T‑163/05. sz. ügy

Bundesverband deutscher Banken eV

kontra

Európai Bizottság

„Állami támogatások – Állami vagyontárgyak átruházása a Landesbank Hessen‑Thüringen Girozentrale részére – A támogatást a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító és a visszatéríttetését elrendelő határozat – A magánbefektető fogalmának kritériuma – Indokolási kötelezettség”

Az ítélet összefoglalása

1. Államok által nyújtott támogatások – Fogalom – A magánbefektető kritériuma

(EK 87. cikk, (1) bekezdés)

2. Államok által nyújtott támogatások – Fogalom – A magánbefektető kritériuma szerinti értékelés

(EK 87. cikk, (1) bekezdés)

3. Államok által nyújtott támogatások – Fogalom – A magánbefektető kritériumának alkalmazása – A Bizottság mérlegelési jogköre

(EK 87. cikk, (1) bekezdés)

4. Államok által nyújtott támogatások – Fogalom – A magánbefektető kritériuma szerinti értékelés

(EK 87. cikk, (1) bekezdés)

5. Államok által nyújtott támogatások – Fogalom – A magánbefektető kritériuma szerinti értékelés

(EK 87. cikk, (1) bekezdés)

1. Annak megállapítása érdekében, hogy valamely állami intézkedés támogatásnak minősül‑e, azt kell meghatározni, hogy a kedvezményezett vállalkozás részesül‑e olyan gazdasági előnyökben, amelyeket szokásos piaci körülmények között nem kapott volna meg. Ezzel kapcsolatban nem feltételezhető, hogy azt a szellemi tevékenységet, amely annak ellenőrzéséből áll, hogy valamely műveletre a piacgazdaság rendes feltételei mellett került‑e sor, szükségképpen egyetlen beruházóra, illetve a beruházás egyetlen kedvezményezett vállalkozására hivatkozással kellene végezni, mivel a piacgazdaságot épp a különböző gazdasági szereplők közötti kapcsolat jellemzi. Másfelől e tevékenység azt sem követeli meg, hogy teljes mértékben el kelljen vonatkoztatni az átruházott vagyon jellegéhez kapcsolódó kötöttségektől, mivel olyan magánbefektető magatartását kell hivatkozási alapul venni, aki a lehető legteljesebb mértékben ugyanolyan helyzetben van, mint az állami beruházó.

E körülmények között annak mérlegelése érdekében, hogy a vállalkozás részesült‑e olyan előnyben, amelyhez piaci feltételek mellett nem juthatott volna hozzá, a Bizottság köteles a vitatott művelet és annak összefüggései valamennyi releváns elemére vonatkozó teljes körű vizsgálatot lefolytatni, beleértve a kedvezményezett vállalkozás és az érintett piac helyzetét. Ezzel kapcsolatban a Bizottság különösen azt vizsgálhatja, hogy a vállalkozás más beruházóktól hozzájuthatott volna‑e olyan forrásokhoz, amelyek ugyanezeket az előnyöket biztosítják, és ha igen, milyen feltételekkel, mivel valamely intézkedés nem képezhet állami támogatást, ha a vállalkozást nem hozza előnyösebb helyzetbe ahhoz képest, amelyben az állami szerv beavatkozása nélkül lenne.

(vö. 35–37., 175. pont)

2. Az az állami szerv, amely olyan tőke‑hozzájárulásban részesít valamely bankot, amelyért fokozatosságon alapuló rendszer keretében kell díjat fizetni, vagyis az említett hozzájárulás bevonását követő első években a kereskedelmi tevékenységek kiterjesztésére irányuló rendeltetésért megállapított díj nem a hozzájárulás teljes összege után fizetendő, hanem előzetesen megállapított részletek után, nem feltétlenül részesíti a bankot olyan előnyben, amelyhez az más módon nem juthatott volna.

A Bizottság olyan érvek hiányában, amelyek alátámaszthatnák, hogy nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, juthat arra a megállapításra, hogy olyan helyzetben, amelyet egyrészt az a tény jellemez, hogy valamely állami szerv be akart fektetni egy azonnali fizetőképességet nem eredményező olyan vagyont, amelyet nem akart felosztani, másrészt pedig, hogy az említett banknak sem rövid, sem hosszú távon nem volt szüksége a különleges alapnak megfelelő nagyságrendű tőkére, valamely magánbefektető nem tudta volna elérni, hogy a bank azonnal olyan mértékű díjat fizessen az egész vitatott hozzájárulásért, amely megfelel a bank kereskedelmi tevékenységeinek kiterjesztésére irányuló rendeltetésért megállapított mértéknek. Mindazonáltal nem tűnik nyilvánvalóan tévesnek az a megfontolás, mely szerint egy bank nem fogadná el, hogy a kereskedelmi tevékenységeinek kiterjesztésére irányuló rendeltetés díjának megfelelő mértékben kelljen fizetnie olyan forrásokért, amelyekről előre tudja, hogy azokat nem lesz képes erre a célra használni. Jóllehet ugyanis e források lehetővé tehetik a bank számára, hogy megerősítse a fizetőképességét, vagy elkerülje annak romlását, következésképpen pedig csökkentse vagy szinten tartsa a finanszírozási költségeit, nem biztosítanak újabb műveletekből származó további jövedelmet.

Ezért az állami szerv helyzetében lévő magánbefektetőnek figyelembe kellett volna vennie azt a tényt, hogy mivel a banknak nem volt lehetősége arra, hogy a prudenciális szempontból rendelkezésre álló egész hozzájárulást azonnal felhasználja a kereskedelmi tevékenységeinek kiterjesztésére, a hozzájárulás azon részének, amelyet nem használhatott fel, nem ugyanaz volt a gazdasági rendeltetése a bank számára, mint annak a résznek, amelyet felhasználhatott.

(vö. 51., 58., 66–68. pont)

3. Azon kérdés Bizottság általi mérlegelése, hogy valamely beruházás olyan előnyt biztosít‑e, amelyhez a vállalkozás nem tudott volna a piacon hozzájutni, összetett gazdasági mérlegelést foglal magában. Márpedig a Bizottság az ilyen mérlegeléssel járó aktus elfogadása során széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik, az említett aktus bírósági felülvizsgálata pedig – még akkor is, ha azt a kérdést, hogy az intézkedés az EK 87. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozik‑e, alapvetően átfogóan kell vizsgálnia – az eljárás és az indokolás szabályai betartásának vizsgálatára korlátozódik, valamint arra, hogy a vitatott választást megalapozó tények a valóságnak megfelelnek‑e, és hogy nem áll‑e fenn e tényállás nyilvánvalóan téves értékelése vagy hatáskörrel való visszaélés. Különösen, a Törvényszék a határozat kibocsátójának gazdasági értékelését nem helyettesítheti a saját értékelésével.

Így a vitatott tőke‑hozzájárulásnak az egyéb hibrid eszközökkel történő összehasonlítása gazdaságilag bizonyos mértékig összetett kérdést képez, amelynek kapcsán a Bizottság széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik. Ezenkívül az a kérdés, hogy a vitatott hozzájárulást határozott időre szóló csendestársi hozzájárulásként vagy a részvénytőkébe történő befektetésként kell minősíteni, csupán olyan elemzési módszert képez, amelyet a Bizottság az EK 87. cikk (1) bekezdésének alkalmazása keretében használ.

A Bizottság által ezzel kapcsolatban végzett elemzés tehát nem teszi lehetővé az állami támogatás fennállásának és mértékének automatikus meghatározását, hanem kizárólag azt biztosítja a Bizottság számára, hogy a mérlegelésének kialakítása céljából olyan kiindulóponttal rendelkezzék, amely figyelembe veszi azon feltételeket, amelyek mellett a magánbefektetők a lehető leginkább hasonló műveleteket végrehajtották. A Bizottság által e kérdéssel kapcsolatban levont következtetés ezért nem mentesíti a Bizottságot azon kötelezettsége alól, hogy a vitatott művelet és annak összefüggései – ideértve a kedvezményezett vállalkozás és az érintett piac helyzetét – valamennyi releváns körülményére kiterjedő, teljes körű elemzést végezzen annak ellenőrzése érdekében, hogy a kedvezményezett vállalkozás olyan gazdasági előnyben részesül‑e, amelyhez rendes piaci körülmények között nem jutott volna hozzá.

(vö. 38., 96–98. pont)

4. Még ha a kibocsátó bank saját tőkéje 40%‑át képező hozzájárulás teljes egészének jegyzése magas kockázattal is jár a beruházó számára, a díj növelése csak akkor lenne indokolt, ha e körülmény olyan előnnyel járna a kibocsátó bank számára, amelyért az hajlandó fizetni, vagy ha e banknak szüksége van a beruházó által kínált forrásokra, és nem áll módjában más személyektől beszerezni azokat. Ezzel szemben, ha a beruházó kockázatának növekedése olyan döntésből ered, amelyet ő maga hozott meg előtte ismert okokból, anélkül hogy azt a bank kívánalmai vagy szükségletei befolyásolták volna, a bank nem lesz hajlandó felárat fizetni a díj után, és más beruházóktól fogja beszerezni a forrásokat.

(vö. 229., 234. pont)

5. A vállalkozásba történő beruházás állami támogatáskénti minősítését illetően az a meghatározó, hogy előny keletkezik‑e a vállalkozás számára. Ebből következik, hogy egy állami szerv sajátos jellegű vagyontárgyat szándékozik beruházni, valamely műveletet nem lehet állami támogatásnak minősíteni, amennyiben az említett állami szerv és a vállalkozás közötti tárgyalást követően azok a feltételek, amelyeket a vállalkozás az átruházott tőke jellegéből számára következő hátrányok folytán hajlandó elfogadni, olyan díjazást foglalnak magukban, amely alacsonyabb az azonnali fizetőképességet eredményező beruházásokért a piacon megállapított díjnál. Amennyiben ugyanis e feltételek a vállalkozás számára nem előnyösebbek azoknál, amelyek akkor vonatkoznának rá, ha – mint ahogy általában így van – a művelet tárgya azonnali fizetőképességet biztosító tőke lenne, a vállalkozás nem részesül olyan előnyben, amelyhez a piacon ne tudott volna hozzájutni. Ezzel szemben nem állapítható meg, hogy ahhoz, hogy az ilyen típusú műveletet ne lehessen állami támogatásnak minősíteni, az állami szervnek a beruházásáért minden esetben ugyanazt a díjat kelljen kapnia, mint az azonnali fizetőképességet biztosító tőkét átruházni hajlandó beruházónak.

(vö. 277. pont)

A TÖRVÉNYSZÉK ÍTÉLETE (negyedik tanács)

2009. március 3.( )

„Állami támogatások – Állami vagyontárgyak átruházása a Landesbank Hessen‑Thüringen Girozentrale részére – A támogatást a közös piaccal összeegyeztethetetlennek nyilvánító és a visszatéríttetését elrendelő határozat – A magánbefektető fogalmának kritériuma – Indokolási kötelezettség”

A T‑163/05. sz. ügyben,

a Bundesverband deutscher Banken eV (székhelye: Berlin [Németország], képviselik: H.‑J. Niemeyer, K.‑S. Scholz és J.‑O. Lenschow ügyvédek)

felperesnek

az Európai Bizottság (képviselik: N. Khan és T. Scharf, meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen,

támogatják:

a Németországi Szövetségi Köztársaság (képviselik: M. Lumma és C. Schulze‑Bahr, meghatalmazotti minőségben, segítőjük: J. Witting ügyvéd),

a Land Hessen (Németország, képviselik kezdetben: H.‑J. Freund és M. Holzhäuser, később: H.‑J. Freund és S. Lehr ügyvédek)

és

a Landesbank Hessen-Thüringen Girozentrale (székhelye: Frankfurt am Main [Németország], képviseli: H.‑J. Freund ügyvéd)

beavatkozók

a Landesbank Hessen‑Thüringen – Girozentralénak Németország részéről nyújtott állami támogatásról szóló, 2004. október 20‑i 2006/742/EK bizottsági határozat (HL 2006. L 307., 159. o.) megsemmisítése iránt benyújtott kérelme tárgyában,

A TÖRVÉNYSZÉK (negyedik tanács),

tagjai: Czúcz O. elnök (előadó), V. Vadapalas és I. Labucka bírák,

hivatalvezető: C. Kristensen tanácsos,

tekintettel az írásbeli szakaszra és a 2008. szeptember 9‑i tárgyalásra,

meghozta a következő

Ítéletet

A jogvita előzményei

A – A vitatott hozzájárulás

1 A Landesbank Hessen‑Thüringen Girozentrale (a továbbiakban: Helaba) Németország egyik legnagyobb bankja. E banknak „Körperschaft öffentlichen Rechts” (köztestület) jogállása van. A Helaba tulajdonosai 2001. január 1‑je óta a Sparkassen- und Giroverband Hessen‑Thüringen 85%‑os részesedéssel, Land Hessen (Hessen tartomány, a továbbiakban: Land) 10%‑os részesedéssel, valamint Land Thüringen (Türingia tartomány) 5%‑os részesedéssel. A Helaba a Land és Türingia tartomány hivatalos házibankjaként, valamint Hessen és Türingia takarékpénztárainak központi bankjaként működik. Emellett kereskedelmi banki tevékenységet is végez, mind a belföldi piacon, mind pedig a nemzetközi piacokon.

2 Az 1998. december 17‑i törvénnyel a Land különleges alapot hozott létre Wohnungswesen und Zukunftsinvestition (Lakásügy és Jövőbeni Beuházás) néven (a továbbiakban: különleges alap). E különleges alap felöleli a Land azon követeléseit, amelyek az 1948 és 1998 között a szociális lakásépítés támogatására nyújtott, alacsony kamatozású hitelekből származnak. Az 1998. december 31‑i állapot szerint a hitelállomány 7,829 milliárd német márkát (DEM) (hozzávetőleg 4 milliárd euró) tett ki. Az alap időszerűvé tett értékét két független szakértő 2,473 milliárd DEM‑ben (1,264 milliárd euró) állapította meg.

3 A különleges alapot a Helaba és a Land által kötött szerződés (a továbbiakban: szerződés) értelmében, belső társaság formájában, „csendestársi tőkehozzájárulásként”, 1998. december 31‑i hatállyal bevonták a Helaba tőkéjébe (a továbbiakban: vitatott hozzájárulás). A szerződés 1. cikkének (2) bekezdése szerint a hozzájárulásnak állandó jelleggel a Helaba szavatolótőkéjeként kellett szolgálnia, mégpedig saját tőke formájában. A Bundesaufsichtsamt für das Kreditwesen (Pénzügyi Szervezetek Szövetségi Felügyelete, a továbbiakban: BAKred) a hozzájárulást teljes egészében ténylegesen elismerte saját tőkeként. Így többek között megállapítást nyert, hogy a hozzájárulás megfelelt a Sydney Nyilatkozatnak, vagyis a Bázeli Bankfelügyeleti Bizottság 1998. október 27‑i sajtóközleményének, amely kimondja, hogy a hitelintézetek saját tőkéjében a hibrid sajáttőke‑eszközök (olyan eszközök, amelyek egyszerre rendelkeznek a részesedést és a követelést megtestesítő értékpapírok egyes tulajdonságaival) aránya nem haladhatja meg a 15%‑ot, kivéve az olyan eszközök esetét, amelyek tekintetében a rájuk vonatkozó szerződés előírja, hogy a tőke rendelkezésre bocsátása állandó jelleggel történik, és a kibocsátó általi előtörlesztés egyszerű lehetőségén kívül nem rendelkeznek más olyan kifejezett tulajdonsággal, amely az eszköz visszafizetéséhez vezethet.

4 A szerződésben részes felek megállapodtak, hogy ezen csendestársi hozzájárulás ellentételezéseként a Helaba évente a hozzájárulás összegének – amelyből le kell vonni a szociális lakásépítés támogatására szolgáló tevékenység biztosításához szükséges részt – 1,4%‑ában megállapított díjat fizet a Landnak. E díj a biztosítéki rendeltetésért fizetett 1,2%‑os díjból, valamint a hozzájárulás állandó jellegéért és a Helabát megillető egyoldalú elállási jogért fizetendő 0,2%‑os felárból tevődik össze. Ezzel összefüggésben a felek egy fokozatosságon alapuló rendszer keretében megállapodtak, hogy az első négy év során (1998‑tól 2002‑ig) az átruházott vagyonnak nem a teljes értéke után kell fizetni a díjat, hanem évenként növekvő részletek után (a továbbiakban: fokozatosságon alapuló rendszer). E részleteket 700 millió, 1,2 milliárd, 1,6 milliárd és 2 milliárd DEM‑ben (hozzávetőleg 380 millió, 610 millió, 820 millió és 1,02 milliárd euró) állapították meg.

B – A német Landesbankenre vonatkozó ügyek

5 A felperes, vagyis a Bundesverband deutscher Banken eV (a magánbankok német szövetsége) 1994. május 31‑én és december 21‑én kelt leveleiben az Európai Közösségek Bizottságának tudomására hozta, hogy bizonyos számú tartomány, köztük a Land Nordrhein‑Westfalen (Észak‑Rajna–Vesztfália tartomány) a lakásépítésre szolgáló kölcsönöket bevonta egyes Landesbanken (tartományi bankok) – mint például a Westdeutsche Landesbank Girozentrale (a továbbiakban: WestLB) – szavatolótőkéjébe, illetve ha ez még nem történt meg, szándékukban áll ezt tenni. A felperes szerint ezen hozzájárulások ellentételezéseként semmilyen, a piacgazdasági feltételek mellett tevékenykedő magánbefektető kritériumának (a továbbiakban: magánbefektető kritériuma) megfelelő díjat nem kötöttek ki, vagyis az érintett Landesbanken saját tőkéjének ezen műveletekből eredő növekedése a kedvezményezett bankok javára torzította a versenyt.

6 A felperes 1997. augusztus 6‑i és 1998. július 30‑i két levelében két további vagyonátruházásról, köztük a vitatott hozzájárulásról tájékoztatta a Bizottságot.

7 A Bizottság először a WestLB javára történő vagyonátruházást (a továbbiakban: WestLB‑ügy) vizsgálta, kinyilvánítva azon szándékát, hogy a többi bank javára történő átruházásokat ezen ügy eredményei alapján fogja megvizsgálni. A Bizottság 1999. július 8‑án elfogadta a Németország által a WestLB javára végrehajtott intézkedésről szóló 2000/392/EK határozatot (HL 2000. L 150., 1. o.; a továbbiakban: 1999. évi WestLB‑határozat), amelyben megállapította, hogy a szóban forgó művelet a közös piaccal összeegyeztethetetlen állami támogatást tartalmazott, és elrendelte e támogatás visszatéríttetését. E határozatot az Elsőfokú Bíróság a T‑228/99. és T‑233/99. sz., Westdeutsche Landesbank Girozentrale és Land Nordrhein‑Westfalen kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003. március 6‑án hozott ítéletében (EBHT 2003., II‑435. o.; a továbbiakban: WestLB‑ügyben hozott ítélet) az indokolás hiánya miatt megsemmisítette.

8 A Bizottság a 2002. november 13‑i levelében tájékoztatta a Németországi Szövetségi Köztársaságot azon határozatáról, hogy hivatalos vizsgálati eljárást indít többek között a vitatott hozzájárulás tárgyában. A vitatott hozzájárulásra vonatkozó hivatalos vizsgálati eljárás megindításáról szóló határozatot közzétették az Európai Unió Hivatalos Lapjában (HL 2003. C 72., 3. o.).

C – A megtámadott határozat

9 A Bizottság 2004. október 20‑án elfogadta a Landesbank Hessen‑Thüringen – Girozentralénak Németország részéről nyújtott állami támogatásról szóló, 2004. október 20‑i 2006/742/EK bizottsági határozat (HL 2006. L 307., 159. o.; a továbbiakban: megtámadott határozat).

10 A Bizottság a megtámadott határozatban úgy ítélte meg, hogy mivel a BAKred a Helaba saját tőkéjeként ismerte el különleges alapot, annak vizsgálata érdekében, hogy a Land magatartása megfelelt‑e a magánbefektető magatartásának, a vitatott hozzájárulást azokkal a sajáttőke‑eszközökkel kellett összehasonlítani, amelyeket a hozzájárulás évében Németországban saját tőkeként ismertek el, és amelyek az átruházás időpontjában ilyen nagyságrendű – vagyis a Helaba saját tőkéjének 15%‑át lényegesen meghaladó – beruházás céljából ténylegesen a Helaba rendelkezésére álltak. Ezzel kapcsolatban a Bizottság elutasította a felperes azon érvét, mely szerint a vitatott hozzájárulásnak a Land és a Helaba által megkötött szerződésből eredő jellegzetességei az említett hozzájárulást hasonlóbbá tették a részvénytőkéhez történő hozzájáruláshoz, mint a „rendes”, azaz határozott időre szóló csendestársi hozzájáruláshoz (a megtámadott határozat (128)–(139) preambulumbekezdése).

11 Ami azon díj számítását illeti, amelyet valamely magánbefektető kért volna a vitatott hozzájáruláshoz hasonló hozzájárulásért, a Bizottság különbséget tett a Helaba kereskedelmi tevékenységeinek biztosítása érdekében a Helaba rendelkezésére álló összeg, valamint azon összeg között, amelyet a Bizottság szerint a Helaba különböző okok miatt nem használhatott erre a célra (a megtámadott határozat (141) és (142) preambulumbekezdése).

12 A Helaba kereskedelmi tevékenységeinek biztosítása érdekében a Helaba rendelkezésére álló összeget illetően a Bizottság először is úgy ítélte meg, hogy figyelembe kellett venni azt a tényt, hogy a Helaba köteles volt megfizetni az ipari és kereskedelmi tevékenységekre kivetett adót (a továbbiakban: iparűzési adó), amelynek a tevékenységüket Németországban gyakorló ipari és kereskedelmi befektetők a kötelezettjei, amelyet azonban a jelen esetben azért a Helabának kellett megfizetnie, mert a Land nem volt köteles erre (a megtámadott határozat (157)–(159) preambulumbekezdése).

13 A Bizottság másodszor kifejti, hogy a piacon a díj számításához használt referenciaérték vagy rögzített, amely általában a tízéves maradványértékű államkötvények hozamának felel meg, vagy pedig változó, amely a bankközi pénzpiacon alkalmazott olyan mértékeknek felel meg, mint a Libor vagy az Euribor. A Bizottság megjegyzi, hogy a díjhoz az alkalmazott referenciaértéktől függetlenül hozzá kell adni egy felárat, amelynek az összetétele attól függően változik, hogy változó vagy rögzített díjról van szó. A Bizottság kifejti, hogy ha a díj változó, a felár azon biztosítéki rendeltetésért fizetett díjnak felel meg, amelyet a szóban forgó csendestársi hozzájárulás tölt be (a továbbiakban: garanciadíj). Ezzel szemben ha a díj rögzített, a felárat két összetevő alkotja: a refinanszírozási felár, vagyis az államkötvények hozamáért járó azon felár, amelyet a banknak a piacon kell fizetnie azért, hogy azonnali fizetőképességhez jusson, valamint a szóban forgó csendestársi hozzájárulás kockázati profiljának megfelelő garanciadíj (a megtámadott határozat (162) preambulumbekezdése).

14 Figyelembe véve, hogy a vitatott hozzájárulás nem eredményezi azonnali fizetőképesség biztosítását és többlet refinanszírozási költségeket jelent a Helabának, a Bizottság úgy ítéli meg, hogy a Helaba csak garanciadíjat köteles fizetni a Landnak (a megtámadott határozat (162), valamint (184)–(187) preambulumbekezdése).

15 A felek által megállapított, az iparűzési adó terhével növelt díj piaci feltételekkel való összhangját illetően tehát a Bizottság úgy ítélte meg, hogy mivel az említett díj a garanciadíj piaci ársávjának felső hányadában helyezkedett el, semmi nem tette lehetővé azon következtetés levonását, hogy Helaba másokhoz képest előnyben részesült, ennek következtében állami támogatás kedvezményezettje lett volna (a megtámadott határozat (172)–(183) preambulumbekezdése).

16 Ami azt az összeget illeti, amely a Bizottság szerint a fokozatosságon alapuló rendszer folytán, vagy pedig azért nem állt a Helaba rendelkezésére a kereskedelmi tevékenységeinek biztosításához, mert ez az összeg a különleges alap szociális lakásépítés támogatására irányuló tevékenységeinek biztosítását szolgálta, a Bizottság úgy ítélte meg, hogy az a körülmény, hogy ezt az összeget a hozzájárulás időpontjától kezdve feltüntették a Helaba mérlegében, előnyt biztosított a Helabának, mivel a hozzájárulás olyan garanciaként működött, amelyért – ellentétben a felek rendelkezésével – ellenszolgáltatás járt, mégpedig 0,3%‑os, adózás előtti éves mértékben. Ezért a Bizottság megállapította, hogy a Helaba 6,09 millió euró összegű állami támogatásban részesült (a megtámadott határozat (155) és (190) preambulumbekezdése).

Az eljárás és a felek kérelmei

17 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2005. április 18‑án benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.

18 Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 2005. július 29‑én, augusztus 4‑én és augusztus 8‑án benyújtott külön beadványaikban a Helaba, a Németországi Szövetségi Köztársaság és a Land kérték, hogy a Bizottság kérelmeinek támogatása végett a jelen eljárásba beavatkozhassanak. Az Elsőfokú Bíróság harmadik tanácsának elnöke 2005. szeptember 30‑i végzésével megengedte e beavatkozásokat.

19 A felperes 2005. augusztus 9‑i és augusztus 23‑i leveleiben kérte, hogy a keresetlevélben és a válaszban foglalt egyes bizalmas információkat ne közöljenek a beavatkozókkal. A felperes benyújtotta e beadványok nem bizalmas változatait. Az említett beadványok beavatkozókkal történő közlése e nem bizalmas változatokra korlátozódott. A beavatkozók ezzel kapcsolatban nem emeltek kifogást.

20 A felperes 2005. december 20‑i levelében jelezte az Elsőfokú Bíróságnak, hogy azért nem jelölte meg név szerint azokat a bankokat, amelyek a válaszban szereplő bizonyos információkat szolgáltatták neki, mert az említett bankok a Helabával fennálló kereskedelmi kapcsolataikat érő súlyos hátrányoktól tartottak arra az esetre, ha a Helaba tudomást szerezne a nevükről. A felperes akként nyilatkozott, hogy ezeket az információkat kizárólag az Elsőfokú Bíróság felhívása esetén bocsátja az Elsőfokú Bíróság rendelkezésére.

21 A beavatkozók a megszabott határidőn belül benyújtották beadványaikat. A megszabott határidőn belül a felperes is benyújtotta a beavatkozási beadványokra vonatkozó észrevételeit. A Bizottság nem élt azzal a lehetőséggel, hogy az említett beadványokra észrevételt tegyen.

22 A Bizottság 2006. március 28‑i levelében azt kérte, hogy az Elsőfokú Bíróság a válasz egyes mellékleteit távolítsa el az ügyiratból. Mivel a felperes a válasz C.3. sz. mellékletét illetően nem ellenezte a kérelem teljesítését, e mellékletet a harmadik tanács elnökének 2006. június 28‑i határozata értelmében eltávolították az ügyiratból. Az Elsőfokú Bíróság a felperes által eltávolítani kért többi mellékletet illetően úgy döntött, hogy e mellékletekről később határoz.

23 Mivel módosult az Elsőfokú Bíróság tanácsainak összetétele, az előadó bírót a negyedik tanácsba osztották be, következésképpen a jelen ügyet e tanács elé utalták.

24 Tekintettel arra, hogy az eljáró tanács egyik tagjának hivatali ideje lejárt, az Elsőfokú Bíróság elnöke a tanács létszámának kiegészítése érdekében az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 32. cikkének 3. §‑a alapján másik bírót jelölt ki.

25 Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (negyedik tanács) úgy határozott, hogy megnyitja a szóbeli szakaszt, és az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 64. cikkében előírt pervezető intézkedések keretében felhívta a Bizottságot egyes iratok benyújtására, valamint írásban kérdéseket intézett a felekhez, amelyekre azok határidőben válaszoltak.

26 Az Elsőfokú Bíróság a 2008. szeptember 9‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előterjesztéseit és a kérdéseire adott válaszait. E tárgyalás végén az Elsőfokú Bíróság megengedte a Bizottságnak, hogy az Elsőfokú Bíróság által feltett egyik kérdésre írásban válaszoljon. A Bizottság 2008. szeptember 19‑i levelében válaszolt, 2008. október 2‑án pedig a felperes észrevételeket nyújtott be e válaszra. Az Elsőfokú Bíróság a szóbeli szakaszt 2008. október 8‑án berekesztette.

27 A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:

– semmisítse meg a megtámadott határozatot;

– a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.

28 A beavatkozók által támogatott Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:

– nyilvánítsa a keresetet elfogadhatatlannak, másodlagosan pedig megalapozatlanként utasítsa el azt;

– a felperest kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről

A – Az elfogadhatóságról

29 A Bizottság azt állítja, hogy a kereset valószínűleg elfogadhatatlan, mivel a megtámadott határozat nem érinti személyében a felperest.

30 Emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkező bíróság jogosult mérlegelni az egyes ügyek körülményei alapján, hogy a gondos igazságszolgáltatás indokolja‑e a kereset anélkül történő érdemi elutasítását, hogy az Elsőfokú Bíróság határozna az alperes által előterjesztett elfogadhatatlansági kifogásról (a Bíróság C‑23/00. P. sz., Tanács kontra Boehringer ügyben 2002. február 26‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑1873. o.] 51. és 52. pontja, valamint az Elsőfokú Bíróság T‑217/99., T‑321/00. és T‑222/01. sz., Sinaga kontra Bizottság egyesített ügyekben 2006. szeptember 13‑án hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé] 68. pontja).

31 A jelen esetben meg kell jegyezni, hogy jóllehet a jelen ügy és a Törvényszék T‑36/06. sz., Bundesverband deutscher Banken kontra Bizottság ügyben a mai napon hozott ítélete (az EBHT‑ban még nem tették közzé) alapjául szolgáló jogvita az egyes megtámadott határozatok jogi alapja folytán részben eltérő elfogadhatósági kérdéseket vet fel, ezen ügyek tárgyát lényegében hasonló érdemi kérdések képezik, amennyiben a felek az utóbbi ügy alapjául szolgáló jogvitában jelentős számú olyan érvet ismételtek meg, amelyeket a jelen eljárás keretében is előadtak. Ezért a Törvényszék úgy véli, hogy mindjárt a felperes által hivatkozott jogalapokat kell vizsgálni, anélkül hogy ezt megelőzően határozni kellene a Bizottság által emelt elfogadhatatlansági kifogásról, mivel a megsemmisítés iránti kereset az alábbiakban kifejtett indokok alapján mindenképp megalapozatlan.

B – Az ügy érdeméről

32 A felperes azt állítja, hogy a megtámadott határozat ellentétes az EK 87. cikk (1) bekezdésével, amennyiben a Land és a Helaba által a hozzájárulás azon részéért megállapított díj, amelyet a Helaba a kereskedelmi tevékenységeinek biztosítására használhatott, nem felel meg annak a díjnak, amelyet egy magánbefektető kért volna e művelet időpontjában, továbbá a Land megfelelő díjazásról történő lemondása állami támogatást képez. A felperes ezenkívül azt állítja, hogy a megtámadott határozatban foglalt bizonyos mérlegelések indokolása hiányos.

33 Közelebbről, a felperes mindenekelőtt azt állítja, hogy a Bizottság nem a vitatott hozzájárulás nyújtásának időpontjában fennálló piaci helyzetből indult ki. Ezt követően minden egyes lépésre nézve kifogásolja azt az értékelést, melynek nyomán a Bizottság eljutott arra a következtetésre, hogy nem képez állami támogatást a vitatott hozzájárulás azon részéért megállapított díj, amelyet a Helaba a kereskedelmi tevékenységeinek biztosítására használhatott. A felperes először is azt a tényt kifogásolja, hogy a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a vitatott hozzájárulásért megállapított díjnak a piacon végzett egyéb műveletekért járó díjjal történő összehasonlítása kapcsán az említett hozzájárulás közelebb áll a határozott időre szóló csendestársi hozzájárulásokhoz, mint a részvénytőkébe történő beruházásokhoz. Másodszor azt a tényt sérelmezi, hogy a Bizottság elfogadta azt a megoldást, amely a fokozatosságon alapuló rendszer értelmében fokozatosan növekvő díjat állapít meg a vitatott hozzájárulás azon részéért, amelyet a Helaba a kereskedelmi tevékenységeinek biztosítására használhatott. A felperes harmadszor a Bizottság által azokra az esetleges felárakra és csökkentésekre vonatkozó értékelést kifogásolja, amelyeket a piaci feltételekből eredő garanciadíj ársávjára lehetne alkalmazni annak érdekében, hogy figyelembe lehessen venni a vitatott hozzájárulás sajátosságait. Negyedszer azt a tényt sérelmezi, hogy a Bizottság a piaci feltételek mellett követelhető díjból levonta azokat a refinanszírozási költségeket, amelyek a Helaba számára a hozzájárulás azonnali fizetőképességet biztosító jellegének állítólagos hiányából fakadóan merülnek fel.

34 Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az EK 87. cikk (1) bekezdésének célja elkerülni, hogy a tagállamok közötti kereskedelmet érintsék azok az állami szervek által nyújtott előnyök, amelyek bizonyos vállalkozásoknak vagy bizonyos áruk termelésének előnyben részesítése által különböző módokon torzítják a versenyt, vagy azzal fenyegetnek.

35 Annak megállapítása érdekében, hogy valamely állami intézkedés támogatásnak minősül‑e, azt kell meghatározni, hogy a kedvezményezett vállalkozás részesül‑e olyan gazdasági előnyökből, amelyeket szokásos piaci körülmények között nem kapott volna meg (a Bíróság C‑39/94. sz., SFEI és társai ügyben 1996. július 11‑én hozott ítéletének [EBHT 1996., I‑3547. o.] 60. pontja; a fenti 7. pontban hivatkozott WestLB‑ügyben hozott ítélet 207. és 243. pontja).

36 Ezzel kapcsolatban nem lehet úgy vélni, hogy azt a szellemi tevékenységet, amely annak ellenőrzéséből áll, hogy valamely műveletre a piacgazdaság rendes feltételei mellett került‑e sor, szükségképpen egyetlen beruházóra, illetve a beruházás egyetlen kedvezményezett vállalkozására hivatkozással kellene végezni, mivel a piacgazdaságot épp a különböző gazdasági szereplők közötti kapcsolat jellemzi (a fenti 7. pontban hivatkozott WestLB‑ügyben hozott ítélet 327. pontja). Másfelől e tevékenység azt sem követeli meg, hogy teljes mértékben el kelljen vonatkoztatni az átruházott vagyon jellegéhez kapcsolódó kötöttségektől, mivel olyan magánbefektető magatartását kell hivatkozási alapul venni, aki a lehető legteljesebb mértékben ugyanolyan helyzetben van, mint az állami beruházó (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑482/99. sz., Franciaország kontra Bizottság ügyben 2002. május 16‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑4397. o.] 70. pontját, a C‑334/99. sz., Németország kontra Bizottság ügyben 2003. január 28‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑1139. o.] 133. pontját, valamint a fenti 7. pontban hivatkozott WestLB‑ügyben hozott ítélet 270. pontját).

37 E körülmények között annak mérlegelése érdekében, hogy a vállalkozás részesült‑e olyan előnyben, amelyhez piaci feltételek mellett nem juthatott volna hozzá, a Bizottság köteles a vitatott művelet és annak összefüggései valamennyi releváns elemére vonatkozó teljes körű vizsgálatot lefolytatni, beleértve a kedvezményezett vállalkozás és az érintett piac helyzetét (a fenti 7. pontban hivatkozott WestLB‑ügyben hozott ítélet 251. pontja). Ezzel kapcsolatban a Bizottság különösen azt vizsgálhatja, hogy a vállalkozás a jelenlegihez hasonló esetben más beruházóktól hozzájuthatott volna‑e olyan forrásokhoz, amelyek ugyanezeket az előnyöket biztosítják, és ha igen, milyen feltételekkel, mivel valamely intézkedés nem képezhet állami támogatást, ha a vállalkozást nem hozza előnyösebb helyzetbe ahhoz képest, amelyben az állami szerv beavatkozása nélkül lenne.

38 Végül emlékeztetni kell arra, hogy azon kérdés Bizottság általi mérlegelése, hogy valamely beruházás olyan előnyt biztosít‑e, amelyhez a vállalkozás nem tudott volna a piacon hozzájutni, összetett gazdasági mérlegelést foglal magában. Márpedig a Bizottság az ilyen mérlegeléssel járó aktus elfogadása során széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik, az említett aktus bírósági felülvizsgálata pedig – még akkor is, ha azt a kérdést, hogy az intézkedés az EK 87. cikk (1) bekezdésének hatálya alá tartozik‑e, alapvetően átfogóan kell vizsgálnia – az eljárás és az indokolás szabályai betartásának vizsgálatára korlátozódik, valamint arra, hogy a vitatott választást megalapozó tények a valóságnak megfelelnek‑e, és hogy nem áll‑e fenn e tényállás nyilvánvalóan téves értékelése vagy hatáskörrel való visszaélés. Különösen, az Elsőfokú Bíróság a határozat kibocsátójának gazdasági értékelését nem helyettesítheti a saját értékelésével (az Elsőfokú Bíróság T‑126/96. és T‑127/96. sz., BFM és EFIM kontra Bizottság egyesített ügyekben 1998. szeptember 15‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑3437. o.] 81. pontja, a T‑296/97. sz., Alitalia kontra Bizottság ügyben 2000. december 12‑én hozott ítélet [EBHT 2000., II‑3871. o.] 105. pontja, valamint a fenti 7. pontban hivatkozott WestLB‑ügyben hozott ítélet 282. pontja).

39 A felperes által a megtámadott határozattal szemben előterjesztett különböző kifogások vizsgálata előtt elemezni kell a felek azon érveit, amelyeket a vitatott hozzájárulás alapjául szolgáló tárgyalások összefüggéseit illetően terjesztettek elő.

1. A vitatott hozzájárulás alapjául szolgáló tárgyalások összefüggései

40 A felperes azt állítja, hogy téves az az álláspont, mely szerint a Helabának nem volt szüksége sajáttőke‑hozzájárulásra, valamint hogy a hozzájárulás lényegében a Németországi Szövetségi Köztársaság, különösen pedig a Land érdekében történt.

41 A Land és a Helaba által támogatott Bizottság vitatja az ügy összefüggéseinek ezen értelmezését.

42 A Helaba helyzetét illetően meg kell állapítani, hogy a vitatott hozzájárulás bevonását megelőzően a Helabánál az alaptőke hányada 5,4%, a saját tőke hányada pedig 9,6% volt, vagyis mindkét érték a törvényben előírt minimumhányad, mégpedig 4% és 8% felett volt (a megtámadott határozat (28) és (32) preambulumbekezdése). A felperes által többször hivatkozott WestLB‑ügytől eltérően az alkalmazandó szabályozás semmilyen módosítása nem tette elengedhetetlenné 1998‑ban, hogy az európai bankok sajáttőke‑hányadait emeljék. Az a tény, hogy a Helaba esetében fennálló hányadok kedvezőtlenebbek voltak, mint a németországi két nagy magánbank ilyen hányadai, nem foglalhatja magában, hogy a vitatott hozzájárulás elengedhetetlen lett volna a Helaba fennmaradásához vagy a tevékenysége terjedelmének fenntartásához, mivel nem állapítható meg, hogy minden olyan német bank, amely nem rendelkezik a nagy magánbankok hányadaival, tőkeinjekcióra szorulna. Mindazonáltal a felperes az 1998. évre vonatkozóan nem közölte a nagy magánbankok hányadait, hanem kizárólag az 1984‑től 1994‑ig terjedő időszakra vonatkozóan jelentette be azt.

43 E körülmények között meg kell állapítani, hogy a Helabának csak az ahhoz szükséges mértékben volt szüksége újabb forrásokra, hogy megvalósítsa az üzleti tervében meghatározott növekedési célokat. Azonkívül, hogy az ehhez szükséges források megszerzésének esetleges elmaradása nem járt volna azzal a következménnyel, hogy megakadályozza a Helaba növekedését, továbbá nem veszélyeztette volna sem a fennmaradását, sem a tevékenységeinek ekkor fennálló terjedelmét, a Helaba üzleti tervében meghatározott növekedési célok – a Németországi Szövetségi Köztársaság által előterjesztett, a megtámadott határozat (54) preambulumbekezdésében kifejtett észrevételeknek megfelelően – az alaptőkének csak olyan összeggel történő növelését követelték meg, amely a vitatott hozzájárulásnál, sőt a fokozatosságon alapuló rendszerben előirányzott részletek összegénél is lényegesen alacsonyabb.

44 A Helaba igazgatótanácsának elnöke által tett, a német sajtóban 1998‑ban nyilvánosságra hozott és a felperes által hivatkozott nyilatkozatok nem vonják kétségbe e megállapítást. A Helabának a vitatott hozzájárulástól való függése ugyanis semmiképp nem vezethető le az elnök állításából, mely szerint „[h]a a nemzetközi helyzet alakulása lehetővé teszi, [a Helaba] [a különleges alapot] saját tőkeként szeret[né] megszerezni, a piaci feltételeknek megfelelő díj ellenében”. Hasonlóképp, a saját tőke iránti sürgős szükség nem vezethető le az elnök azon állításából sem, mely szerint „legalábbis hosszú távon fel kell[ett] merülnie a Helaba sajáttőke‑állományának növelésével kapcsolatos kérdésnek”.

45 Ezekből az állításokból kétségkívül az következik, hogy a Helaba érdekelt volt a vitatott hozzájárulásban, e hozzájárulásnak pedig lehetővé kellett tennie számára, hogy több éven át kielégítse a sajáttőke‑szükségleteit, valamint növelje a kockázatokkal járó tevékenységeit. A Helaba ténylegesen csak azért indítványozta, hogy a különleges alapot csendestársi hozzájárulásként veszi át, mert azt várta, hogy abból nyereséghez jut. Ez azonban nem jelenti azt, hogy a Helaba függött volna a vitatott hozzájárulástól, vagy a saját tőkéjét ne tudta volna oly módon növelni, hogy magánbefektetőkhöz fordul.

46 Ami a Land helyzetét illeti, a megtámadott határozatból és az ügyiratból következik, hogy a Land a szociális lakásépítésre szánt támogatásállomány egyéb célokra történő felhasználásával többletbevételhez kívánt jutni, továbbá hogy értékesíteni azonban nem akarta azt, mert meg akarta őrizni a támogatási tevékenységekre irányuló rendeltetését, valamint hogy azt nem akarta több szervezet között felosztani – egyrészt azon tény miatt, hogy a különleges alap mint megújuló alap refinanszírozását a nyújtott kölcsönök hozamaiból kellett biztosítani, másrészt pedig az e felosztásból eredő költségek és a támogatáskezelés rugalmasságának csökkenése miatt –, végül pedig, hogy az alap kezelését a lehető leghatékonyabb és leggazdaságosabb módon kívánta megszervezni (a megtámadott határozat (20) preambulumbekezdése).

47 A Helaba azt nyilatkozta, hogy a különleges alap egész támogatásállományát hajlandó átvenni és kezelni. Az a tény, hogy a Helaba már eleve kezelt egyes alapokat és támogatási programokat, valamint hogy a Land egy közjogi jogállású bank esetében felügyeletet gyakorol, és alkalmasabb eszközökkel rendelkezik a bank fizetőképességének és fejlődésének figyelemmel kísérésére, arról győzte meg a Landot, hogy a Helaba megfelelő szerződő félnek bizonyul. A szövetkezeti jogállású bankok kétségkívül önként kifejezésre juttatták érdeklődésüket a különleges alap iránt, viszont azt akarták, hogy a Land értékesítse is ezt az alapot. Ezenkívül – a vitatott hozzájárulásért megállapított díj állítólag nagyon alacsony mértéke, valamint azon tény ellenére, hogy a Landnak az alap átruházására irányuló szándéka nyilvános volt, mivel a felperes arról legkésőbb 1998 nyarán tudomást szerzett – a nagy magánbankok a szövetkezeti jogállású bankoktól eltérően nem nyújtottak be versengő ajánlatokat.

48 Erre az összefüggésre tekintettel kell tehát vizsgálni a felek érveit, és ennek alapján kell eldönteni, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett‑e el, amikor lényegében úgy ítélte meg, hogy a Helaba számára a különleges alap azon részéből származó pénzügyi teher, amelyet a kereskedelmi tevékenységeinek biztosítására használhatott, nem volt kisebb mértékű annál, amelyet ugyanezen előnyök megszerzéséért rendes piaci körülmények között viselnie kellett volna, következésképpen pedig a vitatott hozzájárulás nem tartalmazott állami támogatást.

49 Tekintettel arra, hogy a felperes által a vitatott hozzájárulás csendestársi hozzájárulásként minősítésének állítólag téves jellegére, valamint a díj állítólag alacsony mértékére vonatkozóan előadott egyik érv a hozzájárulás nagyon magas összegén alapul, valamint hogy a Bizottság a fokozatosságon alapuló rendszerből kiindulva vitatja ezt az érvet, először ezt a kérdést kell megvizsgálni.

2. A fokozatosságon alapuló rendszer figyelembevételéről

a) A megtámadott határozat

50 Mint azt a fenti 11. pont felidézi, a Bizottság úgy ítélte meg, hogy különbséget kell tenni a vitatott hozzájárulás azon részéért járó díj, amely a kereskedelmi tevékenységek biztosítása érdekében állt a Helaba rendelkezésére, valamint a hozzájárulás azon részéért járó díj között, amely különböző okokból nem minősült ilyennek.

51 Ami a vitatott hozzájárulás azon részének meghatározását illeti, amely a kereskedelmi tevékenységek biztosítása érdekében állt a Helaba rendelkezésére, a Bizottság hajlandó volt figyelembe venni a felek által megállapított, fokozatosságon alapuló rendszert, melynek értelmében a vitatott hozzájárulás bevonását követő első négy éven át a szerződésben meghatározott 1,4% mértékű díjat a hozzájárulásnak – a szociális lakásépítés támogatására szolgáló tevékenység biztosításához szükséges rész kivételével – nem a teljes összege után kell fizetni, hanem előzetesen megállapított részletek után. A Bizottság a fokozatosságon alapuló rendszer elfogadását egyrészt azzal indokolta, hogy jóllehet a Helaba kezdettől fogva ténylegesen felhasználhatta az alapot, korábban azt jelezte, hogy csak fokozatosan van szüksége a kereskedelmi tevékenységeinek biztosítása céljából bevitt vagyonra, másrészt pedig, hogy a megállapított részleteken belül a felhasználás lehetősége, és nem a tényleges felhasználás volt az, amit figyelembe vettek. A Bizottság úgy vélte, hogy a különleges alapot felosztani nem szándékozó Landdal azonos helyzetben lévő magánbefektetőnek nem állt volna módjában megkövetelni azon tőkealap gyorsabb növelését, amelyért a megállapított 1,4%‑os mértékű díjat kellett fizetni (a megtámadott határozat (143)–(146) preambulumbekezdése). A Bizottság ugyanakkor megállapította, hogy a vitatott hozzájárulásnak a megállapított részleteket meghaladó részéért 0,3% mértékű díj járt (a megtámadott határozat (142), (191) és (192) preambulumbekezdése).

b) A felek érvei

52 A felperes azt állítja, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, amikor úgy ítélte meg, hogy a fokozatosságon alapuló rendszer megfelel a magánbefektető kritériumának. Előadja, hogy – mint azt a Bizottság maga is elismeri – annak a kérdésnek, hogy a kibocsátó az egész összeget ténylegesen arra használja‑e, hogy a kereskedelmi tevékenységeit biztosítsa, a beruházó számára nincs jelentősége, mivel a beruházónak az számít, hogy a bank rendelkezésére bocsátotta a vagyonát, lemondva annak élvezetéről és kockáztatva annak elvesztését.

53 A felperes úgy véli, hogy tévesek a Bizottság által annak alátámasztása érdekében előadott indokok, hogy mindezek ellenére elfogadta a fokozatosságon alapuló rendszert.

54 Azzal kapcsolatban, hogy a Helaba tájékoztatta a Landot arról a tényről, hogy nem fogja kezdettől fogva teljes egészében felhasználni a vitatott hozzájárulást, a felperes azt állítja, hogy ha a Helaba gazdasági szempontból talán ésszerűen is járt el, amikor a fokozatosságon alapuló rendszer alkalmazását kérte, ez nem állapítható meg a Land esetében, mivel a vele azonos helyzetben lévő magánbefektető nem mondott volna le a díj egy részéről, hanem olyan más beruházási lehetőségeket keresett volna, amelyek lehetővé teszik számára a nyereségének maximalizálását, vagy legalábbis a Helaba szükségleteinek megfelelő mértékben fokozatosan ruházta volna át a különleges alapot. A tárgyaláson ugyanakkor az Elsőfokú Bíróság által feltett kérdésre válaszolva a felperes azt állította, hogy a jelen esetben nem az volt a kérdés, hogy a Landnak fokozatosan kellett volna‑e átruháznia a különleges alapot, vagy máshol kellett volna‑e megpróbálnia beruházni, hanem az, hogy nem kellett volna‑e az egész átruházott alap után követelnie a díjat.

55 A felperes azt állítja, hogy – ellentétben a Bizottság állításával – a Bizottság eltért a többi Landesbankent érintő ügyekben követett gyakorlatától. Így a felperes előadja, hogy a Bizottság a fenti 7. pontban hivatkozott WestLB‑ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló eljárásban benyújtott ellenkérelmében azt állította, hogy egyetlen magánbefektető sem bocsátana tőkét valamely vállalkozás rendelkezésére annak elfogadásával, hogy csak részleges díjban részesül azon az alapon, hogy a rendelkezésre bocsátott összeg ténylegesen magasabb a vállalkozás valós szükségleteinél.

56 Ami azt a kérdést illeti, hogy a díjat a felek által megállapított részleteknek megfelelően attól függetlenül fizetni kellett, hogy a Helaba teljes egészében felhasználta‑e ezeket az összegeket, vagy sem, a felperes azt állítja, hogy a szerződés nem tartalmazott olyan záradékot, amely megtiltotta volna a Helabának, hogy a vitatott hozzájárulást a tevékenységeinek a referenciaösszegeken túli kiterjesztésére használja fel. A felperes következésképpen úgy véli, hogy az említett referenciaösszegek megállapítása nem volt előnyös a Land számára, mivel elképzelhető volt, hogy a Helaba magasabb összeget használ biztosítéki célokra. A felperes másfelől úgy véli, hogy a magánbefektető díjat követelt volna a besorolásban megnyilvánuló azon előnyért, amelyben a Helaba az alaptőkéjének növekedése folytán részesült.

57 A Land és a Helaba által támogatott Bizottság vitatja ezeket az érveket.

c) A Törvényszék álláspontja

58 Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy – mint azt a felperes a tárgyaláson maga is elismerte – a jelen esetben nem releváns az a kérdés, hogy milyen alternatív beruházási lehetőségek bizonyulhattak volna érdekesnek a Land számára. Ugyanis nem annak eldöntéséről van szó, hogy a Land a különleges alap után magasabb hozamhoz juthatott volna‑e, ha más módon vagy másik vállalkozásba ruház be, hanem arról, hogy a Land azáltal, hogy az említett különleges alapot a megállapított feltételek mellett ruházta be a Helabába, olyan előnyt biztosított‑e neki, amelyhez az más módon nem juthatott volna.

59 Továbbá hangsúlyozni kell, hogy a felek egyetértenek abban, hogy az olyan magánbefektető, aki a tőkéjét valamely bank rendelkezésére bocsátja ezen bank alaptőkéje formájában, ennélfogva pedig lemond annak élvezetéről, és kiteszi magát azon kockázatnak, hogy elveszíti azt, az átruházott tőke teljes egésze vonatkozásában díjat fog követelni. Így a Bizottság a megtámadott határozatban úgy ítélte meg, hogy a vitatott hozzájárulás egészéért díjat kell fizetni, mégpedig a Helabába történő bevonásának első napjától kezdve, mivel a Land ettől az időponttól kezdve viselte a hozzájárulás elvesztésének kockázatát, a Helaba pedig ettől kezdve részesülhetett a hozzájárulás előnyeiből (a megtámadott határozat (142), (155), (191) és (192) preambulumbekezdése).

60 A Bizottság ugyanakkor megállapította, hogy a magánbefektetőnek a vitatott hozzájárulás egyes részeinek rendeltetése alapján két különböző mértékű díj járt volna (a megtámadott határozat (142), (143) és (191)–(193) preambulumbekezdése). Így a Bizottság kifejtette, hogy a magánbefektetőnek egyrészt a Land és a Helaba által megállapított díj járt volna a vitatott hozzájárulás azon részéért, amelyet a Helaba a kereskedelmi tevékenységeinek kiterjesztésére használhatott, másrészt pedig 0,3% mértékű díjat kért volna a vitatott hozzájárulás fennmaradó részéért, többek között a besorolásban megnyilvánuló azon előny miatt, amely abból származott a Helaba számára, hogy a hozzájárulást az első naptól kezdve alaptőkeként vette nyilvántartásba. Mivel a Land nem kért díjat a vitatott hozzájárulás azon részéért, amelyet nem lehetett a Helaba kereskedelmi tevékenységeinek kiterjesztésére felhasználni, a Bizottság arra a következtetésre jutott, hogy az 1998. december 31‑től 2003. december 31‑ig terjedő időszakban 6,09 millió euró összegű állami támogatás állt fenn, és elrendelte e támogatásnak a Németországi Szövetségi Köztársaság általi visszatéríttetését.

61 A felperes a Bizottság által kialakított azon mérlegelést kifogásolja, mely szerint a jelen ügy körülményei között a magánbefektető elfogadta volna a fokozatosságon alapuló rendszert, ennek következtében pedig azt, hogy az első évek során az alap azon részéért, amelyet prudenciális szempontból a Helaba kereskedelmi tevékenységeinek biztosítására lehetett használni – vagyis a vitatott hozzájárulás azon részéért, amely meghaladja a fokozatosságon alapuló rendszer keretében megállapított részleteket, és nem szükséges a különleges alap szociális lakásépítés támogatására irányuló tevékenységeinek biztosításához – nem jár ugyanolyan mértékű díj, mint az említett alap fennmaradó részéért.

62 A felperes először is azt állítja, hogy – mint azt a Bizottság a megtámadott határozatban maga is elismeri, és mint azt a WestLB‑ügy keretében kifejtette – a magánbefektető nem fogadta volna el, hogy az általa elért hozam a ténylegesen felhasznált saját tőke összegétől függjön.

63 Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a felek között megállapított díj alapja még a vitatott hozzájárulást követő első években sem az említett hozzájárulásból ténylegesen felhasznált összegtől függött. A megtámadott határozatból következik ugyanis, hogy a Helabának a megállapított teljes részletekért díjat kellett fizetnie a Land részére, függetlenül attól, hogy e részleteket ténylegesen felhasználta‑e a kereskedelmi tevékenységeinek kiterjesztésére. A fokozatosságon alapuló rendszer alkalmazási időszakának végén, vagyis 2003‑tól a felek által megállapított díjat a vitatott hozzájárulás teljes egészéért – kivéve a szociális lakásépítés támogatására irányuló tevékenységek biztosítására szolgáló részt – fizetni kellett, függetlenül a Helaba által a kereskedelmi tevékenységeinek biztosításához ténylegesen felhasznált összegtől. A megtámadott határozat ezért megfelel a felperes által hivatkozott azon elvnek, mely szerint a magánbefektető nem fogadná el, hogy az általa elért hozam a ténylegesen felhasznált saját tőke összegétől függjön.

64 A felperes másodszor azt állítja, hogy a Bizottság által tett megkülönböztetés – melynek keretében különbséget tett azon esetek között, amikor egyrészt a tőkét feltehetően nem fogják a tevékenységek kiterjesztésére használni, mert a bank előre bejelentette, hogy erre nincs szüksége, és azt nem fogja felhasználni, másrészt pedig, amikor a tőke szabadon felhasználható – a beruházó számára nem releváns, mivel e két esetben már nem rendelkezik a tőkével. A felperes előadja, hogy a Land és a Helaba által kötött megállapodás mindenesetre nem védi a Landot, mivel a Helaba részéről nem tartalmaz olyan kötelezettségvállalást, mely szerint a Helaba az átruházott forrásokat kizárólag a megállapított részletek erejéig fogja felhasználni.

65 A felperes azon állítását illetően, mely szerint a beruházó számára nem releváns, hogy a Helaba bejelentette, hogy nem volt azonnal szüksége az egész alapra, emlékeztetni kell arra, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint (lásd a fenti 36. pontot) valamely műveletnek a piaci feltételekkel való összeegyeztethetőségét nem lehet egyetlen beruházó szempontjából értékelni, hanem a különböző gazdasági szereplők közötti kapcsolatokat, és azokat az összefüggéseket figyelembe véve kell vizsgálni, amelyek mellett a műveletre sor került.

66 Márpedig a felperes nem terjeszt elő olyan érveket, amelyek alátámaszthatják, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, amikor úgy ítélte meg, hogy a jelenlegihez hasonló helyzetben – amelyet egyrészt az a tény jellemez, hogy a Land be akart fektetni egy azonnali fizetőképességet nem eredményező olyan vagyont, amelyet nem akart felosztani, másrészt pedig, hogy a Helabának sem rövid, sem hosszú távon nem volt szüksége a különleges alapnak megfelelő nagyságrendű tőkére – valamely magánbefektető nem tudta volna elérni, hogy a bank azonnal olyan mértékű díjat fizessen az egész vitatott hozzájárulásért, amely megfelel a bank kereskedelmi tevékenységeinek kiterjesztésére irányuló rendeltetésért megállapított mértéknek. Épp ellenkezőleg, a felperes maga is azt állítja, hogy a Helaba bizonyára ésszerűen járt el, amikor a fokozatosságon alapuló rendszer alkalmazását kérte.

67 Mindazonáltal nem tűnik nyilvánvalóan tévesnek az a megfontolás, mely szerint egy bank nem fogadná el, hogy a kereskedelmi tevékenységeinek kiterjesztésére irányuló rendeltetés díjának megfelelő mértékben kelljen fizetnie olyan forrásokért, amelyekről előre tudja, hogy azokat nem lesz képes erre a célra használni. Jóllehet ugyanis e források lehetővé tehetik a bank számára, hogy – mint azt a Bizottság kifejti – megerősítse a fizetőképességét, vagy elkerülje annak romlását, következésképpen pedig csökkentse vagy szinten tartsa a finanszírozási költségeit, nem biztosítanak újabb műveletekből származó további jövedelmet.

68 Ezért a jelen ügy körülményei között a Land helyzetében lévő magánbefektetőnek figyelembe kellett volna vennie azt a tényt, hogy mivel a Helabának nem volt lehetősége arra, hogy a prudenciális szempontból rendelkezésre álló egész hozzájárulást azonnal felhasználja a kereskedelmi tevékenységeinek kiterjesztésére, a hozzájárulás azon részének, amelyet nem használhatott fel, nem ugyanaz volt a gazdasági rendeltetése a Helaba számára, mint annak a résznek, amelyet felhasználhatott.

69 Kétségtelen, hogy e körülmény nem indokolta, hogy a Land lemondjon az olyan forrásokért járó minden díj beszedéséről, amelyeket a Helaba nem tudott felhasználni, és amelyeket ugyanakkor a különleges alap felosztásának elkerülése érdekében átruháztak. Mivel ezek a források az első naptól kezdve arra szolgáltak, hogy a Helaba adósságait biztosítsák, már ettől az időponttól kezdve vonatkozott rájuk a veszteség bizonyos mértékű kockázata, a Helaba számára pedig már ettől kezdve biztosították a besorolásban és jóhírnévben megnyilvánuló előnyt. A Bizottság éppen azért írta elő a vitatott hozzájárulás ezen részéért járó, évenként 0,3% mértékű díj megfizetését, hogy biztosítsa a Land által vállalt kockázatért és a Helaba javára keletkezett előnyért járó díjat.

70 Ami azt a tényt illeti, hogy a szerződés nem tartalmaz olyan záradékot, melynek értelmében a Helaba kötelezettséget vállalna arra, hogy a megállapított részleteket meghaladó összegeket nem fogja a kereskedelmi tevékenységeinek kiterjesztésére felhasználni, meg kell állapítani, hogy ez a körülmény nem teheti nyilvánvalóan tévessé a Bizottság azon mérlegelését, mely szerint a vitatott hozzájárulásnak az egyes részleteket meghaladó része nem a kereskedelmi tevékenységek kiterjesztésére irányult. Hangsúlyozni kell ugyanis, hogy a Land elérte, hogy a részleteket lényegesen magasabb összegben határozzák meg, mint ami a Helabának az üzleti tervéből eredő tőkeszükségletére tekintettel szükséges volt, ezzel pedig biztosította, hogy a részleteket ne lépjék túl. A Németországi Szövetségi Köztársaság által tett, a megtámadott határozat (54) preambulumbekezdésében ismertetett és a felperes, valamint a Helaba által az írásbeli beadványaikban megerősített észrevételekből következik, hogy a részleteket hozzávetőleg 384 millió (1999), 614 millió (2000), 818 millió (2001) és 1,02 milliárd (2002) euróban határozták meg, miközben a tervezett éves növekedés alapján a banknak évente hozzávetőleg 150 millió euróra volt szüksége.

71 Végül meg kell jegyezni, hogy a felperes, aki a Land mint beruházó helyzetére összpontosít, nem magyarázza meg, hogy a Bizottság által alkalmazott megoldás – amely a fokozatosságon alapuló rendszer elfogadásában, valamint a hozzájárulásnak a megállapított részleteket meghaladó részéért 0,3% mértékű díj előírásában áll – mennyiben jelentett olyan versenyelőnyt a Helabának, amelyhez piaci feltételek mellett nem juthatott volna hozzá.

72 Ezért a Bizottság nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát, amikor megállapította, hogy a jelen ügy körülményei között az a tény, hogy 1999 és 2002 között a Helaba nem fizetett a kereskedelmi tevékenységek kiterjesztésére irányuló rendeltetésnek megfelelő mértékű díjat a tőke azon részéért, amelyet nem használt fel a kereskedelmi tevékenységeinek kiterjesztésére, jóllehet prudenciális szempontból az felhasználható erre a célra, nem biztosított olyan előnyt, amelyhez a Helaba piaci feltételek mellett ne tudott volna hozzájutni.

73 E következtetést nem vonhatja kétségbe a felperes azon érve, mely szerint az a tény, hogy a Bizottság a jelen esetben elfogadta a fokozatosságon alapuló rendszert, eltér a korábbi gyakorlatától, különösen pedig attól az állásponttól, amelyet az 1999. évi WestLB‑határozatra vonatkozó bírósági eljárás keretében kialakított. Ezzel kapcsolatban ugyanis meg kell állapítani, hogy az Elsőfokú Bíróság e határozatot a fenti 7. pontban hivatkozott WestLB‑ügyben hozott ítéletében megsemmisítette, a Bizottság által e megsemmisítést követően elfogadott határozat – vagyis a Németország által a Westdeutsche Landesbank – Girozentrale, jelenleg WestLB AG részére nyújtott állami támogatásról szóló 2004. október 20‑i 2006/737/EK határozat (HL 2006. L 307., 22. o.; a továbbiakban: 2004. évi WestLB‑határozat) – pedig már nem írja elő a díj mértékének azon növelését, amelyet a Bizottság korábban a felperes érvével indokolt. Mindazonáltal nem állapítható meg, hogy a Bizottság elfogadta volna, hogy a Land csak részleges díjat kapjon a vitatott hozzájárulás azon részéért, amelyet prudenciális szempontból fel lehetett használni a Helaba kereskedelmi tevékenységeinek kiterjesztésére. A Bizottság ugyanis lényegében úgy ítélte meg, hogy azon kompromisszumot követően, amelyből a fokozatosságon alapuló rendszer ered, a Land nem bízta a Helaba kereskedelmi mérlegelésére az átruházott források felhasználását, valamint hogy a vitatott hozzájárulásnak a megállapított részleteket meghaladó részéért járó 0,3% mértékű díj előírásával a Land nem részleges díjat, hanem olyan díjat kapott, amely megfelelt a hozzájárulás minden egyes részének azon rendeltetés szerint, amelyet az adott rész a Helaba vonatkozásában betöltött.

74 Az eddigiekből következik, hogy a jelen kifogást el kell utasítani.

3. Azon kifogásról, mely szerint a Bizottság tévesen minősítette a vitatott hozzájárulást „rendes” csendestársi hozzájárulásnak, nem pedig a részvénytőkébe történő beruházásnak

a) A megtámadott határozat

75 A Bizottság az előtte kifejtett érvek összefoglalása során utal arra, hogy a felperes szerint „a Helaba rendelkezésére […] jogi formaként csupán a [társasági] tőke állhatott”, következésképpen pedig a vitatott hozzájárulás „a csendestársi hozzájárulás »rendes« formájával való visszaélést” képezett. A Bizottság azt is kifejti, hogy a felperes szerint a vitatott hozzájárulás gazdasági szempontból olyan hasonlóságokat mutatott a részvénytőkével, hogy egy beruházó a részvénytőkéért járó díjnak megfelelő kamatokat kért volna. A Németországi Szövetségi Köztársaság szerint ugyanakkor „másik jogi forma is lehetséges volt, mégpedig a határozatlan időre szóló csendestársi hozzájárulás” (a továbbiakban: perpetual) (a megtámadott határozat (127) és (128) preambulumbekezdése).

76 Először is, a Bizottság tudomásul veszi azt a tényt, hogy a csendestársi hozzájárulást a Land és a Helaba kifejezetten ekként határozta meg, valamint hogy azt a hatáskörrel rendelkező német hatóságok is ekként ismerték el (a megtámadott határozat (129) preambulumbekezdése).

77 Másodszor, a Bizottság azt állítja, hogy a kockázatelemzést illetően a vitatott hozzájárulás közelebb áll a „rendes”, vagyis határozatlan időre szóló csendestársi hozzájáruláshoz, mint a részvénytőkébe történő beruházáshoz. A Bizottság ezzel kapcsolatban lényegesnek ítéli azt a tényt, hogy – mint azt a Németországi Szövetségi Köztársaság egy szakvélemény alapján kifejtette – fizetésképtelenség esetén a vitatott hozzájárulást a „rendes” csendestársi hozzájárulásokhoz hasonlóan a részvénytőkét megelőzően kellene visszafizetni. A Bizottság hozzáteszi, hogy mind a Land, mind pedig a határozott időre szóló csendestársi hozzájárulást nyújtó beruházó mindaddig, amíg a vállalkozást nem érik veszteségek, teljes egészében megkapja a megállapított díjat, miközben a részvénytőkébe beruházónak csak a nyereséggel arányos részesedés kifizetéséhez van joga (a megtámadott határozat (130)–(132) preambulumbekezdése).

78 Harmadszor, a Bizottság kifejti, miért véli úgy, hogy a felperes által a közigazgatási eljárás során előadott érvek nem elegendők e következtetés cáfolatához.

79 Ezen belül egyrészt a Bizottság elutasítja a felperes azon érvét, mely szerint a vitatott hozzájárulást – ugyanúgy, mint a WestLB‑ügyben – a részvénytőkébe történő beruházáshoz kellene hasonlítani az összegének nagysága folytán, amely hosszú távon a Helaba alaptőkéjének majdnem 50%‑os mértékű növeléséhez vezet. Ezzel kapcsolatban a Bizottság megjegyzi, hogy a Helaba az 1998‑tól 2002‑g terjedő időszakra vonatkozóan felbecsült tőkeszükségletét könnyedén fedezhette volna úgy, hogy különböző intézményi beruházóktól szerez be több, kisebb összegű csendestársi hozzájárulást, különböző határidőkre elosztva (a megtámadott határozat (133) preambulumbekezdése).

80 Másrészt, a Bizottság elutasítja a felperes azon érvét, mely szerint a vitatott hozzájárulás tényénél fogva a részvénytőkének a Helaba saját tőkéje teljes összegében fennálló aránya (a továbbiakban: a részvénytőke aránya) nem volt magasabb 50%‑nál, miközben a magántulajdonú hitelintézetek esetében ez az arány több mint 80%. A Bizottság úgy ítélte meg, hogy e körülmény nem vezethetett annak megállapításához, hogy a magánbefektető nem nyújtotta volna a vitatott hozzájárulást, mivel Németországi Szövetségi Köztársaság bizonyította, hogy a tartományi bankok gyakrabban vesznek igénybe csendestársi hozzájárulásokat a 15%‑os felső határon túl, ezeknek egy részét pedig magánbefektetőktől szerzik be (a megtámadott határozat (134) preambulumbekezdése).

81 Harmadrészt, a vitatott hozzájárulás állandó jellegéből eredő kockázati következményeket illetően a Bizottság elutasítja a felperes azon érveit, melyek szerint az intézményi beruházók kizárólag határozott időre szóló hibrid sajáttőke‑eszközöket, vagy olyan eszközöket lennének hajlandók megszerezni, amelyekről feltételezhető, hogy visszaszerezhetők, mivel a jövedelemkulcs fokozatosan növekszik. A Bizottság úgy véli, hogy a hozzájárulás állandó jellege elsősorban azzal a kockázattal jár a beruházó számára, hogy nem részesülhet a piacon bekövetkezett kamatemelésekben, viszont nem befolyásolja a veszteség kockázatát. A Bizottság ebből azt vezeti le, hogy a vitatott hozzájárulás állandó jellege a jelen esetben nem indokolja, hogy a megállapított díj megfelelő szintjének ellenőrzése érdekében az említett hozzájárulást a részvénytőkéért járó díjhoz kelljen hasonlítani, ahelyett hogy a csendestársi hozzájárulásokért járó díjhoz hasonlítanák (a megtámadott határozat (136) és (138) preambulumbekezdése).

82 A Bizottság a fentiek alapján arra a következtetésre jut, hogy Land tulajdonában álló különleges alap bevonása „kétségtelenül a csendestársi tőkebefektetés olyan jogi formájában történt, amely más csendestársi tőkebefektetésekkel jóval több hasonlóságot mutat, mint a [részvénytőkébe történő] befektetésekkel”. A Bizottság ezzel kapcsolatban azt állítja, hogy „[a] rendelkezésére álló adatok sem elegendőek annak megállapításához, hogy a tőke‑hozzájárulást, amely valójában a részvénytőkébe történő befektetést jelentett, visszaélésszerűen minősítették csendestársi hozzájárulásnak”. A Bizottság úgy ítéli meg, hogy „[a] [vitatott hozzájárulásért] járó díjnak következésképpen a »rendes«, vagyis határozott időre szóló olyan csendestársi hozzájárulásokért járó díjon kell alapulnia, amelyeknek az összege megfelel a piacon alkalmazott összegeknek, és amelyeknek a díja tekintetében adott esetben felárat lehet alkalmazni” (a megtámadott határozat (139) preambulumbekezdése).

b) A felek érvei

83 A felperes azt állítja, hogy a vitatott hozzájárulást nem „rendes” csendestársi hozzájárulásnak kellett volna minősíteni, következésképpen pedig az e hozzájárulásért fizetett díjat nem a piaci feltételek mellett kibocsátott, határozott időre szóló csendestársi hozzájárulásokért járó díjhoz kellett volna hasonlítani.

84 A felperes hangsúlyozza, hogy a Bizottság azt vizsgálta, hogy a felek visszaélésszerűen minősítették‑e a vitatott hozzájárulást a részvénytőkébe történő beruházás helyett csendestársi hozzájárulásnak, a vitatott hozzájárulás gazdasági jellemzőit pedig csak másodlagosan vizsgálta. A felperes előadja, hogy ez az okfejtés téves, mivel jelen esetben nem az a kérdés, hogy visszaélés történt‑e, hanem azt kell megvizsgálni, hogy a vitatott hozzájárulás gazdasági szempontból a piacon létező egyéb csendestársi hozzájárulásokhoz vagy a részvénytőkébe történő beruházáshoz állt‑e közelebb.

85 A felperes úgy véli, hogy – ellentétben a Bizottság következtetésével – a vitatott hozzájárulás gazdaságilag és jogilag is különbözik a társasági jogban ismert csendestársi hozzájárulás modelljétől vagy a pici feltételek mellett kibocsátott, határozott időre szóló és alaptőkeként elismert csendestársi hozzájárulásoktól, és olyan sajátos szerkezete van, amelynek alapján nem hasonlítható a Bizottság által e célból kiválasztott csendestársi hozzájárulásokhoz. A felperes ezenkívül úgy véli, hogy a Bizottság a vitatott hozzájárulás mérlegelése során nem azt az időpontot vette alapul, amikor e hozzájárulást nyújtották, másfelől pedig tévesen értékelte az ezen időpontban fennálló piaci helyzetet.

86 Először is, a vitatott hozzájárulás jogi sajátosságait illetően a felperes azt állítja, hogy az említett hozzájárulás formális szempontból nem minősül a német társasági jog értelmében vett „rendes” csendestársi hozzájárulásnak, többek között azért nem, mert azt úgy alakították ki, hogy megfeleljen a törvényben és a Sydney Nyilatkozatban ahhoz előírt feltételeknek, hogy e hozzájárulást a Helaba alaptőkéje részének lehessen tekinteni, mégpedig a 15%‑os felső határt meghaladó mértékben.

87 Másodszor, a vitatott hozzájárulás gazdasági sajátosságait illetően a felperes öt olyan tényezőt említ, amelyek alapján a vitatott hozzájárulás kockázati profilja közelebb áll a részvénytőkébe történő beruházás kockázati profiljához, mint a határozott időre szóló csendestársi hozzájárulások kockázati profiljához: e hozzájárulás összege, biztosítéki minősége, jövedelmező profilja, a befektetett tőke védelme, valamint e hozzájárulás időtartama és az átruházás lehetőségének hiánya.

88 Harmadszor, a hozzájárulás nyújtásának időpontjában fennálló piaci helyzetet illetően a felperes azt állítja, hogy a Bizottság megsértette a magánbefektető fogalmának kritériumát, amennyiben téves referencia‑időszakot választott. Így a felperes előadja, hogy a Bizottság azt a következtetését, mely szerint a vitatott hozzájárulást a határozott időre szóló csendestársi hozzájárulásokhoz kellett hasonlítani, a magánbankok által a vitatott hozzájárulás utáni időszakban követett gyakorlatra vonatkozó információkra alapította.

89 A felperes ezenkívül vitatja a Bizottság azon állításait, melyek szerint egyrészt a vitatott hozzájárulás nyújtásának időpontjában Németországban a hibrid sajáttőke‑eszközöknek fejlett piaca létezett, másrészt pedig a Helaba úgy is fedezhette volna tőkeszükségletét, hogy több, kisebb összegű részletben bocsát ki csendestársi hozzájárulást. A felperes többek között azt állítja, hogy a kérdés nem az, hogy a Helaba mit tehetett volna a források beszerzése érdekében, hanem hogy egy magánbefektető ugyanilyen feltételek mellett nyújtott volna‑e neki a vitatott hozzájárulással azonos jellegű hozzájárulást.

90 A Bizottság és a beavatkozók vitatják ezeket az érveket.

c) A Törvényszék álláspontja

91 Elöljáróban tisztázni kell a felek azzal kapcsolatos álláspontját, hogy a jelen jogvita elbírálása szempontjából milyen jelentősége van a Helaba és a Land által a vitatott hozzájárulás tekintetében választott jogi formának.

92 A megtámadott határozatból, nevezetesen annak (127), (128) és (139) preambulumbekezdéséből következik (lásd a fenti 75. és 82. pontot), hogy a Bizottság a felperes által a közigazgatási eljárás során előadott érveket akként értelmezte, hogy azok annak megállapítására irányulnak, hogy a csendestársi hozzájárulás jogi formájának megválasztása visszaélésszerű volt.

93 A felperes a keresetében vitatja ezt az értelmezést, és előadja, hogy ő soha nem állította, hogy a vitatott hozzájárulás jogi szempontból részvénytőkének minősülne. A felperes kifejti, hogy a közigazgatási eljárás során azt az álláspontot képviselte, hogy a vitatott hozzájárulás a konkrét lebonyolítása folytán gazdaságilag lényegesen különbözött a csendestársi hozzájárulásoktól, és a részvénytőkéhez állt nagyon közel, vagyis a magánbefektető a részvénytőke kockázati profiljának megfelelő díjat kért volna az említett hozzájárulásért. Másfelől a felperes megvizsgálja a vitatott hozzájárulás jogi jellemzőit, és azt állítja, hogy a Bizottság azon állítása, mely szerint a vitatott hozzájárulás a „rendes” csendestársi hozzájárulásokhoz lenne hasonló, nem állja ki az említett hozzájárulás jogi szerkezetének alapos elemzését, valamint hogy e hozzájárulás jelentős eltéréseket mutat az olyan „rendes” csendestársi hozzájáruláshoz képest, amely a társasági jogi rendelkezésekből következő modellnek felel meg.

94 A felek beadványainak összességéből ugyanakkor az következik, hogy az a kérdés, hogy a Bizottság a felperes által a közigazgatási eljárás során előterjesztett érveket helyesen értelmezte‑e, vagy sem, nem képezi a jelen jogvita valódi tárgyát. A felek érveiből ugyanis kiderül, hogy a felek egyetértenek abban, hogy a vitatott hozzájárulást a Land és a Helaba jogszerűen minősítette csendestársi hozzájárulásnak, továbbá a német hatóságok jogszerűen ismerték el annak. A felek abban is egyetértenek, hogy a vitatott hozzájárulás sajátosságai nem zárták ki, hogy a Land és a Helaba a csendestársi hozzájárulás jogi formáját válassza.

95 Így a felek a viszonyítási pontként szolgáló műveletek meghatározása céljából a vitatott hozzájárulás minősítésével kapcsolatos érveiket arra a kérdésre összpontosítják, hogy e hozzájárulás a kockázati profilt illetően olyan hasonlóságokat mutat‑e a részvénytőkével, hogy a magánbefektető a részvénytőkéért járó díjnak megfelelő díjat kért volna, vagy pedig e hozzájárulás közelebb áll a határozott időre szóló és saját tőkeként elismert csendestársi hozzájárulásokhoz, vagyis az érte fizetendő díjat az említett csendestársi hozzájárulásokért fizetendő díjhoz lehetett hasonlítani.

96 Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy a vitatott hozzájárulásnak az egyéb hibrid eszközökkel történő összehasonlítása gazdaságilag bizonyos mértékig összetett kérdést képez, amelynek kapcsán a Bizottság széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik (a fenti 7. pontban hivatkozott WestLB‑ügyben hozott ítélet 351. pontja).

97 Ezenkívül az a kérdés, hogy a vitatott hozzájárulást határozott időre szóló csendestársi hozzájárulásként vagy a részvénytőkébe történő befektetésként kell minősíteni, csupán olyan elemzési módszert képez, amelyet a Bizottság az EK 87. cikk (1) bekezdésének alkalmazása keretében használ (lásd ebben az értelemben a fenti 7. pontban hivatkozott WestLB‑ügyben hozott ítélet 250. pontját).

98 A Bizottság által ezzel kapcsolatban végzett elemzés tehát nem teszi lehetővé az állami támogatás fennállásának és mértékének automatikus meghatározását, hanem kizárólag azt biztosítja a Bizottság számára, hogy a mérlegelésének kialakítása céljából olyan kiindulóponttal rendelkezzék, amely figyelembe veszi azon feltételeket, amelyek mellett a magánbefektetők a lehető leginkább hasonló műveleteket végrehajtották. A Bizottság által e kérdéssel kapcsolatban levont következtetés ezért nem mentesíti a Bizottságot azon kötelezettsége alól, hogy a vitatott művelet és annak összefüggései – ideértve a kedvezményezett vállalkozás és az érintett piac helyzetét – valamennyi releváns körülményére kiterjedő, teljes körű elemzést végezzen annak ellenőrzése érdekében, hogy a kedvezményezett vállalkozás olyan gazdasági előnyben részesül‑e, amelyhez rendes piaci körülmények között nem jutott volna hozzá (lásd ebben az értelemben a fenti 7. pontban hivatkozott WestLB‑ügyben hozott ítélet 251. és 257. pontját).

99 A felek által a vitatott hozzájárulás különböző jellemzőire vonatkozóan előadott érveket úgy kell megvizsgálni, hogy először azokat kell elemezni, amelyek a leginkább alapját képezték a Bizottság azon megállapításának, mely szerint a vitatott hozzájárulásért fizetendő díjat a határozott időre szóló csendestársi hozzájárulásokért fizetendő díjhoz kellett hasonlítani; ezt követően a vitatott hozzájárulás azon jellemzőire vonatkozó érveket kell elemezni, amelyekkel kapcsolatban a Bizottság úgy ítélte meg, hogy azok nem zárják ki az említett összehasonlítást; végül pedig a vitatott hozzájárulás azon jellemzőire vonatkozó érveket kell vizsgálni, amelyekre a közigazgatási eljárás során nem hivatkoztak, és amelyeket a megtámadott határozat nem vizsgált. Meg vizsgálni a felperes azon kifogásait is, amelyeket a Bizottság által a magánbefektető kritériumának alkalmazása érdekében figyelembe vett referencia‑időszakra vonatkozóan terjesztett elő.

Azokról a jellemzőkről, amelyek a Bizottság azon megállapításának alapját képezik, mely szerint a vitatott hozzájárulásért fizetendő díjat a határozott időre szóló csendestársi hozzájárulásokért fizetendő díjhoz kellett hasonlítani

– A veszteség kockázata fizetésképtelenség vagy felszámolás esetén

100 A Bizottság úgy ítélte meg, hogy a vitatott hozzájárulás fizetésképtelenség vagy felszámolás esetére ugyanazt a kockázatot jelentette, mint a piacon alkalmazott, határozott időre szóló csendestársi hozzájárulások, mivel az említett esetekben e hozzájárulást a részvénytőkét megelőzően kellett visszafizetni. A Bizottság ezzel kapcsolatban a szerződésben foglalt rendelkezésekre, valamint a Németországi Szövetségi Köztársaság által benyújtott szakvéleményre támaszkodott (a megtámadott határozat (131) preambulumbekezdése).

101 A szerződés releváns rendelkezéseit a 3. és a 9. pont képezi. A „Veszteségek viselése” című 3. cikk (2) bekezdése így rendelkezik:

„[A] hozzájárulást nyújtó követelései és a [Kreditwesengesetz] 10. §‑a szerinti, a saját tőkébe beruházást teljesítő egyéb beruházók követelései közötti viszonyokra a bank rendelkezésére bocsátott tőke‑hozzájárulások időrendi sorrendje irányadó, vagyis az előbb rendelkezésre bocsátott saját tőkéből eredő követelések elsőbbséget élveznek. Egyidejűleg nyújtott tőke‑hozzájárulások esetén a követelések kielégítése aszerint történik, hogy e követelések a [Kreditwesengesetz] 10. §‑ának (4) és (5) bekezdése értelmében mekkora részt képviselnek a szavatolótőkében. A [Kreditwesengesetz] 10. §‑ának (4) bekezdése alapján nyújtott hozzájárulások esetében a hozzájárulás teljesítésének időpontja, míg a használati jogok esetében az az időpont képezi a releváns időpontot, amelyben e jogok érvényességének időtartama kezdetét veszi.”

102 A „Kielégítési sorrendben elfoglalt alacsonyabb hely” című 9. cikk így rendelkezik:

„A bank fizetésképtelensége vagy felszámolása esetén a visszatérítés iránti követelés kielégítése – a […] 3. cikk (2) bekezdésében foglaltak sérelme nélkül – csak a bank valamennyi hitelezője követeléseinek kielégítését követően lehetséges, kivéve a kielégítési sorrendben alacsonyabb helyen álló magánbefektetőket, a [Kreditwesengesetz] 10. §‑ának megfelelően.”

103 A Németországi Szövetségi Köztársaság által benyújtott szakvéleményben a következő megállapítás szerepel:

„A szerződés 3. cikkének (2) bekezdése semmiben nem változtatja meg a törvényben előírt azon szabályt, mely szerint a bank fizetésképtelensége vagy felszámolása esetén a csendestársi hozzájárulást az esetleges maradványösszeget megelőzően kell visszafizetni. Ez következik először is a rendelkezés szerkezetéből, amely rendelkezés második mondata csak a [Kreditwesengesetz] 10. §‑ának (4) és (5) bekezdése értelmében vett saját tőkét említi, és amelynek harmadik mondata csak a csendestársi hozzájárulás és a használati jogok vonatkozásában jelöli meg az e rendelkezés tekintetében irányadó időrendi sorrendet meghatározó időpontot.”

104 A felperes először is azt állítja, hogy jóllehet a csendestársi hozzájárulást főszabály szerint a részvénytőkét megelőzően kell visszafizetni, a szerződés szövege alapján nyitott marad az a kérdés, hogy ez a vitatott hozzájárulásra is érvényes‑e. A felperes ezenkívül előadja, hogy nem tudja, hogy a Bizottság által idézett szakvélemény szerzője mely körülményekre alapozza a szerződés szövegével ellentétes azon következtetését, mely szerint a vitatott hozzájárulást a részvénytőkét megelőzően kell visszafizetni. A felperes a válaszában azt állítja, hogy mivel a saját tőkét rendelkezésre bocsátó hitelezők követeléseinek kielégítése a szerződés 3. cikkének (2) bekezdése és 9. cikke alapján a hozzájárulásaik időrendi sorrendje alapján történik, a Landnak abból az elvből kellett volna kiindulnia, hogy az ő követeléseit elégítenék ki utoljára a Helaba fizetésképtelensége vagy felszámolása esetén, azaz nem csupán valamennyi „rendes” hitelező, hanem az alaptőkébe beruházást teljesítő valamennyi beruházó, következésképpen pedig a részvénytőkébe beruházók is megelőznék őt.

105 Ezzel kapcsolatban meg kell állapítani, hogy egyrészt, a szerződés nem írja elő kifejezetten, hogy a vitatott hozzájárulást a részvénytőkét követően kell visszafizetni, másrészt pedig, hogy a szerződés 3. cikkének (2) bekezdésében szereplő, a „[Kreditwesengesetz] 10. §‑a szerinti, a saját tőkébe beruházást teljesítő egyéb beruházókra” történő utalás értelmezési nehézséget keletkeztet azon kérdést illetően, hogy a korábban nyújtott tőke‑hozzájárulásokhoz kapcsolódó követelések elsőbbsége a részvénytőkéhez történő hozzájárulásokra is vonatkozik‑e.

106 Márpedig egyrészt meg kell jegyezni, hogy még ha a felperes a beadványainak egyes szövegrészeiben azt is állítja, hogy a szerződés akként rendelkezik, hogy a vitatott hozzájárulást a részvénytőkét követően kell visszafizetni, a keresetlevelében olyan állítást is megfogalmaz, mely szerint nyitott marad az a kérdés, hogy a kisegítő jelleggel alkalmazandó jogi rendelkezés – melynek értelmében a csendestársi hozzájárulásokat a részvénytőkét megelőzően kell visszafizetni – alkalmazandó‑e a vitatott hozzájárulásra. Másrészt azon tény ellenére, hogy a Bizottság által említett szakvéleményt a Törvényszék felhívása alapján megküldték a felperesnek, a felperes nem terjesztett elő olyan érveket, amelyek a szakvélemény szerzője által kialakított azon értelmezés vitatására irányultak volna, mely szerint a szerződés 3. cikkének (2) bekezdésében szereplő, a „[Kreditwesengesetz] 10. §‑a szerinti, a saját tőkébe beruházást teljesítő egyéb beruházókra” történő utalást e rendelkezés második és harmadik mondatának fényében kellett értelmezni, amelyek a csendestársi hozzájárulásokra és a részvételi jogokra, nem pedig a részvénytőkére vonatkoznak.

107 E körülmények között meg kell állapítani, hogy a felperes által előterjesztett érvek alapján nem vonható le az a következtetés, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett volna el, amikor a Németországi Szövetségi Köztársaság által benyújtott szakvélemény alapján úgy ítélte meg, hogy a vitatott hozzájárulást fizetésképtelenség vagy felszámolás esetén a részvénytőkét megelőzően kell visszafizetni. Önmagában az a tény, hogy a felperes másként értelmezi a szerződést, mint a szakvélemény, a Bizottság és a vitatott hozzájárulásban részes felek, nem elegendő ugyanis a nyilvánvaló mérlegelési hiba fennállásának bizonyításához.

108 A felperes másodszor azt állítja, hogy még ha a vitatott hozzájárulást a részvénytőkét megelőzően kell is visszafizetni, a veszteség kockázata a részvénytőkéhez kapcsolódó kockázathoz hasonló, vagyis fizetésképtelenség esetén az alacsonyabb kielégítési sorrendbeli helyen álló hitelezők és a részvénytőkébe beruházók gyakorlatilag semmit sem kapnak.

109 Ezzel kapcsolatban elegendő megállapítani, hogy még ha fel is tételezzük, hogy a banki ágazatban előforduló valamennyi fizetésképtelenség mind a tulajdonosok, mind pedig a kielégítési sorrendben alacsonyabb helyen álló hitelezők számára a tőkéjük teljes elvesztését eredményezi, amit a Bizottság és a beavatkozók vitatnak, ez a jellemző az alaptőkeként elismert valamennyi csendestársi hozzájárulás esetében fennáll, mivel ezek mindegyike szükségképpen alacsonyabb kielégítési sorrendbeli helyen álló követelésnek minősül. Következésképpen a vitatott hozzájárulás e jellemzője, még ha az a részvénytőke vonatkozásában is fennáll, nem különbözteti meg a vitatott hozzájárulást az alaptőkeként elismert csendestársi hozzájárulásoktól.

110 E körülmények között meg kell állapítani, hogy a felperes által előadott érvek alapján nem lehet úgy megítélni, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett volna el, amikor arra a következtetésre jutott, hogy a vitatott hozzájárulás felszámolás vagy fizetésképtelenség esetén ugyanolyan kockázattal járt, mint a csendestársi hozzájárulások.

– Jövedelmezőségi profil

111 A Bizottság úgy ítélte meg, hogy a vitatott hozzájárulás rendes csendestársi hozzájárulást képezett, amennyiben a Land – a határozott időre szóló csendestársi hozzájárulást nyújtó beruházóval azonos módon – mindaddig, amíg a vállalkozást nem érik veszteségek, teljes egészében megkapja a megállapított díjat, miközben a részvénytőkébe beruházónak csak a nyereséggel arányos részesedés kifizetéséhez van joga (a megtámadott határozat (132) preambulumbekezdése).

112 A felperes kifogásolja ezt a mérlegelést, és azt állítja, hogy mind a rögzített, mind pedig a változó díj alkalmazható a részvénytőkére és a csendestársi hozzájárulásokra, mivel úgy az előbbi, mint az utóbbi előnyösebbnek bizonyulhat a bank eredményei alapján. Ezzel kapcsolatban a felperes megjegyzi, hogy a WestLB‑ügyben a Bizottság a szóban forgó műveletet a részvénytőkébe történő beruházással hasonlította össze, annak ellenére, hogy a szóban forgó díj rögzített volt. Hozzáteszi, hogy mindazonáltal a beruházó szempontjából a legfontosabb kérdés az, hogy a díj megfizetése függ‑e a nyereség elérésétől. A felperes úgy véli, hogy a jelen esetben éppen ez a helyzet, mivel a Land csak akkor kapja meg teljes egészében a neki járó díjat, ha a Helaba nyeresége legalább akkora, mint a díj, továbbá ha e nyereség nem szükséges a saját tőke helyreállításához.

113 Először is, a díj rögzített vagy változó jellegét illetően mindjárt az elején meg kell állapítani, hogy a jelen esetben nem arról van szó, hogy konkrét helyzetben ezek közül melyik az előnyösebb, hanem annak meghatározásáról, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett‑e el, amikor úgy ítélte meg, hogy az a tény, hogy a felek által megállapított díj olyan rögzített díj, amelyet főszabály szerint akkortól kell fizetni, amikor a Helabát nem érik veszteségek, a vitatott hozzájárulást hasonlóbbá teszi a határozott időre szóló csendestársi hozzájárulásokhoz, mint a részvénytőkéhez, mivel e díjazási mód a csendestársi hozzájárulásokra jellemző.

114 Ezzel kapcsolatban relevánsnak bizonyul a Helaba azon állítása, mely szerint még abban az esetben is, ha a részvénytőkéért rögzített díjat állapítanak meg, a bank tulajdonosai által a beruházás révén elért nyereség minden esetben változó. Amint ugyanis a rögzített összegű folyósított díjat meghaladó nyereség gyarapítani fogja a bank tartalékait, amelyeket felszámolás esetén fel kell osztani, illetve kedvező hatással vannak a részvények értékére, a részvénytőkébe beruházó nyeresége meghaladja majd azt a díjat, amelyben részesült. E körülmények között a végleges összeget nem lehet előre megállapítani, ez pedig a beruházásért járó végleges díjat változóvá teszi.

115 A Helaba azt is hangsúlyozza – anélkül, hogy ezt a felperes vitatná –, hogy a hibrid sajáttőke‑eszközökről szóló azon tanulmányban, amelyet maga a felperes csatolt, az áll, hogy a legjobb sajáttőke‑eszközöknek a részvénytőke formájában meglévő eszközök bizonyulnak, mivel egyedül ezek azok, amelyekből nem származnak többek között rögzített összegű fizetési kötelezettségek.

116 A fentiekből így az következik, hogy – még ha talán ez nem is mindig van így – ténylegesen megszokott, hogy a csendestársi hozzájárulásokért rögzített összegű díj, a tőkéért pedig változó részesedések járnak. Mindenesetre, mivel a csendestársi hozzájárulásokért járó díjat kötelezően meg kell fizetni, amint a szerződésben előírt feltételek teljesülnek, a nyereségnek a tulajdonosok általi felhasználása különböző formákat ölthet, mint például a tartalékképzés vagy az osztalékfizetés, és főszabály szerint a többségi akaratuktól függ.

117 E következtetést nem vonhatja kétségbe a felperes által előadott, az 1999. évi WestLB‑határozatra alapított érv. Egyrészt emlékeztetni kell arra, hogy e határozatot az Elsőfokú Bíróság a fenti 7. pontban hivatkozott WestLB‑ügyben hozott ítéletében megsemmisítette. Másrészt, amennyiben a felperes érve akként értelmezhető, hogy az a 2004. évi WestLB‑határozatra irányul, meg kell jegyezni, hogy az a tény, hogy a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a szóban forgó művelet keretében átruházott tőkéért járó díjat a részvénytőkéért járó díjhoz kellett hasonlítani, nem azt foglalja magában, hogy az említett művelet jövedelmezőségi profilja a részvénytőkére lenne jellemző, hanem kizárólag azt, hogy a művelet átfogó vizsgálata keretében egyéb körülmények erőteljesen ezen azonosítás mellett szóltak. A Bizottság ezzel kapcsolatban többek között megemlítette, hogy az átruházott tőkét saját alaptőkének minősítették, miközben a Németországi Szövetségi Köztársaság által az összehasonlítás céljára javasolt eszközöket Németországban csak kiegészítő saját tőkeként lehetett felhasználni.

118 Másodszor, a felperes azon érvét illetően, mely szerint mind a vitatott hozzájárulás, mind pedig a részvénytőke esetében a díj attól függ, hogy van‑e nyereség, meg kell állapítani, hogy az a tény, hogy a díj folyósítása, még ha e díj rögzített is, annak függvénye, hogy a bank éves szinten ne számoljon el hiányt, valamint hogy a díj folyósítása ne keletkeztessen ilyen hiányt, az alaptőkeként elismert valamennyi csendestársi hozzájárulásra jellemző, mivel a Kreditwesengesetz (a hitelezésről szóló német törvény) 10. §‑ának (4) bekezdése megköveteli ezt. Következésképpen e körülmény nem bizonyíthatja, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett volna el, amikor úgy ítélte meg, hogy a vitatott hozzájárulás a piacon alkalmazott, alaptőkeként elismert csendestársi hozzájárulásokkal mutatott hasonlóságokat.

119 Másfelől meg kell állapítani, hogy azon nyereség összege, amely ahhoz szükséges, hogy a vitatott hozzájárulásért vagy az egyéb csendestársi hozzájárulásokért járó díjat folyósítani lehessen, alacsonyabb annál, amelyet ahhoz kell elérni, hogy a bank tulajdonosai osztalékban részesüljenek. A csendestársi hozzájárulásokért járó díj ugyanis a német jogszabályok alapján működési kiadást képez, amelyet ennek következtében még az adók megfizetése és a nyereség felosztása előtt kell folyósítani. Ebből következik, hogy ahhoz, hogy a beruházó teljes egészében megkapja a neki járó díjat, elegendő, ha a bank az adózás előtt olyan éves többletet ér el, amely megegyezik a hozzájárulásokért fizetendő díjjal. Ezzel szemben ahhoz, hogy a tulajdonosok ugyanezt az összeget osztalék formájában megkapják, főszabály szerint az kell, hogy a bank az adózás előtt olyan éves többletet érjen el, amely megegyezik a csendestársi hozzájárulásokért fizetendő díjjal, az adó összegével, valamint az említett osztalék összegével.

120 A felperes azon érve, amelyet a Törvényszék által a tárgyaláson feltett egyik kérdésre adott válaszként terjesztett elő, és amely szerint e sajátosság nem igazán különbözteti meg a vitatott hozzájárulást és a piaci feltételek mellett megtárgyalt csendestársi hozzájárulásokat a részvénytőkétől, mivel a tulajdonosok – többek között a tartalékok csökkentésével – még éves veszteségek esetén is kimutathatnak felosztható nyereséget, ellentmond azon érvének, mely szerint a vitatott hozzájárulásért járó díj folyósításának feltételei e hozzájárulást hasonlóbbá teszik a részvénytőkébe történő beruházáshoz, mint a piaci feltételek mellett kibocsátott csendestársi hozzájárulásokhoz. Ugyanis, miközben a csendestársi hozzájárulásokért járó díj folyósítása éves többlet fennállását követeli meg, az osztalék fizetése a felosztható nyereség kimutatásával még éves veszteségek esetében is lehetséges.

121 Ezenkívül, miközben a csendestársi hozzájárulásokért járó díj megfizetése kötelező, amint a szerződésben előírt feltételek teljesülnek, az éves veszteséggel záruló év végén történő osztalékfizetés nem automatikus, hanem a részvényesek többségének jóváhagyásától függ. Ráadásul, mint azt a felperes a tárgyaláson a Törvényszék egyik kérdésére adott válaszként elismerte, az a tény, hogy egy olyan bank, amelyet éves szinten veszteségek értek, és amely a csendestársi hozzájárulásokért nem fizetett díjat, osztalékot fizet, hátrányosan érintené a jóhírnevét és a jövőbeli kibocsátásainak sikerét.

122 E körülmények között meg kell állapítani, hogy a felperes nem bizonyítja, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett volna el, amikor úgy ítélte meg, hogy a vitatott hozzájárulás jövedelmezőségi profilja a csendestársi hozzájárulásokra volt jellemző.

A vitatott hozzájárulás azon jellemzőiről, amelyekkel kapcsolatban a Bizottság úgy ítélte meg, hogy azok nem zárják ki a vitatott hozzájárulásért járó díjnak a határozott időre szóló csendestársi hozzájárulásokért járó díjjal történő összehasonlítását

123 A Bizottság elutasította a felperes azon érveit, amelyek a vitatott hozzájárulás összegére, a vitatott hozzájárulás által a Helaba saját tőkéjében képviselt részre, valamint e hozzájárulás állandó jellegére vonatkoznak.

– Összeg

124 A Bizottság úgy ítélte meg, hogy a vitatott hozzájárulás abszolút összege nem szükségképpen járt azzal, hogy e hozzájárulást részvénytőkének kellett minősíteni. A Bizottság ezzel kapcsolatban arra a tényre utalt, hogy a Helaba a fokozatosságon alapuló rendszer következtében 1999 és 2002 között az átruházott forrásoknak csak egy részét tudta a kereskedelmi műveleteinek biztosítására használni. A Bizottság ezenkívül elutasította a WestLB‑üggyel történő összehasonlítást azon az alapon, hogy ebben az ügyben a tőkeinjekció összege csupán egyikét képezte azon tényezőknek, amelyek lehetővé tették a részvénytőkével történő azonosítást. Ezzel kapcsolatban a Bizottság azt állítja, hogy figyelembe vette többek között azt a tényt is, hogy a források teljes mértékben ki voltak téve a fizetésképtelenség vagy felszámolás esetén bekövetkező veszteség kockázatának, valamint azt a tényt, hogy a hibrid sajáttőke‑eszközök piaca Németországban még nem alakult ki (a megtámadott határozat (133) preambulumbekezdése).

125 A felperes azt állítja, hogy a beruházó szempontjából különbséget kell tenni két vonatkozás között, mégpedig a kibocsátás teljes összege és a kibocsátás azon részének nagysága között, amely az egyes beruházóknak tulajdonítható. A felperes kifogásolja, hogy a Bizottság nem végzi el ezt az elhatárolást.

126 Egyrészt, ami a kibocsátás teljes összegét illeti, a felperes először is vitatja a Bizottság azon megállapításának alapjaként előterjesztett indokokat, hogy még ha a WestLB‑ügyben a kibocsátás összegének nagyságát a részvénytőkével való hasonlóság bizonyítékaként vette is figyelembe, a vitatott hozzájárulás összegének nagysága a jelen esetben nem eredményez ilyen minősítést. Így a felperes emlékeztet arra, hogy álláspontja szerint a vitatott hozzájárulás gazdasági értelemben teljes mértékben ki van téve a fizetésképtelenség vagy felszámolás esetén bekövetkező veszteség kockázatának, valamint azt állítja, hogy sem 1998‑ban, sem pedig azt követően soha nem létezett olyan tőkepiac, amelyen valamely magánbefektető a vitatott hozzájáruláshoz hasonló beruházást eszközölt volna a Helabában. A felperes azt állítja, hogy mind a Bizottság az 1999. évi WestLB‑határozatban, mind pedig az Elsőfokú Bíróság a fenti 7. pontban hivatkozott WestLB‑ügyben hozott ítéletében a művelet minősítése során nagy jelentőséget tulajdonított a hozzájárulás magas összegének. A felperes úgy véli, hogy azt a tényt, hogy a vitatott hozzájárulás összege különösen magas, következésképpen pedig a jelen ügyben kiemelt jelentősége van, megerősíti a Bizottság által a megtámadott határozat (164) preambulumbekezdésében említett műveletekkel történő összehasonlítás, emellett pedig az a tény is, hogy a vitatott hozzájárulás az 1998‑ban meglévő hibrid sajáttőke‑eszközök teljes európai összegének 25%‑át képezi.

127 Másrészt a felperes úgy véli, hogy a Bizottság által a fokozatosságon alapuló rendszerre alapított indokolás nem fogadható el, mivel egy magánbefektető nem fogadta volna el e rendszert, valamint téves az a megállapítás, mely szerint e rendszer öt kisebb összegű hozzájárulásból állt, mivel egyrészt a vitatott hozzájárulást azonnal teljes egészében elismerték a Helaba alaptőkéjeként, másrészt pedig a különböző időpontokban nyújtott hozzájárulások esetében az egyes hozzájárulások feltételei különböznek egymástól, miközben a jelen esetben az egész hozzájárulásra egységes feltételek vonatkoznak.

128 Először is a WestLB‑üggyel való összehasonlítással kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az 1999. évi WestLB‑határozatot, amelyre a felperes az álláspontját alapítja, az Elsőfokú Bíróság megsemmisítette. Ezenkívül igaz, hogy a Bizottság a 2004. évi WestLB‑határozatban – amelyet e megsemmisítést követően fogadott el, és amelyet a megtámadott határozat (133) preambulumbekezdésében említ – az átruházott tőke összegének nagyságát vette figyelembe, amikor az ezen ügy tárgyát képző átruházást a részvénytőkével azonosította, viszont nem a művelet abszolút összegéből indult ki, hanem a WestLB alaptőkéjének azon részéből, amelyet a szóban forgó tőke képviselt, valamint – meghatározó jelleggel – azon tényből, hogy e művelet végrehajtásának időpontjában a hibrid sajáttőke‑eszközök nem haladták meg a saját tőke 20%‑át, továbbá azokat Németországban nem tekintették alaptőkének, valamint nem mindegyiket bocsátották ki időbeli korlátozás nélkül (a 2004. évi WestLB‑határozat (204), (206), (208) és (209) preambulumbekezdése).

129 Ezzel szemben ami a vitatott hozzájárulást illeti, annak összege (1,264 milliárd euró), még ha magasabb is a Bizottság által összehasonlítási alapként használt műveletek összegénél, még mindig igen távol áll a WestLB‑ügy tárgyát képező művelet összegétől (a mérlegben feltüntetett 3,02 milliárd euró, amelyből 2,05 milliárd eurót ismertek el alaptőkeként) (a 2004. évi WestLB‑határozat határozat (54) és (71) preambulumbekezdése). Másfelől, mint azt a Bizottság hangsúlyozza, a vitatott hozzájárulást az 1998. év végén nyújtották, míg a WestLB‑ügy tárgyát képező hozzájárulásra 1991‑ben került sor. Márpedig nem vitatott, hogy az 1998. év végén a német jogszabályok értelmében már lehetséges volt, hogy a hibrid sajáttőke‑eszközöket saját alaptőkének, nem pedig csupán kiegészítő saját tőkének tekintsék, továbbá hogy azokat határozatlan időre bocsássák ki, valamint hogy azok – megfelelve a Sydney Nyilatkozatban előírt feltételeknek – valamely bank saját alaptőkéjének jelentős részét képezzék.

130 El kell utasítani a felperes azon érvét is, mely szerint az Elsőfokú Bíróság a fenti 7. pontban hivatkozott WestLB‑ügyben hozott ítéletében kiemelt jelentőséget tulajdonított a beruházás összegével kapcsolatos kritériumnak. Az említett ítéletben ugyanis az Elsőfokú Bíróság azt állapította meg, hogy a Bizottság megmagyarázta, hogy miért jutott arra a következtetésre, hogy a hibrid sajáttőke‑eszközök és a vitatott művelet oly mértékben különböztek egymástól, hogy e művelet ezen eszközökkel történő összehasonlítása csak korlátozott eredménnyel járna, és különösen azt mondta ki, hogy a Bizottság felhívta a figyelmet arra a tényre, hogy a felperesek által ezen ügyben hivatkozott hibrid sajáttőke‑eszközök általában véve csak kis részét képezték valamely bank saját tőkéjének, ellentétben a WestLB részére átruházott forrásokkal. Így az Elsőfokú Bíróság annak ellenőrzésére szorítkozott, hogy a Bizottság által ebben az ügyben kialakított okfejtésben nem volt‑e nyilvánvaló mérlegelési hiba, anélkül hogy megállapította volna, hogy az átruházott források összegének nagyságára vonatkozó kritérium mindig meghatározó. Másfelől az Elsőfokú Bíróság emlékeztetett arra, hogy a Bizottság ennek meghatározása során széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezett (a fenti 7. pontban hivatkozott WestLB‑ügyben hozott ítélet 350. és 351. pontja).

131 Ezt követően azon indokolást illetően, amelyet a Bizottság terjesztett elő, és amely szerint a Helaba a fokozatosságon alapuló rendszer következtében 1999 és 2002 között az átruházott forrásoknak csak egy részét tudta a kereskedelmi műveleteinek biztosítására használni, emlékeztetni kell arra, hogy a fenti 58–73. pontban megállapítást nyert, hogy a Bizottság nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát, amikor elfogadta a fokozatosságon alapuló említett rendszert. Másfelől, jóllehet igaz, hogy – mint azt a felperes megjegyzi – a hozzájárulás teljes összegét annak nyújtása napjától kezdve feltüntették a Helaba mérlegében, ez nem változtat azon, hogy a fokozatosságon alapuló rendszer keretében előírt éves részleteket meghaladó rész kapcsán – a lakásépítés támogatására szolgáló tevékenység biztosításához szükséges résszel azonos módon – a Bizottság úgy ítélte meg, hogy annak rendeltetése kizárólag biztosítékra, nem pedig a kereskedelmi tevékenységek kiterjesztésére irányul, következésképpen pedig az érte járó díjat azon díjnak megfelelően állapították meg, amelyet egy magánbefektető a biztosítékért kérne, nem pedig azon díjnak megfelelően, amelyet az ilyen befektető a bank kereskedelmi tevékenységeinek kiterjesztését lehetővé tevő csendestársi hozzájárulásért kérne. Mivel a csendestársi hozzájárulások a kereskedelmi tevékenységek azonnali kiterjesztését teszik lehetővé, a Bizottság nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát annak megállapításával, hogy a vitatott hozzájárulás a fokozatosságon alapuló rendszert figyelembe véve nem egy 1,2 milliárd euró összegű csendestársi hozzájárulással volt egyenértékű, amely lehetővé tette volna a Helaba tevékenységeinek azonnali kiterjesztését, hanem öt olyan csendestársi hozzájárulás sorozatának, amelyek összege 180‑tól 380 millió euróig terjedt.

132 A felperes azon érve, mely szerint a különböző összegekben folyósított hozzájárulások esetében az egyes hozzájárulások feltételei különböznek egymástól, míg a vitatott hozzájárulásra egységes feltételek vonatkoznak, nem vonhatja kétségbe a fenti következtetést. Meg kell állapítani ugyanis, hogy a felperes nem fejti ki, hogy az egymást követően folyósított öt hozzájárulásra vonatkozó feltételeknek miért kellene szükségképpen különbözőnek lenniük.

133 Másodszor, a kibocsátás egyes beruházóknak tulajdonítható részét illetően a felperes azt állítja, hogy szokatlan az a tény is, hogy a kibocsátás nem bizonyos számú beruházó között oszlik meg, hanem egyetlen beruházó jegyezte azt. A felperes ezzel kapcsolatban előadja, hogy a beruházó által vállalt kockázat a rendelkezésre bocsátott tőke nagyságának megfelelően fokozatosan növekszik, mind abszolút mértékben, mind pedig a kisebb összegű beruházásokat megvalósító más gazdasági szereplők által vállalt kockázattal összehasonlítva. A felperes úgy véli, hogy e feltételek mellett az egy és