ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Az említett rendelet 18. cikke pontosítja: „(1) Az e rendelet szerint felelős tagállam köteles: a) a 21., 22. és 29. cikkben megállapított feltételek mellett átvenni azt a kérelmezőt, aki egy másik tagállamban nyújtotta be kérelmét; b) a 23., 24., 25. és 29. cikkben megállapított feltételek mellett visszavenni azt a kérelmezőt, aki egy másik tagállamban nyújtotta be kérelmét és akinek a kérelme még elbírálás alatt áll [helyesen: akinek a kérelme vizsgálat alatt áll, és egy másik tagállamban kérelmet nyújtott be], vagy aki tartózkodásra jogosító engedély nélkül tartózkodik egy másik tagállam területén; c) a 23., 24., 25. és 29. cikkben megállapított feltételek mellett visszavenni egy harmadik ország olyan állampolgárát, vagy egy olyan hontalan személyt, aki a vizsgálat során visszavonta kérelmét, és egy másik tagállamban nyújtott be kérelmet, vagy aki tartózkodásra jogosító engedély nélkül tartózkodik egy másik tagállam területén; d) a 23., 24., 25. és 29. cikkben megállapított feltételek mellett visszavenni azon harmadik országbeli állampolgárt, vagy azon hontalan személyt, akinek kérelmét visszautasították [helyesen: elutasították], és egy másik tagállam területén nyújtott be kérelmet, vagy aki tartózkodásra jogosító engedély nélkül tartózkodik egy másik tagállam területén. (2) A felelős tagállam az (1) bekezdés a) és b) pontjának hatálya alá tartozó esetekben megvizsgálja a kérelmező által benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelmet vagy befejezi annak vizsgálatát. Az (1) bekezdés c) pontjának hatálya alá tartozó esetekben, amennyiben a felelős tagállam megszüntette a kérelem vizsgálatát azt követően, hogy a kérelmező az érdemi elsőfokú határozat meghozatalát megelőzően visszavonta e kérelmet, e tagállam gondoskodik arról, hogy a kérelmező jogosult legyen kérelme vizsgálatának befejezését kérni, vagy egy új nemzetközi védelem iránti kérelmet benyújtani […]. Az (1) bekezdés d) pontjának hatálya alá tartozó esetekben, amennyiben a kérelmet csupán első fokon utasították el, a felelős tagállam biztosítja, hogy az érintett személy a 2013/32/EU irányelv 46. cikkének megfelelően hatékony jogorvoslattal élhetett, illetve élhessen.”
11

A 2014/104 irányelvet a portugál jogba átültető 2018. június 5‑i Lei no 23/2018 – Direito a indemnização por infração ao direito da concorrência, transpõe a Diretiva 2014/104/UE, do Parlamento Europeu e do Conselho, de 26 de novembro de 2014, relativa a certas regras que regem as ações de indemnização no âmbito do direito nacional por infração às disposições do direito da concorrência dos Estados‑Membros e da União Europeia, e procede à primeira alteração à Lei no 19/2012, de 8 de maio, que aprova o novo regime jurídico da concorrência, e à quarta alteração à Lei no 62/2013, de 26 de agosto, Lei de Organização do Sistema Judiciário (a versenyjog megsértését követő kártérítéshez való jogról szóló 23/2018. sz. törvény, amely a tagállamok és az Európai Unió versenyjogi rendelkezéseinek megsértésén alapuló, nemzeti jog szerinti kártérítési keresetekre irányadó egyes szabályokról szóló, 2014. november 26‑i európai parlamenti és tanácsi irányelvet ültette át, és amely a verseny új jogszabályi kereteit megállapító május 8‑i 19/2012. sz. törvényt az első alkalommal, a bírósági szervezetrendszerről szóló augusztus 26‑i 62/2013. sz. törvényt pedig a negyedik alkalommal módosította) (Diário da República, 1. sorozat, 107. sz., 2018. június 5.) 24. cikke értelmében e törvény anyagi jogi rendelkezései – ideértve a bizonyítási teherre vonatkozó rendelkezéseket is – nem alkalmazhatók visszaható hatállyal, az eljárásjogi rendelkezései pedig nem alkalmazhatók a hatálybalépését megelőzően indított keresetekre.
14

Az előzetes döntéshozatalra utaló határozatokból kitűnik, hogy az említett vádlottakat – hulladéklerakó‑üzemeltetőkként, hulladékgyűjtő és ‑termelő társaságokként, valamint a hulladékok vegyi elemzésével megbízott társaságokként – a 152/2006. sz. felhatalmazáson alapuló törvényerejű rendelet 260. cikkét sértő illegális hulladékkereskedéssel gyanúsítják. Azt róják fel nekik, hogy nem veszélyes hulladékokként kezelték azokat a hulladékokat, amelyeket vagy veszélyes hulladékokként, vagy pedig nem veszélyes hulladékokként is be lehetett volna sorolni (a továbbiakban: párhuzamos besorolás). Az említett hulladékokat nem kimerítő és hiányos vegyi elemzések alapján sorolták be nem veszélyes hulladékokként, ezután pedig a nem veszélyes hulladékok számára fenntartott hulladéklerakókban kezelték azokat.
10

A 2002/39 irányelvvel módosított 97/67 irányelv 7. cikke (1) és (2) bekezdésének szövege a következő volt: „(1) Az egyetemes szolgáltatás biztosításához szükséges mértékben a tagállamok továbbra is fenntarthatnak szolgáltatásokat az egyetemes szolgáltató(k) részére. Az ilyen szolgáltatások a belföldi levélküldemények és a külföldről érkező, belföldre szóló küldemények felvételére, feldolgozására, továbbítására és kézbesítésére korlátozódnak, függetlenül attól, hogy a kézbesítés soron kívüli, vagy sem, a következő tömeg‑ és díjhatárok között. A tömeghatár 2003. január 1‑jétől 100 gramm, 2006. január 1‑jétől pedig 50 gramm. E tömeghatárok 2003. január 1‑jétől nem alkalmazhatók, ha az ár legalább a leggyorsabb szabványkategória első súlyosztályában a levélküldeményre vonatkozó közszolgáltatói díj háromszorosa, 2006. január 1‑jétől kezdve pedig legalább e díj két és félszerese […]. A vakok és gyengén látók részére nyújtott ingyenes postai szolgáltatások esetén a tömeg‑ és díjkorlátozások alóli kivételek megengedettek. Az egyetemes szolgáltatás biztosításához szükséges mértékben a címzett reklámküldemény ugyanazon tömeg‑ és díjhatárokon belül továbbra is fenntartható. Az egyetemes szolgáltatás biztosításához szükséges mértékben, például ha a postai tevékenységek egyes ágazatait már liberalizálták, vagy a tagállambeli postai szolgáltatások egyedi jellemzői miatt, a külföldre szóló levélküldemény ugyanazon tömeg‑ és díjhatárokon belül továbbra is fenntartható. (2) A dokumentumcsere nem fenntartható szolgáltatás.”
1

Fellebbezésükkel a Canadian Solar Emea GmbH, a Canadian Solar Manufacturing (Changshu) Inc., a Canadian Solar Manufacturing (Luoyang) Inc., a Csi Cells Co. Ltd és a Csi Solar Power Group Co. Ltd, korábban Csi Solar Power (China) Inc. (a továbbiakban: Csi Solar Power) az Európai Unió Törvényszéke 2017. február 28‑i Canadian Solar Emea és társai kontra Tanács ítéletének (T‑162/14, nem tették közzé, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2017:124) hatályon kívül helyezését kérik, amennyiben ezzel az ítéletével a Törvényszék elutasította a Kínai Népköztársaságból származó vagy ott feladott kristályos szilícium fotovillamos modulok és alapvető részeik (azaz elemek) behozatalára vonatkozó végleges dömpingellenes vám kivetéséről és a kivetett ideiglenes vám végleges beszedéséről szóló, 2013. december 2‑i 1238/2013/EU tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2013. L 325., 1. o.; a továbbiakban: vitatott rendelet) fellebbezőkre vonatkozó részének megsemmisítésére irányuló keresetüket.
1

Fellebbezésükkel a Canadian Solar Emea GmbH, a Canadian Solar Manufacturing (Changshu) Inc., a Canadian Solar Manufacturing (Luoyang) Inc., a Csi Cells Co. Ltd és a Csi Solar Power Group Co. Ltd, korábban Csi Solar Power (China) Inc. (a továbbiakban: Csi Solar Power) az Európai Unió Törvényszéke 2017. február 28‑i JingAo Solar és társai kontra Tanács ítéletének (T‑158/14, T‑161/14 és T‑163/14, nem tették közzé, a továbbiakban: megtámadott ítélet, EU:T:2017:126,) hatályon kívül helyezését kérik, amennyiben ezzel az ítéletével a Törvényszék elutasította a Kínai Népköztársaságból származó vagy ott feladott kristályos szilícium fotovillamos modulok és alapvető részeik (azaz elemek) behozatalára vonatkozó végleges kiegyenlítő vám kivetéséről szóló, 2013. december 2‑i 1239/2013/EU tanácsi végrehajtási rendelet (HL 2013. L 325., 66. o.; a továbbiakban: vitatott rendelet) fellebbezőkre vonatkozó részének megsemmisítésére irányuló keresetüket.
54

Márpedig e vonatkozásban meg kell állapítani, hogy ha a nemzeti bíróság jogosult lenne arra, hogy az ilyen szerződésben foglalt tisztességtelen feltételek tartalmát módosítsa, e lehetőség sérthetné a 93/13 irányelv 7. cikke által elérni kívánt hosszú távú célt. E lehetőség ugyanis hozzájárulna annak a visszatartó erőnek a megszüntetéséhez, amely az eladók vagy szolgáltatók tekintetében jelentkezik az ilyen tisztességtelen feltételeknek a fogyasztók vonatkozásában való puszta és egyszerű alkalmazhatatlansága következtében, mivel az eladók vagy szolgáltatók továbbra is alkalmazni próbálnák az említett feltételeket annak tudatában, hogy még ha azok érvénytelenségét meg is állapítanák, a szerződést a nemzeti bíróság a szükséges mértékben továbbra is kiegészíthetné oly módon, hogy az említett eladók vagy szolgáltatók érdekei biztosítottak legyenek (2012. június 14‑iBanco Español de Crédito ítélet, C‑618/10, EU:C:2012:349, 69. pont; 2014. április 30‑iKásler és Káslerné Rábai ítélet, C‑26/13, EU:C:2014:282, 79. pont).
28

Mivel a kérdést előterjesztő bíróság által feltett kérdés a 2001/23 irányelv értelmezésére vonatkozik, rá kell mutatni arra, hogy kétségkívül magánszemélyek közötti jogvitáról van szó és a Bíróság állandó jelleggel kimondta, hogy valamely irányelv önmagában nem keletkeztethet magánszemélyekre vonatkozó kötelezettséget, következésképpen arra ilyenként nem is lehet magánszemélyekkel szemben hivatkozni. Mindazonáltal a Bíróság azt is többször megállapította, hogy a tagállamok irányelvből eredő kötelezettsége az abban előírt eredmény elérésére, valamint azon feladatuk, hogy megtegyenek valamennyi megfelelő általános és különös intézkedést e kötelezettség teljesítésének biztosítása érdekében, a tagállamok minden hatóságára vonatkozik, beleértve hatáskörük keretén belül az igazságszolgáltatás szerveit is (2016. április 19‑iDI ítélet, C‑441/14, EU:C:2016:278, 30. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
8

Ugyanezen rendelet 3. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik: „Az alábbi hulladékok szállítása az e cím rendelkezéseiben meghatározott előzetes írásos bejelentéshez és hozzájáruláshoz kötött: a) ha ártalmatlanítási művelet elvégzése céljából történik: minden hulladék; b) ha hasznosítási művelet elvégzése céljából történik: i. a IV. mellékletben felsorolt hulladékok, melyek magukban foglalják többek között a [veszélyes hulladékok országhatárokat átlépő szállításának ellenőrzéséről és ártalmatlanításáról szóló, 1989. március 22‑én aláírt és az Európai Gazdasági Közösség részéről az 1993. február 1‑jei 93/98/EGK tanácsi határozattal (HL 1993. L 39., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 18. kötet, 301. o.) jóváhagyott] Bázeli Egyezmény [kihirdette: a 101/1996. (VII. 12.) Korm. rendelet] II. és VIII. mellékletében felsorolt hulladékokat is; ii. a IVA. mellékletben felsorolt hulladékok; iii. azok a hulladékok, amelyeket a III., IIIB., IV. vagy IVA. mellékletben nem egy kód alá soroltak be; iv. azok a hulladékkeverékek, amelyeket a III., IIIB., IV. vagy IVA. mellékletben nem egy kód alá soroltak be, kivéve a IIIA. mellékletben felsoroltakat.
4

A 2009/72 irányelv 3. cikkének (2) bekezdése így rendelkezik: „A[z EUM‑]Szerződés vonatkozó rendelkezéseinek – különös tekintettel annak [106.] cikkére – teljes tiszteletben tartásával a tagállamok a villamosenergia‑ágazatban működő vállalkozások számára általános gazdasági érdekből előírhatnak olyan közszolgáltatási kötelezettségeket, amelyek a biztonságra – az ellátás biztonságát is beleértve –, az ellátás folyamatosságára, minőségére és árára, valamint a környezetvédelemre – beleértve az energiahatékonyságot, a megújuló forrásokból származó energiákat és az éghajlat védelmét – vonatkoznak. Ezeket a kötelezettségeket világosan meg kell határozni, azoknak átláthatónak, megkülönböztetéstől mentesnek és ellenőrizhetőnek kell lenniük, továbbá a közösségi villamosenergia‑ipari vállalkozások számára garantálniuk kell, hogy a nemzeti fogyasztókhoz egyenlő módon hozzáférjenek. Az ellátás biztonsága, az energiahatékonysági/keresletoldali szabályozás és a környezetvédelmi, valamint a megújuló forrásokból származó energiára irányuló célok teljesítése vonatkozásában – ahogy arra ez a bekezdés is hivatkozik – a tagállamok hosszú távú tervezést vezethetnek be, figyelembe véve annak lehetőségét, hogy harmadik fél is kérhet hozzáférést a rendszerhez.”
10

A Wet op de omzetbelasting 1968 (a forgalmi adóról szóló 1968. évi törvény) 6. cikkének (1) bekezdése és (2) bekezdése c) pontjának 1. alpontja, valamint d) pontjának 10. alpontja a 2006. január 1‑je és 2009. december 31. közötti időszakban hatályos változata ültette át a holland jogba a hatodik irányelv 9. cikkének (1) bekezdését és (2) bekezdése c) pontja első francia bekezdését és c) pontja tizenkettedik francia bekezdését, valamint a héairányelv 43. cikkét, 52. cikkének a) pontját, valamint 56. cikke (1) bekezdésének k) pontját.
73

E tekintetben, először is, ami valamely támogatás kedvezményezettjének az 1698/2005 rendelet által előírt azon kötelezettségét illeti, hogy bizonyos ideig meg kell tartania és saját magának kell használnia az olyan tárgyi eszközöket, mint amilyen az alapügy tárgyát képező vitorlás halászhajó is, amelyet e támogatás keretében szereztek be, emlékeztetni kell arra, hogy e rendelet 72. cikkének (1) bekezdése szerint az EMVA‑ból származó hozzájárulás nem tartható meg, ha a társfinanszírozott beruházási művelet – az e rendelkezés a), illetve b) pontjában említett feltételek szerint – lényegesen módosul.
19

Ebben az összefüggésben emlékeztetni kell arra, hogy a nemzeti bíróság által saját felelősségére meghatározott jogszabályi és ténybeli háttér alapján – amelynek helytállóságát a Bíróság nem vizsgálhatja – az uniós jog értelmezésére vonatkozóan előterjesztett kérdések releváns voltát vélelmezni kell. A Bíróság csak akkor utasíthatja el a nemzeti bíróság által előzetes döntéshozatal iránt előterjesztett kérelmet, ha az uniós jog kért értelmezése nyilvánvalóan semmilyen összefüggésben nincs az alapügy tényállásával vagy tárgyával, ha a probléma hipotetikus jellegű, vagy ha nem állnak a Bíróság rendelkezésére azok a ténybeli vagy jogi elemek, amelyek szükségesek ahhoz, hogy az elé terjesztett kérdésekre hasznos választ adhasson (2018. december 4‑iMinister for Justice and Equality és Commissioner of An Garda Síochána ítélet, C‑378/17, EU:C:2018:979, 27. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
25

E körülmények között az Oberster Gerichtshof (legfelsőbb bíróság, Ausztria) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) a) Úgy kell‑e értelmezni az uniós jogot, különösen [a] Charta 21. cikkével együttesen a [2000/78] irányelv 1., 2. és 6. cikkét, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely (a 18. életév betöltése előtt teljesített szolgálati idők beszámítását illetően) az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetést megvalósító díjazási rendszert új díjazási rendszerrel váltja fel, de a meglévő alkalmazottak új díjazási rendszerbe való átsorolására úgy kerül sor, hogy az új díjazási rendszert a törvény kihirdetés szerinti változata hatálybalépésének időpontjára visszaható hatállyal léptetik hatályba, az új díjazási rendszerbe való első besorolás azonban a meghatározott átsorolási hónapra (2015. február) a régi díjazási rendszer alapján ténylegesen kifizetett illetményen alapul, miáltal pénzügyi hatásaiban tovább él az addigi életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés? b) Az [a)] kérdésre adandó igenlő válasz esetén: Úgy kell‑e értelmezni az uniós jogot – különösen a [2000/78] irányelv 17. cikkét –, hogy a 18. életév betöltése előtt teljesített szolgálati idők beszámítását illetően a régi díjazási rendszerben hátrányosan megkülönböztetett meglévő alkalmazottaknak pénzbeli ellentételezésben kell részesülniük, ha az életkoron alapuló hátrányos megkülönböztetés az új díjazási rendszerbe való átsorolás után is tovább él annak pénzügyi hatásaiban? c) Az [a)] kérdésre adandó nemleges válasz esetén: Úgy kell‑e értelmezni az uniós jogot – különösen [a Charta] 47. cikkét –, hogy az abban rögzített hatékony jogvédelemhez való alapvető joggal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a hátrányos megkülönböztetést megvalósító régi díjazási rendszer már nem alkalmazható folyamatban lévő és jövőbeli eljárásokra, és a meglévő alkalmazottak illetményének az új díjazási rendszerhez való hozzáigazítására kizárólag az átsorolási hónapra megállapítandó, illetve kifizetett illetmény alapján kerül sor? 2) Úgy kell‑e értelmezni az uniós jogot – különösen az EUMSZ 45. cikket, a [492/2011] rendelet 7. cikkének (1) bekezdését és [a Charta] 20. és azt követő cikkeit –, hogy azzal ellentétes az olyan szabályozás, amely szerint a szerződéses alkalmazottnak: – az Európai Gazdasági Térség valamely tagállamának, a Török Köztársaság vagy a Svájci Államszövetség valamelyik területi önkormányzatához vagy önkormányzati társulásához, az Európai Unió valamelyik intézményéhez vagy valamely, az Osztrák Köztársaság részvételével működő nemzetközi intézményhez és hasonlókhoz fűződő munkaviszony keretében teljesített szolgálati ideje teljes egészében beszámítható, – a valamely más munkáltatóhoz fűződő munkaviszony keretében teljesített szolgálati ideje csak megfelelő munkakör ellátása vagy megfelelő közigazgatási gyakorlat teljesítése esetén számítható be, összesen legfeljebb tíz év erejéig?”
18

E megfogalmazás úgy is érthető, hogy az nem csak azokra a kifejezésekre utal, amelyekkel valamely bejegyzett megnevezésre félrevezető módon utalni lehet, hanem bármely olyan ábrás megjelölésre is, amely alkalmas lehet arra, hogy a fogyasztót az e megnevezés oltalma alatt álló termékekre emlékeztesse. E tekintetben a „bármely” szó alkalmazása az uniós jogalkotó azon szándékát tükrözi, hogy a bejegyzett megnevezéseket oly módon akarta védeni, hogy számolt azzal a lehetőséggel is, hogy a félrevezető utalás szóelemek vagy ábrás megjelölések révén is megvalósulhat.
67

A Tanács szerint először is, noha igaz, hogy az Uniónak érdeke, hogy kizárólag a referencia‑időszak fogási adatait vegyék figyelembe e fogások jogszerűségétől vagy más releváns tényezőktől függetlenül, az ICCAT munkacsoportja ezenkívül más tényezőket is figyelembe vett. E tekintetben az ICCAT által elfogadott helyreállítási terv kifejezett utalást tartalmaz a társadalmi‑gazdasági következményekre. Figyelembe kell venni azt is, hogy a földközi‑tengeri kardhal állományának helyreállítása jelenti a legjobb eszközt arra, hogy a jövőre nézve biztosítsák a fenntartható és jövedelmező halászatot.
23

E körülmények között a Hoge Raad der Nederlanden (Hollandia legfelsőbb bírósága) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) a) Úgy kell‑e értelmezni a [Chartának] az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésével összefüggésben értelmezett 47. cikkét, hogy lényeges eljárási szabályok megsértése, a Szerződések vagy azok végrehajtásával kapcsolatos bármely jogi rendelkezés megsértése, vagy hatáskörrel való visszaélés miatt az érdekelt fél vitathatja valamely uniós intézmény nemzeti hatóságok által végrehajtandó határozatának jogszerűségét? b) Úgy kell‑e értelmezni a [Chartának] az EUSZ 4. cikk (3) bekezdésével összefüggésben értelmezett 47. cikkét, hogy a nemzeti bíróság előtt megtámadott határozat meghozatalában részt vevő uniós intézmények kötelesek ezen bíróság megkeresése esetén számára mindazon információt rendelkezésre bocsátani, amelyet figyelembe vettek vagy figyelembe kellett volna, hogy vegyenek a hivatkozott határozat meghozatala során? c) Úgy kell‑e értelmezni a [Charta] 47. cikkét, hogy a hatékony jogorvoslathoz való jog magában foglalja, hogy a bíróság átfogóan vizsgálja, hogy teljesülnek‑e az [alaprendelet] 13. cikkének alkalmazására vonatkozó feltételek? Különösen következik‑e a Charta 47. cikkéből, hogy a bíróság teljes mértékben értékelheti, hogy teljeskörűen vizsgálták‑e a tényállást, és arányosak‑e az ennek megfelelő jogkövetkezmények? Jelenti‑e a Charta 47. cikke különösen azt is, hogy a bíróság teljes mértékben értékelheti, hogy figyelembe kellett volna‑e venni valamely olyan tényt, amelyet a határozat meghozatalakor állítólag nem vettek figyelembe, ám valószínűleg befolyásolná a megállapított tényálláshoz rendelt jogkövetkezményeket? 2) a) Úgy kell‑e értelmezni az [alaprendelet] 15. cikkének (2) bekezdésében a »vonatkozó információ« fogalmát, hogy az magában foglalja az Európai Unióban székhellyel rendelkező független, az e rendelkezés értelmében vett vizsgálat alá tartozó termékimportőrnek a Bizottság megállapításaival kapcsolatos állásfoglalását is, amennyiben ezt az importőrt a Bizottság értesítette a vizsgálatról, az megküldte a Bizottságnak a kért információt, és miután lehetőséget kapott rá, azonnal állást foglalt a Bizottság megállapításaival kapcsolatban? b) A második kérdés a) részére adott igenlő válasz esetén: hivatkozhat‑e ezen importőr az [alaprendelet] 15. cikke (2) bekezdésének megsértésére, amennyiben az állásfoglalását nem küldték meg a rendelkezésben említett tanácsadó bizottságnak legkésőbb tíz munkanappal az ülését megelőzően? c) A második kérdés b) részére adott igenlő válasz esetén: az [alaprendelet] 15. cikke (2) bekezdése megsértésének az‑e a következménye, hogy a határozat jogellenes és nem alkalmazható?”
1.

A környezeti levegő minőségét valamennyi helyszínen vizsgálni kell a 2. pontban felsoroltak kivételével, a helyhez kötött mérések tekintetében a B. és C. szakaszban meghatározott kritériumokkal összhangban. A B. és C. szakaszban megállapított elveket is alkalmazni kell, amennyiben jelentőséggel bírnak azon konkrét helyszínek meghatározása tekintetében, ahol a vonatkozó szennyező anyagok koncentrációját megállapították és ahol a környezeti levegő minőségének vizsgálata indikatív méréssel vagy modellezéssel történik.”
23

A 2012. december 20‑i 107309. sz. miniszteri rendelettel módosított 2011. december 12‑i 109088. sz. miniszteri rendelet (a továbbiakban: 109088. sz. módosított miniszteri rendelet) egyetlen cikke A. szakaszának 1., 2. és 5. bekezdésében a következőképpen rendelkezik: „A. A külföldi illetőségű, képzést végző szervezet által kiadott közvetítői minősítő tanúsítvány elismerésére irányuló eljárást a következők szerint határozom meg: A külföldi illetőségű, képzést végző szervezet által kiadott minősített közvetítői tanúsítványokat a közvetítői minősítő bizottság az alábbi eljárásban minősíti egyenértékűnek: (1) Az érdekeltek kérelmet nyújtanak be a minősített közvetítői tanúsítvány elismerése iránt. […] (2) A kérelemre vonatkozó nyomtatvány alátámasztásához a következő dokumentumokat kell mellékelni: […] c) A képzést végző szervezet által kiállított, a közvetítői minősítő bizottságnak címzett, a 3898/2010. sz. törvény 6. cikkének (1) bekezdésében meghatározott, és a következők igazolására szolgáló tanúsítványt: αα) a képzés teljes időtartama, órákban megadva, ββ) a képzési programok tartalma, γγ) a képzés helye, δδ) a résztvevők száma; εε) az oktatók száma és képesítése, ζζ) a vizsga és a jelöltek értékelésére irányuló eljárás, valamint az ezen eljárás sértetlenségét biztosító szabályok. […] (5) Amennyiben e tanúsítvány elismert külföldi szervezettől származik, és az érdekelt legalább három közvetítői eljárásban közvetítőként, a közvetítő segítőjeként vagy a felek egyikének tanácsadójaként való részvétel során szerzett tapasztalatot tud igazolni, a közvetítői minősítő bizottság elfogadja a minősítés egyenértékűségét. A bizottság dönthet úgy, hogy további vizsga teljesítését kéri az érdekelttől, különösen abban az esetben, ha a képzését egy külföldi illetőségű szervezet Görögországban nyújtotta. A külföldön szerzett, vagy a Görögországban tartott tanfolyamot követően elismert külföldi szervezet által kiadott minősítés egyenértékűségének elismerését illetően a közvetítői minősítő bizottság akkor is elfogadhatja a minősítés egyenértékűségét, ha az érdekelt nem igazolja a legalább három közvetítői eljárásban közvetítőként, a közvetítő segítőjeként vagy a felek egyikének tanácsadójaként való részvétel során szerzett tapasztalatát, amennyiben az érdekelt iratainak összességéből nyilvánvalóan kitűnik, hogy folyamatos képzésben vesz részt, és rendszeresen végez közvetítői tevékenységet, feltéve hogy minősítését legkésőbb 2012. december 31‑ig megszerezte.”