ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
310

Harmadszor, a közelmúltbeli más határozatokkal való összehasonlításból kitűnik, hogy a Bizottság a jelen esetben eltért a csoportonkénti bírságkiszabással kapcsolatos elveitől. A Hoechst e tekintetben az EK-Szerződés 81. cikke és az EGT-Megállapodás 53. cikke szerinti, az SGL Carbon AG, a Le Carbone-Lorraine SA, az Ibiden Co., Ltd, a Tokai Carbon Co., Ltd, a Toyo Tanso Co., Ltd, a GrafTech International Ltd, az NSCC Techno Carbon Co., Ltd, a Nippon Steel Chemical Co., Ltd, az Intech EDM BV és az Intech EDM AG ellen folyó eljárásról (COMP/E-2/37.667 – Speciális grafitból készült termékek) szóló, 2002. december 17-i 2006/460/EK bizottsági határozatra (HL L 180., 20. o.) hivatkozik, amely az Elsőfokú Bíróságnak a fenti 118. pontban hivatkozott T-71/03. sz., Tokai Carbon és társai kontra Bizottság ügyben 2005. június 15-én hozott ítélete alapjául szolgált. E határozatban a Bizottság a bírság kiindulási összegét 20 millió euróban határozta meg egy olyan vállalkozás esetében, amely 30 és 40% közötti piaci részesedéssel rendelkezett, és 14 millió euróban állapította meg egy 21 és 27% közötti piaci részesedéssel rendelkező vállalkozás esetében. Egyébként ugyanebben a határozatban az extrudált speciális grafitra irányuló másik kartell okán a két szankcionált vállalkozással szemben, amelyek piaci részesedése 25 és 35% közötti volt, egyenként 15 millió euró kiindulási összeget állapított meg a Bizottság. A Hoechst (a közzététel után) e határozat nem bizalmas változatát, valamint a Bizottság egy tisztviselőjének vallomását nyújtotta be bizonyítékként. Ezen elveket figyelembe véve a Hoechst úgy véli, hogy az ő esetében a jelen ügyben megállapított alapösszegnek jelentősen alacsonyabb kellett volna lennie (attól függően, hogy a kiindulási összeg 14 vagy 15 millió euró, az alapösszegnek 24,75 vagy 29,7 millió eurónak kellett volna lennie, amennyiben minden más változatlan).
Egyébiránt az a tisztviselő, akit azért nem léptettek elő, mert — állítása szerint indokolatlanul — az előléptetési küszöbérték eléréséhez nem elegendő pontot kapott, egyszerre támadhatja jogorvoslattal a kinevezésre jogosult hatóságnak az összpontszám megállapításáról szóló határozatát, illetőleg az előléptetett tisztviselők listáját megállapító határozatát. Noha e két aktus jogilag különbözik, és megsemmisítésük érdekében külön is megtámadhatók, valójában azonban az előléptetés megtagadása esetén szorosan összefüggnek, minthogy az előléptetés szükségszerűen és kizárólag a tisztviselőnek adott összpontszám és az előléptetési küszöbérték viszonyítása alapján történik, kivéve abban az esetben, ha a tisztviselőt, aki elérte az említett küszöbértéket, és az ex cequo csoportba — azaz az előléptetési küszöbértéket elért tisztviselők csoportjába, amely tagjainak száma meghaladja a valós előléptetési lehetőségeket — tartozik, de a besorolási fokozatban eltöltött szolgálati idővel vagy az esélyegyenlőséggel kapcsolatos, járulékos megfontolások alapján nem léptették elő.

Az előléptetési bizottság javaslatára a kinevezésre jogosult hatóság által adható, tisztviselőnként legfeljebb két előléptetési átmeneti elsőbbségi pont rendszerét azért vezették be, hogy méltányosan oldják meg a régi és az új rendszer közötti átmenethez kapcsolódó problémákat. E sajátos cél egyébként szükségszerűen az összes átmeneti elsőbbségi pont (amelyek közé ezek is tartoznak) célkitűzéseinek — nevezetesen a tisztviselőnek a legutóbbi előléptetése óta felhalmozott érdemei figyelembevétele — keretébe tartozik, így azok adását előíró rendelkezés önmagában nem sérti a személyzeti szabályzat 45. cikkét. Az a tény, hogy ezek adása önkényes előléptetésekhez vezethez, e rendelkezés konkrét alkalmazására vezethető vissza, nem pedig arra, hogy az önmagában jogellenes lenne.

A személyzeti szabályzat és a bizottsági belső szabályozás, amely az érdemek mennyiségi meghatározásán alapuló olyan előléptetési rendszert vezetett be, amelyet az jellemez, hogy a tisztviselők minden évben különböző típusú pontokat kapnak, ezen pontok adására vonatkozó, valamint ezen pontadás ellen a kinevezésre jogosult hatósághoz benyújtott fellebbezéseket elbíráló határozatok meghozatalára nem ír elő semmilyen alakszerűségi követelményt. Különösen a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése, amely előírja, hogy a tisztviselő „panaszt nyújthat be a kinevezésre jogosult hatósághoz az [őt hátrányosan érintő] intézkedés ellen”, nem zárja ki, hogy az ilyen intézkedés másként is történhet, mint papíron. Ebből következik, hogy a felelős hatóság az e célból készített digitális dokumentumnak elektronikus aláírással való ellátása révén is elfogadhat ilyen határozatokat egy számítástechnikai rendszerben írásbeli alakszerűség nélkül is.

(vö. 255–256. pont)
Továbbá az eljáráshoz fűződő érdek, amelynek létre kellett jönnie, és jelenleg is fenn kell állnia, és amelyet a kereset benyújtásának időpontjára vonatkozóan kell elbírálni, következhet azon valós „kockázat” fennállásából, hogy bírósági eljárások befolyásolhatják a felperes jogi helyzetét, vagy abból, hogy bírósági eljárások „kockázata” jött létre és áll fenn.

A tagállamok széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkeznek annak meghatározásánál, hogy mit tekintenek általános gazdasági érdekű szolgáltatásnak. Ebből kifolyólag e szolgáltatásoknak valamely tagállam általi meghatározását a Bizottság kizárólag nyilvánvaló hiba esetén kérdőjelezheti meg.

A tagállamok azon lehetőségét, hogy a műsorszolgáltatásra irányuló általános gazdasági érdekű szolgáltatást tágan határozzák meg – beleértve abba az általános műsor-összeállítás sugárzását is –, nem kérdőjelezheti meg az a tény, hogy a közszolgálati műsorszolgáltató egyébként kereskedelmi jellegű – különösen a reklámidők értékesítésére irányuló – tevékenységeket is folytat. Az ilyen megkérdőjelezhetőség ugyanis azt jelentené, hogy a műsorszolgáltatásra irányuló általános gazdasági érdekű szolgáltatásnak még a meghatározását is a finanszírozásának módjától tennénk függővé. Márpedig az általános gazdasági érdekű szolgáltatást elméletileg azon általános érdekre tekintettel kell meghatározni, amelynek e szolgáltatás meg kíván felelni, nem pedig azon eszközökre tekintettel, amelyek e szolgáltatás nyújtását biztosítani fogják.

(vö. 101., 107., 108. pont)
4)

A Seas at Risk VZW és a WWF – World Wide Fund for Nature maguk viselik saját költségeiket, ideértve az ideiglenes intézkedés iránti eljárás költségeit is.
Minden be nem jelentett és már folyósított új állami támogatás szükségszerűen összeegyeztethetetlen a közös piaccal, ha vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése által torzíthatja a versenyt az érintett időszak során, és ha nem tartozik az EK 87. cikk (1) bekezdésében szabályozott egyik kivétel alá sem. Mihelyt a támogatás kifejtette hatását, a közös piaccal összeegyeztethető vagy össze nem egyeztethető jellege véglegesen eldől.

Valamely be nem jelentett és már folyósított támogatás közös piaccal való összeegyeztethetőségének vizsgálata nemcsak annak a mérlegelésére terjed ki, hogy a támogatásra vonatkozó határozat elfogadásának időpontjában a közösségi érdek megkívánta-e annak visszafizetését, vagy sem. A Bizottságnak azt is ellenőriznie kell, hogy folyósításának időszakában a támogatás torzíthatta-e a versenyt.

Jóllehet a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik annak megítélésekor, hogy valamely támogatás az állami támogatások általános tilalma alóli, az EK 87. cikkben szabályozott valamely kivétel alá tartozik-e, e mérlegelési jogkörrel nem lehet úgy élni, hogy a Bizottság elvonatkoztat attól a körülménytől, hogy a szóban forgó támogatás abban az időszakban torzíthatta a versenyt, amikor jogellenesen folyósították, az akkor hatályban lévő jogszabályi keret szerint meghatározott közösségi érdekkel ellentétes módon. Ezért a Bizottság tévesen alkalmazta a jogot azzal, hogy az EK 87. cikk (3) bekezdésének d) pontját az 1993. november 1-jét megelőző időszakra alkalmazta, ahelyett hogy az ezen időszakban hatályban lévő anyagi jogi rendelkezéseket alkalmazta volna.

Az állami támogatásokra vonatkozó közösségi szabályozás nem lenne sem világos, sem előrelátható az érintett felek számára, ha valamely támogatás, amely bizonyos időszakban nem minősülhetett a közös piaccal összeegyeztethetőnek, mivel nem létezett az állami támogatások EK 87. cikk (1) bekezdésében előírt általános tilalma alól erre az időszakra érvényes kivétel, később összeegyeztethetőnek minősülhetne, ha bevezetnek egy rá vonatkozó kivételt. Másfelől, ha valamely be nem jelentett támogatást a közös piaccal összeegyeztethetőnek lehetne tekinteni olyan kivétel alapján, amely a támogatás folyósításakor még nem volt hatályban, ezzel a támogatást be nem jelentő tagállam előnyben részesülne azon esetleges tagállamokhoz képest, amelyek hasonló támogatást szándékoztak nyújtani, ám arról végül az azt lehetővé tevő kivétel hiányában lemondtak. Az ilyen megoldás arra ösztönözné a tagállamokat, hogy ne jelentsék be azokat a támogatásokat, amelyek megítélésük szerint a rájuk vonatkozó kivétel hiányában nem egyeztethetők össze a közös piaccal, abban bizakodva, hogy a későbbiekben mégis bevezetésre kerülhet ilyen kivétel.

(vö. 58–61., 66–67. pont)
Bár az olyan aktus jogereje, amelyet határidőn belül nem támadtak meg, nemcsak magára az aktusra vonatkozik, hanem minden későbbi, pusztán megerősítő jellegű aktusra is, amely megoldást a jog állandóságának szükségessége igazol, és amely érvényes minden egyedi aktusra, csakúgy mint az olyan normatív jellegű aktusokra, mint amilyen a rendelet, újra lehetőség nyílik kereset indítására, ha a rendelet valamelyik rendelkezése módosul, nemcsak kizárólag e rendelkezés, hanem az összes olyan, akár nem is módosított rendelkezés ellen is, amelyek egységes egészet alkotnak vele. Márpedig az olyan közösségi jogi aktusnak, amely alapján termékeket adtak hozzá egy listához, egységet kell képeznie az e lista termékeire vonatkozó intézkedéseket előíró más közösségi jogi aktus rendelkezéseivel, mivel egyébként a termékeket a listához hozzáadó aktusnak nem lenne joghatása.

Továbbá valamely személyt, aki keresetindítási joggal rendelkezik olyan közösségi jogi aktussal szemben, amely alapján valamely lista termékeit bizonyos intézkedéseknek vetik alá, azonban a keresetet nem az előírt határidőn belül nyújtja be, ezen az alapon nem lehet megakadályozni abban, hogy a szóban forgó listához termékeket hozzáadó másik aktussal szembeni kereset keretében azon intézkedések jogellenességére hivatkozzon, amelyeknek e további termékeket azóta alávetették. Az ilyen intézkedések ugyanis az elfogadott második aktussal e listához hozzáadott termékek esetében új intézkedéseknek minősülnek. A másodszorra elfogadott aktust az említett intézkedések vonatkozásában nem lehet tehát tisztán megerősítő aktusnak tekinteni.

(vö. 70–72. pont)
Keywords

Subject of the case

Rendelkező rész



Keywords

Intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset – Az uniós bíróság hatásköre – Intézménnyel szembeni meghagyás – Megengedhetetlenség – Jogellenes tétlenség megállapítása iránti kérelem – Elfogadhatóság (EK 232. cikk, második bekezdés) (vö. 40. pont)

2. Intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset – A Bizottságot terhelő eljárási kötelezettség – Ésszerű határidő az eljárásra való felkérésre történő válaszadás esetében – Az uniós jog rendelkezéseinek a jogellenessége – A Bizottság ezek módosítására vonatkozó kötelezettsége – Hiány – Olyan kötelezettség, amely nem vezethető le az uniós jog egyetlen rendelkezéséből vagy általános elvéből sem (EK 211. és EK 232. cikk) (vö. 57., 59–60., 65–67. pont)

3. Megsemmisítés iránti kereset – Korábbi jogi aktus visszavonását vagy megváltoztatását megtagadó határozat elleni kereset – A kérdéses jogi aktus megtámadhatóságával összefüggésben értékelt elfogadhatóság (EK 230. cikk) (vö. 79., 86. pont)

Subject of the case

Tárgy

Egyfelől elsődlegesen az annak megállapítására irányuló intézményi mulasztás megállapítása iránti kérelem, hogy a Bizottság jogellenesen nem módosította a biocid termékek forgalomba hozataláról szóló 98/8 európai parlamenti és tanácsi irányelv 16. cikkének (2) bekezdésében említett program első szakaszáról szóló, 2000. szeptember 7‑i 1896/2000/EK bizottsági rendelet (HL L 228., 6. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 30. kötet, 266. o.) és a 98/8 irányelv 16. cikke (2) bekezdésében említett tízéves munkaprogram második szakaszáról, valamint az 1896/2000 rendelet módosításáról szóló, 2003. november 4‑i 2032/2003/EK bizottsági rendelet (HL L 307., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 41. kötet, 92. o.) bizonyos rendelkezéseit, másodlagosan a Bizottság felperesek kérelmét elutasító 2004. július 20‑i levelének megsemmisítése iránti kérelem, másfelől elsődlegesen a Bizottság tétlensége következtében a felperesek által állítólagosan elszenvedetett károk megtérítése iránti kérelem, másodlagosan pedig a Bizottság 2004. július 20‑i levele miatt elszenvedetett károk megtérítése iránti kérelem.

Rendelkező rész

Rendelkező rész

1) A Törvényszék a kereseteket elutasítja.

2) Az Arch Chemicals, Inc., az Arch Timber Protection Ltd, a Rhodia UK Ltd, a Sumitomo Chemical (UK) plc és a Troy Chemical Co. BV maguk viselik saját költségeiket, valamint az Európai Bizottság részéről felmerült költségeket.
259

A felperes először is vitatja a neki csupán egy főigazgatósági elsőbbségi pontot megállapító határozatot. Vitatja a kinevezésre jogosult hatóságnak a neki megállapított főigazgatósági elsőbbségi pontok száma elleni panaszát elutasító 2004. február 12-i határozatának indokolását. Arra is hivatkozik, hogy szerinte a Bizottság nem vette figyelembe az érdempontok és a főigazgatósági elsőbbségi pontok száma között fennálló összefüggést. A felperes azt is állítja, hogy a Bizottság nem hasonlította össze ténylegesen az érdemeket. Előadja továbbá, hogy a főigazgatósági elsőbbségi pontok elosztásakor a szolgálati időt vette elsősorban figyelembe. Előadja azt is, hogy a Bizottság határozata az ő személyes helyzetével kapcsolatos egyetlen szemponton sem alapul. Egyébiránt a felperes úgy ítéli meg, hogy hátrányt szenvedett az olyan szervezeti egységeknél foglalkoztatott tisztviselőkkel szemben, ahol az érdemeknek fontosabb szerepet tulajdonítottak. Ezenkívül úgy véli, hogy a Bizottság nem tartotta be azokat a szabályokat, amelyeket saját maga alkotott.
57

Nem lehet tehát azt állítani, hogy a megtámadott határozat nem tartalmaz indokolást a hivatkozott időbeli előny tekintetében, sőt, két okból is tagadja ennek létezését, az első ok koncepcionális jellegű, a második a körülményekre vonatkozik. A Bizottság az időbeli előnyre vonatkozó értékelésének megalapozottsága – amint az a fenti 50. pontban is említésre került – nem a jogi aktus indokolásának vizsgálata körébe tartozik, ezért arra a megtámadott határozat jogszerűsége vizsgálatának keretében kerül sor, azon indokok tekintetében, amelyek alapján az intézkedést nem minősítették állami támogatásnak.
108

Mindazonáltal, még ha elismerjük is, hogy az értékelésre ténylegesen sor is került, amint az a 2003. május 23-i, a Bizottság által hivatkozott elektronikus levélből, valamint a jelen eljárás aktájában található Dewhurst-vizsgálatból kiderül, meg kell állapítani, hogy ez az értékelés nem felel meg a 3600/92 rendelet 7. cikkében előírt követelményeknek. Valójában, mint azt a Svéd Királyság anélkül, hogy a Bizottság ellentmondana e pont tekintetében, előadja (lásd a fenti 65. pontot), hogy a paraquat használata és a Parkinson-kór közötti összefüggésre utaló jelek a paraquat neurotoxicitására vonatkozó szakirodalomban találhatóak. Ezért, ha a referens tagállam elvégezte a Parkinson-kór és a paraquat közötti esetleges összefüggésre vonatkozó szakirodalom értékelését, ez az értékelés a paraquat neurotoxicitási vizsgálatába illeszkedik. A 3600/92 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja megköveteli, hogy a hatóanyagnak a referens tagállam által végzett értékelését egy, a Bizottságnak küldött jelentésnek kell lezárnia, amelyet a rendelet 7. cikkének (3) bekezdése értelmében meg kell küldeni az állandó bizottságnak és a többi tagállamnak, információ céljából.
1

A közösségi védjegyről szóló, 1993. december 20-i módosított 40/94/EK tanácsi rendelet (HL 1994., L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.) 8. cikkének (1), (2) és (5) bekezdése a következőképpen rendelkezik: „(1) A korábbi védjegy jogosultjának felszólalása alapján a megjelölés nem részesülhet védjegyoltalomban, ha […] b) azt azon a területen, ahol a korábbi védjegy oltalom alatt áll, a fogyasztók összetéveszthetik a korábbi védjeggyel való azonossága vagy hasonlósága, valamint az érintett áruk, illetve szolgáltatások azonossága vagy hasonlósága miatt; az összetéveszthetőség magában foglalja azt az esetet is, ha a fogyasztók a megjelölést gondolati képzettársítás (asszociáció) útján kapcsolhatják a korábbi védjegyhez. (2) Az (1) bekezdés alkalmazásában »korábbi védjegy«: a) a következőkben felsorolt minden olyan védjegy, amelynek bejelentési napja korábbi, mint a közösségi védjegybejelentés bejelentési napja – ha ennek helye van –, figyelembe véve az igényelt elsőbbségek napját: […] ii) valamely tagállamban […] lajstromozott védjegy; […] c) az olyan védjegy, amely a Párizsi Egyezmény 6 bis cikke értelmében a közösségi védjegybejelentés bejelentési napjánál […] korábban vált a tagállamok bármelyikében közismertté. […] (5) A (2) bekezdés szerinti korábbi védjegy jogosultjának felszólalása alapján nem részesülhet továbbá oltalomban a korábbi védjeggyel azonos vagy ahhoz hasonló megjelölés, ha az érintett áruk, illetve szolgáltatások nem hasonlóak, feltéve, hogy […] korábbi nemzeti védjegy esetén a korábbi nemzeti védjegy […] az érintett tagállamban jó hírnevet élvez, és a megjelölés alapos ok nélkül történő használata sértené vagy tisztességtelenül kihasználná a korábbi védjegy megkülönböztető képességét vagy jó hírnevét.”
45

Az EK 230. cikk és az EK 232. cikk egy és ugyanazon jogi út kifejeződései. Ebből következik, hogy amint az EK 230. cikk negyedik bekezdése lehetővé teszi a jogalanyok számára, hogy megsemmisítés iránti keresetet nyújthassanak be valamely intézmény olyan jogi aktusa ellen, amelyet nem nekik címeztek, de az őket közvetlenül és személyükben érinti, az EK 232. cikk harmadik bekezdését úgy kell értelmezni, mint amely ugyanúgy lehetőséget biztosít számukra, hogy intézményi mulasztás megállapítása iránti kereset nyújtsanak be azon intézmény ellen, amely elmulasztotta az őket ugyanilyen módon érintő jogi aktus elfogadását (a Bíróság 15/70. sz., Chevalley kontra Bizottság ügyben 1970. november 18-án hozott ítéletének [EBHT 1970., 975. o.] 6. pontja és az Elsőfokú Bíróság T-395/04. sz., Air One kontra Bizottság ügyben 2006. május 10-én hozott ítéletének [EBHT 2006., II-1343. o.] 25. pontja).
Az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának (az R 642/2000‑4. sz. ügyben) a Sun Microsystems, Inc. és a Sunplus Technology Co. Ltd közötti felszólalási eljárással kapcsolatban 2003. október 7‑én hozott határozatával szemben benyújtott kereset.
44

Márpedig meg kell állapítani, hogy a megtámadott rendelet olyan rendelkezéseket vezet be, amelyek nemcsak a Bizottság önszervezésére vonatkoznak, hanem harmadik személyek vonatkozásában is hatállyal rendelkeznek (lásd különösen az 1209/2000 rendeletnek a megtámadott rendelet által beiktatott 3c. cikkének (2) bekezdését vagy a 4b. cikkét). Ahogyan azonban a Bizottság maga is elismeri, ezek a rendelkezések nem irányulnak arra, hogy harmadik személyek számára kötelezettségeket hozzanak létre. Egyebekben, mivel azt állította, hogy a megtámadott rendelet nem az EA 161. cikk értelmében vett rendeletnek, hanem sui generis rendeletnek minősül, amely csak a Bizottság tekintetében teremt kötelezettségeket, a Bizottság maga is elismeri, hogy nem volt szükség az EA 161. cikkben előírt rendeleti formára a megtámadott rendelet rendelkezéseinek elfogadásához. Ennélfogva e rendelkezések rendeleti formában való elfogadása nem tekinthető szükségesnek az EA 41–EA 44. cikk és a 2587/1999 rendelet rendelkezéseinek megfelelő végrehajtásához.
396

A keresetben a Microsoft mindössze annyit állít, hogy a szervezetek a szerverekhez való operációs rendszereket nem a Windows operációs rendszerekkel meglévő interoperabilitásukhoz kapcsolódó okok miatt választják, és általánosságban hivatkozik a keresethez csatolt bizonyos iratokra (a kereset A.12.1. melléklete [Matthews: „The Commission’s Case on Microsoft’s Interoperability: An Examination of the Survey Evidence”] és a kereset A.22. melléklete [Evans, Nichols és Padilla: „The Commission Has Failed to Address Major Flaws in the Design, Conduct, and Analyses of Its Article 11 Inquiries”]). A fenti 94. és 99. pontban kifejtett indokok alapján az Elsőfokú Bíróság e mellékleteket nem tudja figyelembe venni.
17

A Bizottság véleménye szerint először is a szóban forgó intézkedés a vállalkozások különleges kategóriáinak kedvez, vagyis először is olyan pénzügyi nehézségekkel küzdő, rendkívüli vagyonkezelési eljárás alatt álló és legalább 1000 foglalkoztatottal rendelkező vállalkozások átvevőinek, akik legkésőbb 2003. április 30-ig kollektív szerződést kötöttek az olasz Munkaügyi és Szociális Minisztériummal a foglalkoztatottak áthelyezésének jóváhagyása céljából, másrészt olyan pénzügyi nehézségekkel küzdő, rendkívüli vagyonkezelési eljárás alatt álló és legalább 1000 foglalkoztatottal rendelkező vállalkozások, amelyek átruházás tárgyát képezik. A szóban forgó intézkedés az említett vállalkozásoknak biztosít gazdasági előnyt azáltal, hogy csökkenti rendes költségeik mértékét, megerősítve piaci pozícióikat versenytársaikkal szemben, akik nem élvezik ugyanannak az intézkedésnek az előnyeit. Ezt a megállapítást alátámasztja az a tény is, hogy az intézkedést csak egy esetben alkalmazták. Ezen túl a szóban forgó intézkedés szelektív jellegét bizonyítja az a tény is, hogy azt csak egyetlen alkalommal alkalmazták.
40

A Bizottság elöljáróban rámutat arra, hogy a felperes állításaival ellentétben nem „általános jelleggel” tagadta meg a felperestől a dokumentumokhoz való hozzáférés iránti kérelmének jóváhagyását, és nem egész dokumentumfajták vonatkozásában tagadta meg a hozzáférést. Elismeri, hogy ezek, a közösségi bíróságok előtti eljárási iratok mint olyanok, nem mentesek a hozzáférhetővé tétel alól, minthogy a dokumentumokhoz való hozzáférés alapelve alóli kivételeket szigorúan kell értelmezni. Előadja azonban, hogy amennyiben a kivételt alkalmazni kell, azt be kell tartani, így abban az esetben, ha a dokumentum hozzáférhetővé tétele „sértené” a bírósági eljárások védelmét vagy valamely vizsgálatot, a Bizottságnak azt nem kell hozzáférhetővé tennie. Hozzáteszi, hogy a feltételes mód használata („sértené”), amely mérlegelési mozgásteret feltételez, azt jelenti, hogy kedvezőtlen hatás következhet be, nem pedig azt, hogy teljesen bizonyos, hogy ilyen hatás be is következik.
57

Következésképpen a jelen esetben a Bizottság köteles volt a 2003. február 3-i információkérés elküldésekor tájékoztatni a felperest, különösen a folytatott vizsgálat tárgyát képező jogsértésre vonatkozó feltételezésekről, és azon tényről, hogy ezzel összefüggésben a Bizottság kifogásokat fogadhat el vele szemben. Ugyanakkor ezen információkérésből kizárólag az tűnik ki, hogy a Bizottság az EK 81. cikk feltételezett megsértését vizsgálta, amelyet az európai szervesperoxid-gyártók az e cikkben példálózóan és általában véve felsorolt bizonyos ügyletekkel követtek el, anélkül, hogy pontosította volna, hogy e vizsgálat a felperesnek felrótt esetleges jogsértésre is vonatkozik. Úgy tűnik ugyanis, hogy az aktával megbízott bizottsági tisztviselők csak a 2003. március 20-i találkozó során, vagyis néhány héttel a hivatalos vizsgálati eljárás megindítása előtt jelezték, hogy a Bizottság vizsgálata a felperes ellen is irányul. A felperes előzetes tájékoztatása annál is inkább szükséges lett volna, mert a Bizottság azon határozata, hogy egy tanácsadó vállalkozás ellen jár el, saját adatai szerint új irányt szabott a belső döntéshozatali gyakorlatának, és hogy következésképpen a felperes nem feltétlenül számíthatott arra, hogy közvetlenül érinti a kifogásközlés.