kiszabott bírságok figyelembevételének elmulasztására vonatkozó jogalapot el kell utasítani.

III – A jogsértés súlyáról

A – Bevezetés

74 Az ADM úgy véli, hogy a Bizottság a bírság összegének kiszámítása során tévesen értékelte a jogsértés súlyát. Az e tárgyban felhozott jogalapok elsődlegesen az érintett termék eladásából származó forgalom figyelembevételének hiányára, illetve elégtelenségére, másodlagosan a kiinduló összeg tekintetében történt növelő szorzó alkalmazására, harmadsorban a kartellnek a piacra gyakorolt közvetlen hatására vonatkoznak.

75 Mielőtt a jelen jogi környezetben felhozott jogalapok érdeméről határoznánk, érdemes összegezni a Bizottság által – amint az a Határozat preambulumbekezdéseiből következik – a jelen ügyben a jogsértés súlyának mérlegelése és figyelembevétele kapcsán használt módszert.

76 A Határozatból kitűnik, hogy a Bizottság a jogsértés súlyának értékelésével kapcsolatban először is megállapította, hogy az érintett felek a jogsértés jellegére, az EGT citromsav piacára gyakorolt közvetlen hatására és az érintett földrajzi piac – vagyis az EGT egésze ‑ kiterjedésére tekintettel különösen súlyos jogsértést követtek el (a Határozat [204]–[232] preambulumbekezdése).

77 Ezt követően a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az érintett vállalkozásokat eltérően kell kezelni „annak mérlegelése érdekében, hogy milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy a versenyben kárt okozzanak, és […] a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell megállapítani, amely biztosan kellően elrettentő hatással bír”. Ezzel kapcsolatban a Bizottság jelezte, hogy figyelembe fogja venni az egyes vállalkozások különleges súlyát, és így jogellenes magatartásuknak a versenyre gyakorolt tényleges hatását is (a Határozat [233] és [234] preambulumbekezdése).

78 A Bizottság e tényezők figyelembevételének érdekében úgy határozott, hogy a citromsaveladásokkal 1995‑ben, azaz a jogsértés időszakának utolsó évében az érintett felek által megvalósított világméretű forgalmat veszi alapul. A Bizottság ezzel kapcsolatban úgy ítélte meg, hogy „mivel a citromsav „piaca világméretű, ennek számszerű mutatói […] szolgáltatják a lehető legmegfelelőbb jelzést arra nézve, hogy a részt vevő vállalkozások milyen lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy a jelentős kárt okozzanak a többi piaci szereplőnek a közös piacon és/vagy az EGT‑piacon” (a Határozat [236] preambulumbekezdése). A Bizottság hozzátette, hogy véleménye szerint ezt a módszert alátámasztja az a tény, hogy világméretű kartellről volt szó, amelynek célja többek között a piacok világméretű felosztása volt. Ezenfelül úgy ítélte meg, hogy a kartell valamelyik felének világméretű forgalma alapján ugyancsak fogalmat alkothatunk e vállalkozásnak a kartell egésze hatékonyságához való hozzájárulásáról, vagy éppen fordítva, a kartell instabilitásáról abban az esetben, ha e fél abban nem vett volna részt (a Határozat [236] preambulumbekezdése).

79 Ez alapján a Bizottság a vállalkozásokat három csoportba osztotta: az első csoportba a H & R‑t helyezte annál a ténynél fogva, hogy „22%‑os részesedésével a legjelentősebb piaci szereplő”. A második csoportba az ADM‑et, a JBL‑t és a HLR‑t osztotta be megállapítva, hogy az első kettő „piaci részesedése megközelítőleg [bizalmas]”, és hogy az utóbbi piaci részesedése 9%. Végezetül a Cerestart a harmadik csoportba osztotta be, mivel 1995‑ben 2,5%‑os piaci részesedésével „messze a legkisebb versenytárs” volt. Ennek alapján a Bizottság a kiindulási összeget a H & R esetében 35 millió euróban, az ADM, a JBL, valamint a HLR esetében 21 millió euróban, míg a Cerestar esetében 3,5 millió euróban állapította meg (a Határozat [237]‑[239] preambulumbekezdése).

80 Végül a Bizottság az érintett felek méretének és világszintű forrásainak figyelembevételével ezen kiindulási összeget kiigazította, hogy biztosítsa a bírság kellően elrettentő jellegét. Következésképpen a Bizottság az ADM vonatkozásában a kiindulási összeg tekintetében 2‑szeres szorzótényezőt alkalmazott (ami 100%‑os emelést jelent), és így a bírság összegét az ADM esetében 42 millió euróra, a HLR vonatkozásában a kiindulási összeg tekintetében 2,5‑szeres szorzótényezőt alkalmazott (ami 150%‑os emelést jelent), és így a bírság összegét a HLR esetében 87,5 millió euróra emelte (a Határozat (240)‑(246) preambulumbekezdése).

B – Az érintett termék eladásából származó forgalom figyelembevételének hiányáról

1. A felek érvei

81 Az ADM azt kifogásolja, hogy a Bizottság a bírság alapösszegének kiszámításánál egyáltalán nem, illetve nem elégséges mértékben vette figyelembe az ADM‑nek az érintett termék eladásából származó forgalmát.

82 Az ADM egyrészről azzal érvel, hogy az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, miszerint a bírságok kiszámítása során az érintett termék eladásából származó forgalom jelentős tényező (az Elsőfokú Bíróság T‑77/92. sz., Parker Pen kontra Bizottság ügyben 1994. július 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑549. o.] 92‑95. pontja; a T‑24/93–T‑26/93. és T‑28/93. sz., Compagnie maritime belge transports és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1996. október 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1996., II‑1201. o.] 233. pontja; a T‑229/94. sz., Deutsche Bahn kontra Bizottság ügyben 1997. október 21‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑1689. o.] 127. pontja, valamint a T‑327/94. sz., SCA Holding kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1373. o.] 176. pontja).

83 Az ADM úgy véli, hogy az érintett termék eladásából származó EGT‑beli forgalom megfelelő alapul szolgál az érintett termék Közösségen belüli piacán fennálló verseny veszélyeztetésének, valamint a kartell résztvevőinek az érintett termékekhez viszonyított jelentőségének felmérésére. Ezt a következtetést az Elsőfokú Bíróság ítélkezési gyakorlata is alátámasztja (az Elsőfokú Bíróság fenti 47. pontban hivatkozott Europa Carton kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 126. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑309/94. sz., KNP BT kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1007. o.] a 108. pontja, amelyet a Bíróság az ezen ítélet elleni fellebbezés tárgyában a C‑248/98. P. sz., KNP BT kontra Bizottság ügyben 2000. november 16‑án hozott ítéletében [EBHT 2000., I‑9641. o.] megerősített).

84 Ezen túlmenően az ADM véleménye szerint a fenti 41. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet megerősíti, hogy valamely vállalkozás teljes méretének a bírság rögzítésekor való aránytalan figyelembevétele jogellenes.

85 Ezenfelül az ADM fenntartja, hogy a Bizottság az utóbbi években folytatott, a jelen ügyhöz hasonló ügyekkel kapcsolatos határozathozatali gyakorlatában (az EK‑Szerződés 85. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban [IV/C/33.833 kartonpapír‑ügy] 1994. július 13‑án hozott 94/601/EK bizottsági határozat [HL L 243., 1. o.]; az EK‑Szerződés 85. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban [IV/33.126 és 33.322 cement‑ügy] 1994. november 30-án hozott 94/815/EK bizottsági határozat [HL L 343., 1. o.]; az EK‑Szerződés 85. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban [IV/31.149 polipropilén‑ügy] 1986. április 23‑án hozott 86/398/EGK bizottsági határozat [HL L 230., 1. o.]; az EK‑Szerződés 85. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban [IV/31.553 hegesztett acélháló‑ügy] 1989. augusztus 2‑án hozott 89/515/EGK határozat [HL L 260., 1. o.], az ESZAK‑Szerződés 65. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban az európai gerendagyártók közötti megállapodásokkal és összehangolt magatartással kapcsolatos, 1994. február 16‑án hozott 94/215/ESZAK bizottsági határozat [HL L 116., 1. o.]) az érintett termék közösségi piacon megvalósított eladásainak mennyiségeit vette alapul, amint azt egyébként a Határozatban is elismerte ([253] preambulumbekezdés). Arra hivatkozik, hogy a Bizottság e számítási szempontot alapul véve olyan bírságokat állapított meg, amelyeknek összege az érintett vállalkozások a kérdéses termék eladásából származó forgalmának 2‑9%‑át tette ki. Az ADM hangsúlyozza, hogy amennyiben a Bizottság e számítási szempontot alkalmazta volna a jelen ügyben is, a bírság összegét vele szemben 1,15 és 4,14 millió euró közötti összegben kellett volna megállapítania. Ezzel szemben az ADM érvelése szerint, mivel a Bizottság nem e számítási szempontot alkalmazta, a jelen ügyben kiszabott bírságok összege a fenti ismérv alapul vételével kiszabható bírságok 10‑34‑szeresét teszi ki.

86 Az ADM úgy véli, hogy ennek megfelelően a Bizottság tévesen hangsúlyozza azt, hogy figyelembe vette az érintett felek forgalmát, amikor a citromsav világpiacán fennálló részesedéseik nagysága alapján három csoportba osztotta azokat ([236] preambulumbekezdés). Az ADM szerint a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie emellett az ADM 1995‑ös citromsav értékesítéseinek korlátozott értékét az EGT‑ben.

87 Elsőként, miként azt a Bizottság maga is elismeri, kötelessége meghatároznia a jogsértés súlyát, ebből következően az EGT‑t érintő hatásaira tekintettel a bírság összegét. Márpedig ebből a szempontból a Bizottság által a Határozat (236) preambulumbekezdésében felhívott azon érv, miszerint ebben az összefüggésben a világméretű forgalmat kellett alkalmaznia ‑ figyelemmel arra, hogy a kartell „a versenytartalékoknak az EGT piacáról való kiiktatására” irányult ‑ minden alapot nélkülöz. A Határozat nem állítja, hogy a felek megegyeztek volna abban, hogy a kínálatot visszafogják az EGT piacának tekintetében. Az ADM hangsúlyozza, hogy a kartell világméretű alapon határozott meg kvótákat (a Határozat [97]‑[101] preambulumbekezdése), és nem alkalmaztak külön kvótákat Európára. Az EGT fogyasztóit érintő kartell esetén a fogyasztóknak okozott kár ugyanakkora, függetlenül attól, hogy a kartell kiterjedt‑e az EGT területén kívülre. Ebből a szempontból nincs különbség a jogsértés súlyának mérlegelése, és a kiszabott bírság meghatározása között.

88 Másodszor, a Bizottság vonatkozó határozati gyakorlata nem következetes. Az ún. „hegesztetlen acélcsövek ügyben” (az EK‑Szerződés 81. cikkének alkalmazására vonatkozó eljárásban [IV/E‑1/35.860‑B varrat nélküli acélcsövek‑ügy] 1999. december 8‑án hozott 2003/382/EK bizottsági határozat [HL 2003. L 140., 1. o.]), és az ún. „nátrium‑glükonát‑ügyben” (az EK‑Szerződés 81. cikke és az EGT‑megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó eljárásban [COMP/E‑1/36.756 nátrium‑glükonát‑ügy] 2001. október 2‑án hozott bizottsági határozat) a Bizottság kizárólag az EGT‑n belüli eladásokat vette figyelembe.

89 Harmadsorban a világméretű forgalom figyelembevételének nem kívánt hatásai jól láthatóak jelen ügyben, hiszen az ADM eladásait az Egyesült Államokban és Kanadában ‑ amelyek világviszonylatban citromsaveladásaik 50%‑át jelentik ‑ már ezen államok hatóságai figyelembe vették az ADM‑mel szembeni szankciók alkalmazása során. A világméretű forgalmat alapul véve a Bizottság aránytalan bírságot szabna ki az ADM ‑ már szankcionált ‑ eladásaira vonatkozóan.

90 Az ADM negyedsorban úgy véli, hogy még ha feltesszük is, hogy a citromsaveladásaiból származó világméretű forgalom releváns tényező lehet a bírság meghatározása során, a Bizottság azt nem a megfelelő módon vette figyelembe. Hiszen az ADM‑mel szemben kiszabott bírság összege (az engedékenységi közlemény alkalmazását megelőzően) a citromsaveladásából származó világméretű forgalom 66%‑a lenne. Ez a szankció messze túllépné az ADM által a kartellben történő részvételével a fogyasztóknak vagy a versenyben okozott összes kárt, hiszen a kartell végül is csak a világpiacon megvalósult forgalom részét képezi. Pontosabban a Bizottság kizárólag a vállalkozás teljes forgalmát és forrásait vette alapul. Márpedig az ADM álláspontja szerint a teljes forgalom aránytalan alapul vétele jogellenes bírság kiszabásához vezet.

91 Következésképpen az ADM úgy véli, hogy a Bizottság nemcsak az ítélkezési gyakorlatból eredő elveket hagyta figyelmen kívül, de az arányosság elvét is megsértette.

92 Másrészről az ADM úgy érvel, hogy az iránymutatás megállapítja, hogy „[f]igyelembe kell […] venni, a jogsértők milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy más piaci szereplőknek, különösen a fogyasztóknak kárt okozzanak”, és hogy ezenkívül a kartellek esetében esetleges mérlegelést ír elő, amelynek célja, hogy tükrözze, milyen „tényleges hatást gyakorol a versenyre az egyes vállalkozások jogsértő magatartása […]”.

93 Az ADM szerint a versenyre, illetve más piaci szereplőkre gyakorolt gazdasági hatást csupán az érintett termék eladásaihoz viszonyítva lehet értékelni. Kizárólag ezen eladások figyelembevétele teszi lehetővé a versenyellenes előny vagy jogellenes haszon tekintetében a fogyasztókkal szembeni vagy a versenyre gyakorolt potenciális kár felbecsülését.

94 Következésképpen az ADM szerint a Bizottság azzal, hogy figyelmen kívül hagyta az érintett termékből származó forgalmat, helytelenül alkalmazta saját iránymutatását.

95 Végül az ADM úgy véli, hogy a Bizottság azzal, hogy nem adta kellő indokát annak, hogy miért nem vette figyelembe döntése során az ADM által az érintett termék EGT‑beli piacán megvalósított eladásokat, megsértette az indokolási kötelezettségét.

96 A Bizottság az Elsőfokú Bíróságtól a hivatkozott jogalapok elutasítását kéri.

2. Az Elsőfokú Bíróság álláspontja

97 Az ADM egyrészről az arányosság elve és az iránymutatás, másrészről az indokolási kötelezettség megsértésére hivatkozik.

a) Az arányosság elvének megsértéséről

98 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a jogsértések súlyát sok tényező ‑ többek között az adott ügy sajátos körülményei és jogi háttere ‑ függvényében kell megállapítani, anélkül, hogy létezne azon tényezőket felsoroló kötelező és kimerítő lista, amelyet figyelembe kell venni (a Bíróság C‑137/95. P. sz., SPO és társai kontra Bizottság ügyben 1996. március 25‑én hozott végzésének [EBHT 1996., I‑1611 o.] 54. pontja; a Bíróság C‑219/95. P. sz., Ferriere Nord kontra Bizottság ügyben 1997. július 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑4411. o.] 33. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑9/99. sz. HFB és társai kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1487. o.] 443. pontja).

99 Ezenfelül az állandó ítélkezési gyakorlat alapján esettől függően a jogsértés súlyának mérlegelési tényezői közé tartozhat a jogsértés tárgyát képező termék mennyisége és értéke, valamint a vállalkozás mérete és gazdasági ereje, és következésképpen az a hatás, amelyet az érintett piacra gyakorolhatott. Egyrészről ebből következően a bírság összegének megállapítása érdekében figyelembe vehető a vállalkozás teljes forgalma, amely annak méretére, valamint gazdasági erejére nézve – bár hozzávetőlegesen vagy tökéletlenül – jelzésértékű lehet, csakúgy, mint az érintett vállalkozásoknak az érintett piacon való piaci részesedése, amely jelzésértékű lehet a jogsértés terjedelmére nézve. Másrészről ebből az következik, hogy e számok egyikének sem szabad aránytalan jelentőséget tulajdonítani az egyéb mérlegelési tényezőkhöz képest, ezért a bírság megfelelő összegének megállapítása nem származhat kizárólagosan a teljes forgalomra alapozott számításból (lásd e tekintetben a fenti 47. pontban hivatkozott Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 120. és 121. pontját; a fenti 82. pontban hivatkozott Parker Pen kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 94. pontját; a fenti 82. pontban hivatkozott SCA Holding kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 176. pontját; a fenti 41. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 188. pontját és a fenti 98. pontban hivatkozott HFB és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 444. pontját).

100 Ebből következik, hogy bár tagadhatatlan, hogy ‑ miként az ADM hangsúlyozza ‑ az érintett termék forgalma megfelelő kiindulópontként szolgál az érintett termék Közösségen belüli piacán fennálló verseny veszélyeztetésének, valamint a kartell résztvevői érintett termékhez viszonyított jelentőségének értékelésére, mégis ettől e tényező nem az a kizárólagos tényező, amely alapján a Bizottságnak a jogsértés súlyát értékelnie kell.

101 Következésképpen, az ADM érvelésével ellentétben, amennyiben a bírság arányosságának értékelése a kiszabott bírság és az érintett termék forgalma közötti kapcsolatra korlátozódna ‑ amint azt az ADM sugalmazza –, ez aránytalan jelentőséget tulajdonítana e tényezőnek. A bírság mértékének arányos jellegét a Bizottság által a jogsértés súlyának értékelésénél figyelembe veendő tényezők összességéhez – nevezetesen a jogsértés sajátos jellegéhez, piacra gyakorolt közvetlen hatásához és a földrajzi piac kiterjedéséhez ‑ viszonyítva kell értékelni.

102 A Határozat megalapozottságának vizsgálatára – szemben e bizonyos feltételekkel – az ADM azon négy érve alapján kerül sor, amelyek lényegében arra irányulnak, hogy jelen ügyben a Bizottságnak ebben az összefüggésben az érintett vállalkozások EGT‑n belüli, és nem a világméretű forgalmát kellett volna alapul vennie.

103 Az ADM első érvével lényegében azt a tényt kifogásolja, hogy a Határozat (236) preambulumbekezdésében a Bizottság a világméretű forgalmat vette alapul az érintett felek három csoportba történő beosztásánál, figyelemmel arra, hogy a kartell „a versenytartalékoknak az EGT piacáról való kiiktatására” irányult. Márpedig az ADM álláspontja szerint a Határozat nem állítja, hogy a felek megegyeztek volna abban, hogy a kínálatot visszafogják az EGT piacának tekintetében.

104 Az Elsőfokú Bíróság szerint meg kell állapítani, hogy az ADM a Határozat ezen részét az összefüggéseiből kiragadva idézi. A Határozat (236) preambulumbekezdésének az összefüggéseiben való olvasatából egyértelműen kitűnik, hogy a Bizottság véleménye szerint világméretű kartell esetén ‑ mint amilyen a jelen ügy tárgyát képezi – kizárólag a világméretű forgalom alapján lehet megállapítani az érintett feleknek a tekintetben fennálló tényleges gazdasági lehetőségét, hogy az érintett piacon kárt okozzanak. Következésképpen, az ezen első érv megalapozatlan.

105 Második érvével az ADM azt kívánja bemutatni, hogy a Bizottság a jelenlegi határozathozatali gyakorlatában maga is az EGT‑n belüli forgalmat veszi figyelembe.

106 Az Elsőfokú Bíróság azonban rámutat, hogy jelen ügyben az ADM által az említett érvének alátámasztására felhívott két határozat nem irányadó. Ugyanis az ún. „varrat nélküli acélcsövek ügyben” (lásd a fenti 88. pontot) a Bizottság nem osztotta be csoportokba az érintett feleket (lásd a határozat [159]‑[162] preambulumbekezdését az említett ügyben). Ami az ún. „nátrium‑glükonát-ügyet” illeti (lásd a fenti 88. pontot) a jelen ügyhöz hasonlóan Bizottság a vállalkozások csoportokba osztásához a világméretű forgalmat vette alapul. Az ADM érvelése így nélkülözi a ténybeli alapot.

107 Harmadik érvével az ADM lényegében arra hivatkozik, hogy a Kanadában és az Egyesült Államokban történt citromsaveladásait ‑ amelyek világpiaci citromsaveladásainak mintegy 50%‑át képezik ‑ már figyelembe vették ezen államok hatóságai az ADM‑mel szembeni szankciók kiszabásakor. Ezzel az érvelésével az ADM lényegében megismétli a szankciók halmozására vonatkozó tilalom alapelvének megsértésére alapított kifogást, amelyet az Elsőfokú Bíróság korábban – mint megalapozatlant - már elutasított (lásd a fenti 61–73. pontot). Az ADM azon érvelése, amely szerint a Bizottság nem határozhat meg bírságot közösségi területen kívüli magatartás alapján, nélkülöz minden alapot. A Bizottság a világméretű forgalmat ugyanis nem a bírság kiszámításának alapjául használta, hanem az egyes vállalkozásoknak a versenyben való károkozás tekintetében fennálló tényleges gazdasági lehetősége felmérésére, hogy ezáltal olyan szinten határozhassa meg a bírságot, amely kellően elrettentő hatással bír az adott vállalkozással szemben, ami a kartell világméretű jellege szempontjából indokolt.

108 Negyedik érvével az ADM lényegében azt kívánja alátámasztani, hogy a világméretű citromsaveladással elért forgalom figyelembevétele a fogyasztóknak és a versenyben okozott kárhoz viszonyítva aránytalan bírságkiszabáshoz vezet.

109 Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy jelen ügyben világméretű vállalkozásokat tömörítő kartellről van szó, amely vállalkozások világszinten az érintett termékpiac 60%‑át birtokolják, és különösen, hogy e kartell az árrögzítésen kívül ‑ többek között ‑ az értékesítési kvóták rögzítésével a piac felosztására jött létre. Ebben az esetben a Bizottság az érintett vállalkozások eltérő kezelése során jogszerűen veheti alapul ‑ miként azt tette jelen ügyben is ‑ a kartellben részt vevő tagoknak a citromsav világméretű eladásával elért forgalmát. Tulajdonképpen az eltérő bánásmód célja a jogsértők tényleges gazdasági lehetőségeinek értékelése a versenyben való károkozásra, és azoknak a kartellben fennálló egyéni jelentőségének figyelembevétele. Következésképpen a Bizottság nem lépte túl az őt megillető mérlegelési keret széles határait azzal, hogy úgy ítélte meg, hogy a kartell egyes tagjainak világméretű piaci részesedése megfelelő jelzőértékkel rendelkezett.

110 Következésképpen az arányosság elvének megsértésére vonatkozó jogalapokat el kell utasítani.

b) Az iránymutatás megsértéséről

111 Az Elsőfokú Bíróság az iránymutatás megsértése kapcsán rámutat arra, hogy az iránymutatás nem írja elő, hogy a bírságok összegét a teljes forgalom, illetve a vállalkozások által az érintett piacon megvalósított forgalom függvényében kellene kiszámítani. Mindemellett az iránymutatással az sem ellentétes, hogy a Bizottság a bírság összegének meghatározásakor a forgalomra vonatkozó mutatószámokat a közösségi jog általános elveinek tiszteletben tartása érdekében figyelembe vegye, amennyiben a körülmények ezt megkívánják (lásd e tekintetben a fenti 41. pontban hivatkozott LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 283. pontját, amelyet a Bíróság az ezen ítélet elleni fellebbezés tárgyában a fenti 41. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri ügyben hozott ítéletének 258. pontjában megerősített, és a fenti 41. pontban hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 187. pontját).

112 Következésképpen az iránymutatás nem írja elő, hogy az érintett vállalkozások forgalma – akár a teljes forgalomról, akár az érintett termékből származó forgalomról legyen szó – a bírságok kiszámításának kiindulási pontját képezné, még kevésbé azt, hogy kizárólag a forgalom lenne releváns szempont a jogsértés súlyának meghatározásához.

113 Ezzel szemben a Bizottság a forgalmat – mint releváns tényezőt – más tényezők mellett ugyancsak figyelembe veheti. Különösen ez az eset áll fenn, amennyiben az iránymutatás 1.A. pontjának (3)‑(6) bekezdése szerint a bírságot olyan nagyságrendű összegben állapítja meg, amely biztosan kellően elrettentő erővel bír. Ennek keretében a Bizottság figyelembe veszi, hogy a jogsértők milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy más piaci szereplőknek kárt okozzanak, valamint a bírság kellően elrettentő ereje biztosításának követelményét (az 1.A. pont [4] bekezdése), majd attól függően, hogy milyen az egyes vállalkozások magatartása versenyre gyakorolt hatásának különleges súlya, vagyis tényleges hatása, a meghatározott összegeket súlyozza, különösen, ha az azonos típusú jogsértéseket elkövető vállalkozások mérete között jelentős különbség áll fenn (az 1.A. pont [6] bekezdése).

114 Jelen ügyben a Bizottság a beadványaiban kifejtette, hogy az érintett termék piacán megvalósult forgalmat vette alapul az egyes vállalkozások jelentőségének értékeléséhez. Amint az a Határozat (236) preambulumbekezdéséből következik a Bizottság valóban az érintett termék világméretű forgalmát vette alapul annak érdekében, hogy a kérdéses piacon az egyes vállalkozások jelentőségét értékelje. Ugyanis, miként az korábban, a fenti 77. és 78. pontban kifejtésre került, a Bizottság megállapította, hogy annak érdekében, hogy az érintett vállalkozásokat eltérően tudja kezelni annak figyelembevételével, hogy milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy a versenyben kárt okozzanak, valamint hogy a bírság olyan nagyságrendű összegben kerüljön megállapításra, amely biztosan kellően elrettentő erővel bír, a Bizottság az érintett felek által a citromsav-eladásokkal 1995‑ben, azaz a jogsértés időszakának utolsó évében elért világméretű forgalmát vette alapul.

115 A jelen ügyben az érintett termék világméretű termelésének majdnem egészét kezükben tartó vállalkozásokat tömörítő kartellről van szó. Ezen túlmenően a kartell az árak meghatározására, valamint az értékesítési kvóták rögzítésével a piac felosztására jött létre. Ebben az esetben a Bizottság az érintett vállalkozások eltérő kezelése során jogszerűen veheti alapul a kartell tagjai által a citromsav világméretű eladásával megvalósított forgalmat. Tulajdonképpen, mivel ezen eltérő bánásmód célja a jogsértők a jogsértés által a versenyben való károkozásra való tényleges gazdasági lehetőségének értékelése, és így a kartellben fennálló sajátos jelentőségének figyelembevétele, a Bizottság mérlegelési keretének széles határait nem lépte túl azzal, hogy úgy ítélte meg, hogy a kartell egyes tagjainak világméretű piaci részesedése megfelelő jelzőértékkel bírt.

116 Következésképpen az iránymutatás megsértésére vonatkozó jogalapot el kell utasítani.

c) Az indokolási kötelezettség megsértéséről

117 Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az EK 253. cikk által megkövetelt indokolásnak világosan és félreérthetetlenül fel kell tüntetnie a kifogásolt jogi aktust elfogadó közösségi hatóság érvelését úgy, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, a hatáskörrel rendelkező bíróság pedig gyakorolhassa felülvizsgálatát. Az indokolási kötelezettséget az adott esetben fennálló körülmények alapján kell értékelni, többek között a jogi aktus tartalma, a felhozott indokok jellege, valamint a címzetteknek vagy egyéb, a jogi aktus által közvetlenül és személyükben érintett személyeknek a magyarázatokhoz fűződő érdekei alapján. Az indokolásnak nem kell megjelölnie az összes vonatkozó ténybeli és jogi elemet, mivel azt, hogy a jogi aktus indokolása megfelel‑e az EK 253. cikkben felsorolt követelményeknek, nemcsak a szövege, hanem a háttere, valamint az érintett témára vonatkozó jogszabályok összessége alapján kell megítélni (a Bíróság C‑367/95. P. sz., a Bizottság kontra Sytraval és Brink’s France ügyben 1998. április 2‑án hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑1719. o.] 63. pontja és a C‑301/96. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., I‑9919. o.] 87. pontja).

118 A közösségi versenyjogi jogsértés elkövetéséért különböző vállalkozásokkal szemben bírságokat kiszabó határozatban az indokolási kötelezettséget különösen annak a ténynek a tükrében kell megállapítani, hogy a jogsértések súlyát sok tényező függvényében kell megállapítani, többek között az adott ügy sajátos körülményei és annak jogi háttere tekintetbevételével, anélkül, hogy létezne olyan ismérveket felsoroló kötelező és kimerítő lista, amelyet figyelembe kell venni (a fenti 98. pontban hivatkozott SPO kontra Bizottság ügyben hozott végzés 54. pontja).

119 A jelen ügyben a Bizottság a valamely vállalkozással szemben kiszabott bírság összegét az érintett termék forgalma alapján számította ki, ugyanakkor nem az érintett termék EGT‑beli, hanem világméretű forgalmát vette figyelembe (lásd a fenti 114. pontot). Az ADM által állítottakkal ellentétben a Bizottság nem volt köteles figyelembe venni az érintett termék EGT‑beli forgalmát (lásd a fenti 111. pontot). Következésképpen nem róható fel a Bizottságnak, hogy nem tüntette fel azon indokokat, amelyek miatt az ADM‑mel szemben kiszabott bírság kiszámításakor e tényezőt nem vette figyelembe.

120 Következésképpen az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozó jogalapot ugyancsak el kell utasítani.

C – A kiindulási összeg tekintetében történt szorzó alkalmazásáról

1. A felek érvei

121 Az ADM úgy véli, hogy 2‑szeres szorzó alkalmazása a kiindulási összeg tekintetében (a Határozat [246] preambulumbekezdése) nyilvánvalóan aránytalan intézkedésnek minősül, amelyet a Bizottság egyébként helytelen érvelésre alapított, és amely sérti az egyenlő bánásmód elvét.

122 Az ADM először is felhívja a figyelmet arra, hogy az Egyesült Államokban és Kanadában folyamatban volt eljárások keretében a versenyjogi szabályok megsértése miatt már fizetett bírságokat (30 millió amerikai dollár [USD] az Egyesült Államok, és 2 millió kanadai dollár [CAD] Kanada részére), megtérítette a fogyasztóknak okozott kárt (83 millió USD), mintegy 34 millió USD‑t utalt át a részvényesek által az ellene indított perben kö