A megváltoztatásra vonatkozó hatáskör nem ruházza fel a Törvényszéket azzal a jogkörrel, hogy olyan értékelést fogalmazzon meg, amellyel kapcsolatban a fellebbezési tanács még nem foglalt állást. Következésképpen a megváltoztatásra vonatkozó hatáskör gyakorlásának főszabály szerint azokra az esetekre kell korlátozódnia, amikor a Törvényszék, miután felülvizsgálta az említett tanács által megfogalmazott értékelést, a már bizonyított ténybeli és jogi elemek alapján meg tudja állapítani, hogy a fellebbezési tanácsnak milyen határozatot kellett volna hoznia.

Úgy kell tekinteni, hogy a közösségi védjegy bitorlásával összefüggő perben közösségi védjegybíróságként eljáró nemzeti bíróság határozatának nincsen semmilyen jogereje a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) fórumai tekintetében valamely közösségi védjegy lajstromozásával szembeni felszólalási eljárásban, mégha e védjegy azonos is a bitorlási per tárgyát képező nemzeti védjeggyel. Ebből következik, hogy az ilyen határozat léte, még ha az jogerőre is emelkedett, önmagában nem elegendő ahhoz, hogy a Törvényszéknek módjában álljon azon határozatot meghozni, amelyet a fellebbezési tanácsnak kellett meghoznia.

Kétségtelenül igaz, hogy az uniós jogalkotó a 207/2009 rendelettel olyan mechanizmusokat vezetett be, amelyek a közösségi védjegy egységes oltalmának biztosítására irányulnak az Unió egész területén, megerősítve ezáltal a közösségi védjegy egységes jellegét. Ezzel összefüggésben közösségi védjegybíróságokat állított fel, amelyek joghatósággal rendelkeznek arra, hogy az Unió egész területére kiterjedően megtiltsák a közösségi védjegy bitorlását vagy bitorlásának megkísérlését.

Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a fellebbezési tanácsok határozatainak jogszerűségét azonban kizárólag az uniós bíróság által értelmezett 207/2009 rendelet alapján lehet értékelni, nem pedig a fellebbezési tanácsok korábbi döntési gyakorlata alapján, és e megfontolások érvényesek a 207/2009 rendelet 8. cikk (1) bekezdésének b) pontja alapján benyújtott felszólalási eljárás keretében is. Még inkább érvényes ez a korábbi nemzeti határozatoknak a jelen jogvita eldöntésére vonatkozó hatása tekintetében. A védjegyek uniós jogi szabályozása ugyanis szabályok együtteséből álló, sajátos célokat követő önálló rendszer, amelynek alkalmazása független a nemzeti rendszerektől. Ebből következik, hogy a lajstromozás megtagadását kizárólag az irányadó uniós szabályok alapján kell értékelni, és a korábbi nemzeti határozatok semmi esetre sem kérdőjelezhetik meg a vitatott határozat jogszerűségét.

Azt is ki kell emelni, hogy a 207/2009 rendelet egyetlen olyan rendelkezést sem tartalmaz, amelynek értelmében az OHIM‑ot kötné valamely közösségi védjegybíróság védjegybitorlási perben hozott határozata, amikor a közösségi védjegyek lajstromozásának területén fennálló kizárólagos határkörében jár el, és amikor ezzel összefüggésben a közösségi védjegyek lajstromozása iránti kérelemmel szembeni felszólalásokat vizsgálja. A 207/2009 rendeletnek a jogerő elvét alkalmazó rendelkezései ugyanis más helyzetekre vonatkoznak.

Egyebekben a közösségi védjegynek a 207/2009 rendelet (16) és (17) preambulumbekezdésében hangsúlyozott egységes jellege nem követeli meg, hogy az OHIM fórumai, és következésképpen az uniós bíróság a jogerő elvének nevében ne vizsgálhassa meg az összetévesztés veszélyének esetleges fennállását az új közösségi védjegy lajstromozásával szembeni felszólalási eljárás keretében, még ha ez meg is egyezik egy olyan nemzeti védjeggyel, amelyre vonatkozóan a közösségi védjegybíróság úgy ítélte meg, hogy sérti a korábbi közösségi védjegyet.

Ki kell ugyanis emelni, hogy az OHIM az egyetlen olyan szerv, amelyet az uniós jogalkotó feljogosított a lajstromozási kérelmek vizsgálatára, és ennélfogva a közösségi védjegy lajstromozására vagy annak megtagadására. E hatáskör keretében a fellebbezési tanácsnak a megjelölés közösségi védjegyként történő lajstromozására vonatkozó, a 207/2009 rendelet alapján meghozandó határozata nem mérlegelési jogkörben, hanem kötött hatáskörben hozott határozat. Ennélfogva a fellebbezési tanácsok határozatainak jogszerűségét kizárólag az uniós bíróság által értelmezett e rendelet alapján lehet értékelni. Márpedig a 207/2009 rendelet nem tartalmaz olyan rendelkezést, amely a jogerő elve alapján kötelezné az OHIM‑ot arra, hogy megfeleljen valamely közösségi védjegybíróság azon határozatának, amely megállapítja valamely közösségi védjegy nemzeti védjegy általi bitorlását.

(vö. 56–63. pont)