ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
82

A felperes úgy véli, hogy nem vagyoni kár érte a szakmai előmenetelével kapcsolatos bizonytalan helyzete miatt, amely annak a következménye, hogy az EGSZB nem fogadott el egyértelmű, átlátható és hátrányos megkülönböztetéstől mentes kritériumokat az ideiglenes alkalmazottak átsorolása terén. A felperes úgy véli, hogy mindig is kétséges lesz azon érdemek értékelése, amelyeket bizonyíthatott volna, ha előzetesen világos és pontos kritériumokat határoztak volna meg. Ebből következően azt kéri, hogy a Törvényszék kötelezze az EGSZB‑t arra, hogy fizessen neki ex aequo et bono 2000 euró kártérítést.
49

Az első jogalap első része keretében előadott érvelés megalapozottságának vizsgálata érdekében először is emlékeztetni kell arra, hogy melyek az európai uniós védjegyjogra és az e védjegyek használatának igazolására vonatkozó szabályra irányadó elvek. E tekintetben először is meg kell jegyezni, amint azt a fellebbezési tanács is tette a megtámadott határozat 29. pontjában, hogy a 207/2009 rendelet (2) preambulumbekezdéséből (jelenleg a 2017/1001 rendelet (3) preambulumbekezdése) lényegében az derül ki, hogy a 207/2009 rendelet célja a torzulásmentes verseny biztosítása. Egyébként korábban már megállapításra került, hogy a védjegyjog alapvető elemét képezi a torzulásmentes verseny azon rendszerének, amelyet a Szerződés létrehozni és fenntartani kíván, valamint hogy az európai uniós védjegy által a jogosult számára biztosított jogokat és lehetőségeket e célra tekintettel kell vizsgálni (lásd ebben az értelemben: 2003. május 6‑iLibertel ítélet, C‑104/01, EU:C:2003:244, 48. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
48

A felperes előadja, hogy a Tanács közlési kötelezettsége a jegyzékbe való felvételről szóló határozatokat módosító határozatokra is kiterjed, még akkor is, ha azokban nem szerepelnek új indokok. A felperes álláspontja szerint, ha a Tanács nem lett volna köteles közölni vele a megtámadott jogi aktusokat, akkor kizárólag a Hivatalos Lapban való közzétételük révén értesülhetett volna azok elfogadásáról, ami azzal a következménnyel járt volna, hogy indokolatlanul korlátozottá válik az a lehetősége, hogy megfelelő határidőn belül a Törvényszékhez forduljon. A Tanács álláspontja nem veszi figyelembe azt az ítélkezési gyakorlatot, amely szerint nem választhatja meg önkényesen határozatai érintett személyekkel való közlésének módját. Mivel a Tanács rendelkezésére állt a felperes által megbízott ügyvéd címe – amint azt a 2016. október 6‑i levél tanúsítja, amelynek kézhezvételét a Tanács elismerte – a megtámadott jogi aktusokat ezen a módon kellett volna vele közölnie. A 2017. évi jogi aktusok esetében erre a közlésre csak a 2019. március 25‑i levélben került sor. A 2020. évi jogi aktusokról egyébként közvetve, a Hivatal 2020. július 13‑i levele útján szerzett tudomást (lásd a fenti 45. pontot). Ily módon a keresetlevelet és az – eljárási szabályzat 86. cikke (1) bekezdésének megfelelően benyújtott – kiigazítási beadványt az EUMSZ 263. cikkben előírt határidőn belül nyújtotta be.
38

Keresetlevelében a felperes a lényegében azt kéri, hogy a Törvényszék: – „[semmisítse meg] a Bizottságnak a 2018. augusztus 2‑i elektronikus levél második oldalának első bekezdésében szereplő határozatát, amelyben »az ügy folytatása érdekében [a kinevezésre jogosult hatóság] úgy határozott, hogy másik orvosnak [a jelen] ügyben történő kijelölése céljából figyelembe veszi és analógia útján alkalmazza a biztosítási szabályzat 22. cikk[e (1) bekezdésének második albekezdés]ében kifejezetten arra az esetre előírt szabályt, amikor a harmadik orvos kijelölésével kapcsolatban semmilyen megállapodás nem jött létre a biztosítottat képviselő orvos és az intézményt képviselő orvos között«; – amennyiben a Törvényszék hatásköre lehetővé teszi, kötelezze a Bizottságot, hogy az fizessen meg [a felperes részére] 21440 eurót, amely »az elszenvedett sérülések és azok következményei miatt szükségessé vált kezelések, és adott esetben a funkcionális readaptációhoz szükséges« […] költségek és »a sürgősségi helyreállítás« amiatt szükséges költségeinek megtérítését jelenti, hogy »a nyílt seb a felső légutak tartós és ismételt fertőzése folytán már egyébként is kockázatos klinikai állapot további súlyosbodásának veszélyét hordozta«; – másodlagosan rendeljen el, hagyjon jóvá vagy fogadjon el bármely más intézkedést annak érdekében, hogy a Bizottság elismerje, hogy a jelen ügy körülményei – a sajátos esetben és a foglalkozási megbetegedéssel kapcsolatos előzményekre tekintettel – nyilvánvalóan a [korábbi biztosítási szabályzat] 10. cikkének hatálya alá tartoznak, és térítse meg az elsődlegesen követelt összeget; – harmadlagosan kötelezze a Bizottságot arra, hogy az – összhangban a [vitatott] határozatban szereplő megközelítéssel, amely szerint »a [biztosítási] szabályzat 22. cikkében kifejezetten előírt szabály szolgál iránymutatásul« a felperes egyedi esetében, és »azt kell analógia útján alkalmazni« – kérje fel az orvosi bizottságot, hogy az adjon véleményt a [biztosítási] szabályzat 20. cikkének megfelelően; – kötelezze a Bizottságot arra, hogy az fizessen késedelmi kamatot a 2017. január 23‑tól, az elvégzett kezelések költségei megtérítése megtagadásának napjától a kifizetés napjáig eltelt időre, a 238. sz. számításnak (A.04. melléklet) megfelelően; – kötelezze a Bizottságot, hogy az fizessen [a felperesnek] 500000 euró kártérítést vagy ex æquo et bono meghatározott […] más összeget, a Bizottság jogellenes cselekményeinek és mulasztásainak szándékos vagy zaklató jellege miatt, különösen a három megkérdezett orvos szabályszegő magatartása miatt, akik többek között tagadták az orr legalapvetőbb funkcióit, és gyakorlatilag azt állították, hogy a felperes sajátos esetében a szájon át való légzés éppen annyira egészséges, mint az orron át való; – mindenképpen a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.”
34

Mindazonáltal az állandó ítélkezési gyakorlatból az is kitűnik, hogy az EUMSZ 277. cikket kellően szélesen kell értelmezni annak érdekében, hogy az intézmények által hozott általános jellegű aktusok jogszerűségének hatékony felülvizsgálata biztosított legyen azon személyek számára is, akik az ilyen aktusok elleni közvetlen keresetek indítására nem jogosultak. Ily módon az EUMSZ 277. cikk hatályát ki kell terjeszteni az intézmények azon jogi aktusaira is, amelyek a megsemmisítés iránti kereset tárgyát képező határozat elfogadása szempontjából relevánsak voltak, amennyiben az említett határozat alapvetően ezeken alapul, még ha formálisan nem is szolgáltak annak jogalapjául (lásd: 2019. április 30‑iWattiau kontra Parlament ítélet, T‑737/17, EU:T:2019:273, 57. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ezen túlmenően valamely jogellenességi kifogás vizsgálata céljából egy és ugyanazon rendszer szabályai nem választhatók el mesterségesen (lásd ebben az értelemben: 2020. szeptember 8‑iBizottság és Tanács kontra Carreras Sequeros és társai ítélet, C‑119/19 P és C‑126/19 P, EU:C:2020:676, 76. pont).
64

Mindemellett a megtámadott határozatban arra is rámutattak, hogy mivel a felperes munkatársaival fennálló közvetlen munkakapcsolatai alkalmasak voltak arra, hogy károsítsák a munkatársak egészségét és nehéz munkakörnyezetet tartsanak fenn, a felperest a hat hónapos felmondási idő alatt felmentették a szerződéséből eredő szolgáltatások nyújtása alól, miközben továbbra is biztosították a munkabérét és a szerződéséhez kapcsolódó szociális ellátásokat. Ezenkívül a megtámadott határozatban a Régiók Bizottságának munkaszerződés megkötésére jogosult hatósága pontosította, hogy a felperes a felmondási idő kezdetét követő két héten belül bejuthat az irodájába személyes tárgyainak visszaszerzése céljából, valamint hogy ezt követően az intézmény a szükségletei szerint használja az irodát, és az már nem hozzáférhető a felperes számára. Egyébiránt jelezte, hogy a felperes az elektronikus levelezőrendszeréhez kizárólag a felmondási idő kezdetét követő hónapban „olvasási módban” férhet hozzá, mielőtt e levelezőrendszert automatikusan letiltják. Végül a megtámadott határozatnak megfelelően a felperes a felmondási idő alatt továbbra is jogosult volt belépni a Régiók Bizottságának helyiségeibe, de vissza kellett szolgáltatnia szolgálati kártyáját, amelyet új kártya váltott fel, és ezért akadályoztatva volt abban, hogy belépjen a csoport elnökségi üléseire és a plenáris ülésekre.
93

Az a tény, amely felhívta az EKB figyelmét az iskolai felzárkóztatás számláira, nevezetesen B. és C. adószámának szinte megegyező jellege valóban szerepelt a felperes aktájában. Mindazonáltal, noha a felperes jogi képviselője 2016. február 3‑án annak meghatározására irányuló kérdésekre adott válaszában, hogy a B. nevű állítólagos fizikoterapeuta szolgáltatásai valósak voltak‑e, arra a körülményre hivatkozott, hogy a felperes e szolgáltatásokat készpénzben fizette ki, ebben az időpontban – az erre irányuló kifejezett kérés ellenére – nem mutatott be egyetlen bizonyítékot sem. A felperes csak szeptember 29‑én nyújtotta be az EKB részére a bankszámlakivonatait, és csak a fegyelmi bizottság 2017. február 13‑i meghallgatására vonatkozó feljegyzés mellékleteként nyújtotta be a pénzfelvétel időpontjairól és helyeiről szóló kimutatást. Az EKB‑nak továbbá mindaddig semmi oka nem volt arra, hogy érdeklődjön a felperes ügyiratában szereplő iskolai felzárkóztatásra vonatkozó számlái iránt annak ellenőrzése érdekében, hogy azok megerősítik‑e a felperes állításait, amíg a felperes B. díjazásának módjára nem helyezte a hangsúlyt, és az állításait alátámasztó iratokat nem nyújtott be. A fegyelmi bizottságnak csak ezen, a fizikoterápiás számlákra vonatkozó rész keretében végzett mélyreható vizsgálat során kellett összehasonlítania ez utóbbiakat, és az iskolai felzárkóztatások számláit. Ez annál is inkább így van, mivel csak valós igény indokolhatta a felperes ügyiratában szereplő olyan különleges adatok vizsgálatát, mint például a gyermekei támogatására vonatkozó adatok, akikről megállapítást nyert, hogy orvosi problémákkal küzdenek, és különleges oktatást igényelnek.
98

El kell továbbá ismerni, hogy a megsemmisítést kimondó ítéletek visszaható hatálya folytán a jogellenesség kimondása a megsemmisített jogi aktus hatálybalépésének időpontjára nyúlik vissza (lásd: 2008. október 23‑iPeople’s Mojahedin Organization of Iran kontra Tanács ítélet, T‑256/07, EU:T:2008:461, 64. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ennélfogva azt a következtetést kell levonni, hogy az EUMSZ 266. cikk alapján a jelen ügyben a Tanács köteles lehet arra is, hogy eltávolítsa a megsemmisítést kimondó ítélet meghozatalának időpontjában már elfogadott rendelkezésekből a felperes nevének a jegyzékbe való felvételével kapcsolatos, a jogellenesnek minősítettekkel azonos tartalommal rendelkező indokokat, ha ezeket az indokokat a Törvényszék által a jelen ítéletben megvizsgáltakkal azonos bizonyítékok támasztják alá (lásd analógia útján: 1988. április 26‑iAsteris és társai kontra Bizottság ítélet, 97/86, 99/86, 193/86 és 215/86, EU:C:1988:199, 30. pont). Ez tehát vonatkozik a megtámadott jogi aktus elfogadásánál későbbi, a jegyzékbevétellel kapcsolatban a jelen megsemmisítést kimondó ítéletben jogellenesnek nyilvánítottakkal azonos indokokat tartalmazó és ugyanazokon a bizonyítékokon alapuló rendelkezésekre is (lásd analógia útján: 1988. április 26‑iAsteris és társai kontra Bizottság ítélet, 97/86, 99/86, 193/86 és 215/86, EU:C:1988:199, 31. pont), így a megtámadott jogi aktussal azonos időpontban hatályba lépő 2019/870 határozatra is, feltéve hogy az a megsemmisítést kimondó jelen ítéletben jogellenesnek nyilvánítottakkal azonos indokokat tartalmaz, és ugyanazokon a bizonyítékokon alapul. [omissis]
19

A Bizottság a megtámadott határozat (48) és (49) bekezdésében hozzátette, hogy egy kötelezettséget előíró nemzeti szabály értelmezése maguknak a nemzeti hatóságoknak is nehéznek bizonyulhat, különösen akkor, ha e szabály alkalmazásával bízták meg őket. Amikor e hatóságok komoly és észszerű kétségekkel szembesültek az ilyen kötelezettség terjedelmét és értelmezését illetően, a bírság kiszabásának mellőzése nem feltétlenül az említett hatóságok azon döntésének eredménye, hogy nem szabják ki a végrehajtható bírságot, hanem egyszerűen az értelmezési nehézségek egyszerű következménye volt. A Bizottság szerint az ilyen nehézségek sajnos valamennyi jogrendszer velejárói voltak, még ha általában néhány konkrét rendelkezésre korlátozódtak is. Következésképpen a Bizottság úgy vélte, hogy különbséget kell tenni azon helyzetek között is, amikor a hatóságok a közhatalmi jogosítványaik rendes gyakorlása keretében nehézségekbe ütköztek a törvény értelmezésével kapcsolatban, és amikor úgy döntöttek, hogy nem szedik be az egyébként esedékes bírságokat, vagy lehetőséget biztosítanak a vállalkozásoknak arra, hogy elkerüljék azok megfizetését. A Bizottság ezt követően a megtámadott határozat (50) bekezdésében úgy ítélte meg, hogy az illetékes német regionális hatóságok szerint a határ menti üzletek nem voltak kötelesek a betétdíjak beszedésére, így ennek elmulasztása véleményük szerint nem minősül jogsértésnek, és a bírság kiszabásának mellőzése a jogsértés e hiányának egyszerű következménye.
2)

Az „ElDeRly‑friEndly Alarm handling and monitorING (Dreaming)” elnevezésű projekt megvalósítására vonatkozó 225023. sz. támogatási megállapodásnak és a „Health monitoring and sOcial integration environMEnt for Supporting WidE ExTension of independent life at HOME (HOME SWEET HOME)” elnevezésű projekt megvalósítására vonatkozó 250449. sz. támogatási megállapodásnak a Health Information Management (HIM) általi megsértései az említett megállapodások általános feltételeinek II.1 pontja értelmében vett szabálytalanságnak minősülnek.
213

Ezen aggályokat tükrözi a megtámadott határozat (3) és (10) preambulumbekezdése is (lásd a fenti 51. pontot). Közelebbről, ez utóbbi preambulumbekezdésben a Tanács a Bizottság és az EKSZ által folytatott konzultációkban részt vevő „szociális, gazdasági és politikai szereplők[nek]” válaszol, amelyek „elvetették [a társulási megállapodás szerinti vámkedvezmények Nyugat‑Szaharára történő] kiterjesztését”, mivel „alapvetően úgy vélték, hogy az ilyen megállapodás a Nyugat‑Szahara területével kapcsolatos marokkói álláspontot támogatja”. E tekintetben a Tanács jelzi, hogy „e megállapodás szövegében semmi nem enged arra következtetni, hogy elismerné Marokkó Nyugat‑Szahara feletti szuverenitását”, és hogy „az Unió ezenfelül fokozott erőfeszítésekkel továbbra is támogatja az Egyesült Nemzetek égisze alatt megkezdett és most is zajló, a vita békés rendezésére irányuló folyamatot”.
29

2020. március 18‑án a Comité régional des pêches maritimes et des élevages maritimes et des Hauts‑de‑France (CRPMEM), a Fonds régional d’organisation du marché du poisson (FROM NORD) nonprofit szervezet és az Organisation de producteurs CME Manche‑Mer du Nord (CME) nyílt tagságú és változó tőkéjű tengeri szövetkezet, mind a Manche Est halászati övezetben tevékenykedő hivatásos halászok szervezetei (a továbbiakban együtt: CRPMEM), amelyeknek a felperes halászok egy része is tagja, beavatkozás iránti közös kérelmet nyújtottak be a felperesek támogatása végett. Ugyanezen a napon két másik, az ez utóbbiak támogatása érdekében történő beavatkozás iránti kérelmet terjesztett elő egyrészt Erquy önkormányzata, másrészt pedig Treport és Mers‑les‑Bains (Franciaország) önkormányzata közösen.
15

2013. december 2‑án és 2014. május 6‑án a Robert Bosch GmbH két kérelmet nyújtott be nagy hatékonyságú, váltakozó áramú generátorok két típusának ökoinnovációként történő jóváhagyása iránt. Az első kérelem, amely a jelen ügy tárgyát képezi, a nagy hatékonyságú diódákat magában foglaló nagy hatékonyságú, váltakozó áramú generátorokra (a továbbiakban: HED váltakozó áramú generátorok) vonatkozott. Az említett kérelmet illetően a Robert Bosch több, PL 3Q‑130 HED, PL 3Q‑150 HED, EL 6‑140 HED, EL 7‑150 HED, EL 7‑150 Plus HED, EL 7‑175 Plus HED, EL 8‑180 HED, EL 8Q‑180 HED és EL 8Q‑190 HED elnevezésű, HED váltakozó áramú generátortípus ökoinnovációként történő jóváhagyása iránti kérelmet nyújtott be. A kérelem benyújtásakor a Robert Bosch a műszaki iránymutatásban előírt egyszerűsített megközelítést alkalmazta. Többek között vizsgálati mérési jegyzőkönyvet nyújtott be minden egyes váltakozó áramú generátortípusra. Ezekben mérési jegyzőkönyvekben tájékoztatást adott a váltakozó áramú generátorokra vonatkozó vizsgálati módszerről. Ezekben az állt, hogy egyes váltakozó áramú generátorokat „előkészítettek” (EL 7‑175 Plus HED és EL 8Q‑190 HED), a zsír mennyiségét 25%‑kal csökkentették (PL 3Q‑130 HED és PL 3Q‑150 HED), optimalizálták (EL 7‑150 HED) vagy kerékagyakkal egészítették ki őket (EL 8Q‑190 HED). Az előkészítés, amely a váltakozó áramú generátor csapágyaiban lévő zsír csökkentéséből, a golyóscsapágy‑tömítés védőlemezre történő cseréjéből vagy a felesleges zsír minél gyorsabb eltávolítására szolgáló kerékagyak hozzáadásából állhat, a bejáratási szakasz csökkentését célozza. A különböző előkészítési módszerek, köztük a bejáratás általános megnevezése az előkondicionálás.
33

Az első jogalap az Autostrade per l’Italia által üzemeltetett autópályákra vonatkozó intézkedésekkel kapcsolatos. E tekintetben a felperesek kifejtik, hogy a Bizottság azon értékelése, amely szerint az Autostrade per l’Italia által működtetett autópályákkal kapcsolatos intézkedések megfelelnek a közszolgáltatás ellentételezéséről szóló közleményben foglalt feltételeknek, és ezért összeegyeztethetők a belső piaccal, három téves előfeltevésen alapul. Az első a „Gronda di Genova” építési munkáinak akként történő minősítése, hogy azok olyan, már előírt munkák, amelyek az Autostrade per l’Italia részére már 2002‑ben odaítélt projekthez tartoznak, holott valójában a hatályos koncessziókhoz képest teljesen új projektről van szó, amely új odaítélési eljárást követelne meg. A második az, hogy az Autostrade per l’Italia egyetlen koncesszió keretében koncessziós jogosult, holott valójában e társaság több különböző koncesszió jogosultja. A harmadik az, hogy a vitatott meghosszabbítást igazoló munkálatok elvégzésének költségeit az Autostrade per l’Italia és az olasz hatóságok érvényesen számították ki, holott ez nem így történt. Ezenkívül, és függetlenül a szóban forgó előfeltevésekre vonatkozó elemzéstől, a felperesek előadják, hogy téves a Bizottságnak a vitatott intézkedések közszolgáltatás ellentételezéséről szóló közlemény 2.2–2.10 fejezetével fennálló összeegyeztethetőségére vonatkozó elemzése.
84

A Eurofound azt állítja, hogy egyrészt a keresetlevél tárgya nem felel meg a 2018. június 21‑i panasz tárgyának, ami sérti az egymásnak megfelelés szabályát, másrészt pedig a felperes nem tartotta tiszteletben a peres eljárást megelőzően rendelkezésre álló közigazgatási jogorvoslati lehetőségek kimerítésére vonatkozó szabályt. A Eurofound többek között azt állítja, hogy először is a felperes a panaszban nem kérte a megtámadott határozatnak a kártérítés iránti kérelmét elutasító részében történő megsemmisítését, másodszor pedig a kártérítési kérelme nem a panaszban foglalt elsődleges kérelemben szerepelt, azt csupán homályosan, másodlagos jelleggel terjesztette elő. A felperes egyébként csak a keresetlevél időpontjában pontosította első ízben, hogy a 2018. február 2‑án benyújtott kártérítési kérelem a személyes adatainak hozzáférhetővé tételéből és a vele szemben állítólagosan elkövetett zaklatásból eredő nem vagyoni kárra is vonatkozik, és így a 60000 euró összeg a két kár tekintetében 30–30 000 euró összegben oszlik meg. Ezenkívül a kártérítési keresetet, mivel szoros kapcsolatban áll a megsemmisítés iránti keresettel, mint elfogadhatatlant el kell utasítani amiatt, hogy a megsemmisítés iránti keresetet is elfogadhatatlannak, de legalábbis megalapozatlannak kell tekinteni.
26

Az egységvezetőnek címzett 2018. május 16‑i levélben az ECDC igazgatója elfogadta a lemondását. E levélben az igazgató először is jelezte, hogy a vizsgáló arra a következtetésre jutott, hogy a felperes első segítségnyújtás iránti kérelmének és az ECDC személyi állománya egy másik tagja által benyújtott hasonló kérelemnek helyt lehet adni. Másodszor, az igazgató emlékeztetett az egységvezető által megfogalmazott észrevételekre. Így az egységvezető szerint a vizsgálat során nem tartották tiszteletben az ártatlanság vélelmének elvét, a vizsgálati jelentés számos ténybeli hibát tartalmaz, a vizsgálatban érintett bizonyos személyek rosszhiszeműen járhattak el, továbbá soha nem állt szándékában bárkinek is ártani, hanem mindig is az ECDC érdekében kívánt eljárni. Harmadszor az igazgató jelezte, hogy a vizsgálati jelentésben néhány ténybeli hibát is megállapított, és hogy az egységvezető jogosult eljárni bizonyos, az egysége több tagját érintő teljesítményproblémák tekintetében. Az igazgató azonban, miután elolvasta a vizsgálati jelentést és az egységvezetővel szemben felhozott súlyos állításokat, ideértve a tanúvallomásokat is, úgy ítélte meg, hogy az egységvezető vezetési módszere szükségtelen stresszt és szorongást okozott a személyi állomány számára. E körülmények között az igazgató jelezte, hogy az ECDC és az egységvezető közötti bizalmi viszony a továbbiakban már nem áll fenn, és az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek 47. cikke c) pontja i. alpontjának megfelelően a munkaszerződését meg kívánja szüntetni. Ugyanakkor, miután megállapította, hogy az egységvezető időközben benyújtotta lemondását, az igazgató azt a következő kifejezésekkel fogadta el: „Mindazonáltal, most benyújtotta lemondását, ami a gyakorlatban azt jelenti, hogy a szolgálatban töltött utolsó napja a munkaviszonya megszűnésének tényleges időpontja elé esik, így megállapítom, hogy a szolgálat érdekében elfogadom a május 15‑i lemondását. Felmondási ideje tíz hónap, ami azt jelenti, hogy az Ön utolsó munkanapja 2019. március 15. Amint azt megbeszéltük és abban az értekezlet során megállapodtunk, Ön a felmondási ideje alatt otthonából dolgozik, az általam kijelölt feladatokon. Felmondási ideje alatt Ön a személyzeti szabályzat 11. cikke alapján az ECDC‑vel szembeni lojalitási kötelezettségének megfelelően köteles eljárni.”
122

Először is, a felperesek szerint a Bizottság tévesen állítja, hogy az IPCT‑nek az IPE melletti létrehozásával (lásd a fenti 14. pontot) ugyanazon termék uniós exportját lehetővé tévő párhuzamos értékesítési csatornát nyitottak volna meg. A Bizottság ebből azt a téves következtetést vonja le, hogy az IPE‑t innentől fogva ügynöknek, nem pedig – mint korábban – a felperesek és az IPU által alkotott gazdasági egység belső értékesítési részlegének kell tekinteni. A Bizottság nem ad elő olyan magyarázatot, amely bizonyítaná az állítólagos kapcsolat automatikusságát az IPCT mint uniós székhelyű kapcsolt importőr megjelenése és az IPE minősítésének megváltozása között. Ez utóbbi – az IPCT létrehozása ellenére – továbbra is ugyanúgy működik, mint eddig, és továbbra is a felperesek fő exportcsatornája marad a jelen dömpingellenes intézkedésekkel érintett termék Unióba történő értékesítése tekintetében. Az IPCT‑t azért hozták létre, hogy elsősorban Németországban megkönnyítsék a vasúti kerekek értékesítését, amelyek nem ugyanezen termék fogalmi körébe tartoznak. Ráadásul sem az alaprendelet, sem az ítélkezési gyakorlat nem teszi lehetővé annak megállapítását, hogy valamely „párhuzamos” értékesítési csatorna létezése veszélyeztetheti a kapcsolt kereskedő belső értékesítési részlegnek megfelelő jogállását. Az ilyen jogállás kizárása szempontjából meghatározó kritérium arra a kérdésre vonatkozik, hogy e kereskedő a bevételét elsősorban nem kapcsolt vállalkozásoktól származó termékek értékesítésével szerzi‑e. Márpedig a felperesek szállítják az IPE‑nek a szóban forgó termék teljes mennyiségét, amelyet az az Unióban értékesít. E megállapítás tényszerűségét nem kérdőjelezi meg az a Bizottság által hangsúlyozott tény, hogy az IPE létesítő okirata nem tartalmaz a felperesek javára szóló kizárólagossági kikötést, amely formálisan megakadályozná, hogy az IPE más gyártóktól szerezze be a terméket.