Felek

Az ítélet indoklása

Rendelkező rész



Felek

A T‑488/13. sz. ügyben,

a GEA Group AG (székhelye: Düsseldorf [Németország], képviseli: J. Schneiders ügyvéd)

felperesnek

a Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) (képviseli: kezdetben A. Pohlmann, később S. Hanne, meghatalmazotti minőségben)

alperes ellen,

az OHIM negyedik fellebbezési tanácsának az engineering for a better world szómegjelölés közösségi védjegyként történő lajstromozása iránti kérelemmel kapcsolatban 2013. március 21‑én hozott határozata (R 935/2012–4. sz. ügy) ellen benyújtott keresete tárgyában,

A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács),

tagjai: M. E. Martins Ribeiro elnök, S. Gervasoni (előadó) és L. Madise bírák,

hivatalvezető: E. Coulon,

tekintettel a Törvényszék Hivatalához 2013. szeptember 2‑án benyújtott keresetlevélre,

tekintettel a Törvényszék Hivatalához 2013. december 16‑án benyújtott ellenkérelemre,

tekintettel a Törvényszék Hivatalához 2014. március 11‑én benyújtott válaszra,

tekintettel a Törvényszék Hivatalához 2014. április 28‑án benyújtott viszonválaszra,

tekintettel a felperesnek a Törvényszék Hivatalához 2013. szeptember 11‑én benyújtott levelére,

tekintettel arra, hogy az írásbeli szakasz lezárásáról való értesítést követő egy hónapos határidőn belül a felek nem terjesztettek elő tárgyalás tartása iránti kérelmet, ennélfogva a Törvényszék az előadó bíró jelentése alapján úgy határozott, hogy a Törvényszék eljárási szabályzatának 135a. cikke alapján a kereset elbírálására a szóbeli szakasz mellőzésével kerül sor,

meghozta a következő

Az ítélet indoklása

Végzést

A jogvita előzményei

1. 2011. szeptember 6‑án a felperes, a GEA Group AG, a közösségi védjegyről szóló, 2009. február 26‑i 207/2009/EK tanácsi rendelet (HL L 78, 1. o.) alapján kérelmet nyújtott be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési minták) (OHIM) az engineering for a better world szóvédjegynek a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó, 1957. június 15‑i, felülvizsgált és módosított Nizzai Megállapodás szerinti 6., 7., 9., 11., 35., 37., 39., 41. és 42. osztályba tartozó áruk és szolgáltatások tekintetében történő lajstromozása iránt.

2. 2012. március 20‑i határozatával az elbíráló a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontja és (2) bekezdése alapján megtagadta a bejelentett védjegy lajstromozását.

3. 2012. május 15‑én a felperes a 207/2009 rendelet 58–64. cikke alapján fellebbezést nyújtott be az OHIM‑hoz.

4. Az OHIM negyedik fellebbezési tanácsa 2013. március 21‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) elutasította a fellebbezést.

5. A megtámadott határozatot a felperesnek 2013. március 25‑én faxon kézbesítették.

6. Mivel a felperes nem értesült e faxüzenetről, 2013. június 13‑án kiegészítő beadványt nyújtott be az OHIM‑hoz a fellebbezési tanács előtti fellebbezési eljárásra vonatkozóan.

7. 2013. július 11‑én az OHIM hivatalvezetője tájékoztatta a felperest, hogy a negyedik fellebbezési tanács már meghozta a határozatot a fellebbezés ügyében, és a megtámadott határozatot 2013. március 25‑én faxon kézbesítette a részére. A hivatalvezető egyébként újból megküldte a megtámadott határozatot, valamint faxkészülékének 2013. március 25‑én kelt, „O. K.” megjegyzést tartalmazó kézbesítési jelentését.

A felek kereseti kérelmei

8. A felperes lényegében azt kéri, hogy a Törvényszék:

– nyilvánítsa a keresetet elfogadhatónak;

– helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot;

– az OHIM‑ot kötelezze a költségek viselésére.

9. Az OHIM azt kéri, hogy a Törvényszék:

– utasítsa el a keresetet mint elfogadhatatlant, illetve másodlagosan mint megalapozatlant;

– a felperest kötelezze a költségek viselésére.

A jogkérdésről

10. A Törvényszék eljárási szabályzatának 111. cikke értelmében, ha a kereset nyilvánvalóan elfogadhatatlan, a Törvényszék – az eljárás lefolytatása nélkül – indokolt végzéssel határozhat az ügyben.

11. A jelen ügyben a Törvényszék úgy ítéli meg, hogy az ügy iratai alapján rendelkezik a szükséges ismeretekkel, és az eljárási szabályzat 111. cikke alapján úgy határoz, hogy a jelen keresetről az eljárás lefolytatása nélkül dönt.

12. Az OHIM arra hivatkozik, hogy a felperes nem tartotta be a Törvényszék előtti keresetindításra vonatkozó határidőt, hiszen a keresetet az említett határidő lejártát követő közel három hónap elteltével nyújtották be.

13. A 207/2009 rendelet 65. cikkének (5) bekezdése értelmében a keresetet a Törvényszékhez a fellebbezési tanács határozatának kézbesítését követő két hónapos határidőn belül kell benyújtani.

14. A közösségi védjegyről szóló 40/94/EK tanácsi rendelet végrehajtásáról szóló, 1995. december 13‑i 2868/95/EK módosított bizottsági rendelet (HL 1995. L 303., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 189. o.) 61. szabályának (2) bekezdése szerint az OHIM a kézbesítéseket faxon (távmásoló útján) is teljesítheti. A faxon történő kézbesítés lehetősége az OHIM valamennyi határozatára vonatkozik (2005. április 19‑i Success‑Marketing kontra OHIM – Chipita (PAN & CO) ítélet, T‑380/02 és T‑128/03, EBHT, EU:T:2005:133, 58. pont), ennélfogva a fellebbezési tanácsok határozataira is.

15. A 2868/95 rendelet „Kézbesítés távmásoló útján és más távközlési eszközzel” című 65. szabályának (1) bekezdése egész pontosan úgy rendelkezik, hogy „[a] kézbesítést azon a napon tekintik megtörténtnek, amikor a címzett távmásolója fogadta a kommunikációt”. A 2868/95 rendelet „Határidők számítására” vonatkozó 70. szabályának (2) bekezdése azt is meghatározza, hogy „ha az eljárási cselekmény kézbesítés, az irányadó esemény ― eltérő rendelkezés hiányában ― a kézbesített irat átvétele [helyesen : fogadása]”.

16. Mivel a jelen esetben nincs ettől eltérő rendelkezés, így az OHIM által faxon kézbesített határozatok elleni keresetindítási határidő kezdetét a fax fogadásának napja képezi.

17. A jelen ügyben az OHIM azt állítja, hogy a megtámadott határozatot 2013. március 25‑én, faxon kézbesítette. A felperes 2013. augusztus 30‑i levelében elismerte, hogy az OHIM hivatalvezetője megküldte a részére faxkészülékének a megtámadott határozat kézbesítésére vonatkozó kézbesítési jelentésének másolatát, amely tartalmazta az „O. K.” megjegyzést. Ezenkívül elismerte, hogy képviselőjének informatikai rendszere rögzítette és eltárolta a 2013. március 25‑i faxot. A felperes szerint azonban műszaki zavar miatt a képviselőjének 2013. július 11‑e előtt nem volt tudomása a vitatott fax megérkezéséről, sem – a fortiori – annak tartalmáról.

18. Ugyanakkor ebből nem lehet azt a következtetést levonni, hogy a megtámadott határozatot kézbesítő fax a felperes képviselőjéhez nem érkezett meg 2013. március 25‑én, és hogy ennek következtében a keresetindítási határidő nem ettől az időponttól kezdődött volna.

19. Az ítélkezési gyakorlat ugyanis különbséget tesz egyrészt a jogi aktusnak a szabályos kézbesítéshez megkövetelt, címzettel való közlése, másrészt az említett aktusról való tényleges tudomásszerzés között, amely nem szükséges annak megállapításához, hogy a kézbesítés szabályos volt. Az említett ítélkezési gyakorlat szerint a címzett részére történő érvényes kézbesítés egyáltalán nincs ahhoz kötve, hogy arról a címzett szervezet belső szabályai szerint az ügyben illetékes személy ténylegesen is tudomást szerezzen, hiszen valamely határozat kézbesítése akkor szabályszerű, ha azt a címzettjével közlik, és a címzettnek módjában áll arról tudomást szerezni (1994. december 15‑i Bayer kontra Bizottság, C‑195/91 P, EBHT, EU:C:1994:412, 20. pont; lásd még: 1998. szeptember 15‑i European Night Services és társai kontra Bizottság ítélet, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 és T‑388/94, EBHT, EU:T:1998:198, 76. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A kézbesítés szabályos mivoltának megítélésénél így kizárólag annak külső aspektusát, vagyis a címzett részére történő szabályos közlést veszik figyelembe, és nem annak belső aspektusát, amely a címzett szervezet belső működésével kapcsolatos (lásd ebben az értelemben: a fent hivatkozott European Night Services és társai kontra Bizottság ítélet, EU:T:1998:198, 79. pont).

20. Ebből következik, hogy valamely értesítés átvételi időpontjának meghatározásához kizárólag ezen értesítés külső aspektusát kell figyelembe venni, vagyis annak a címzett szervezet általi formális és szabályos átvételét, függetlenül az e szervezeten belüli tényleges kézhezvételtől és tudomásszerzéstől. E megfontolást nem kérdőjelezi meg a fent említett ítélkezési gyakorlatbeli azon követelmény sem, amely szerint a kézbesítés azt jelenti, hogy a címzett részére adott kell legyen a lehetőség arra, hogy a kézbesített jogi aktusról tudomást szerezzen. Ugyanis a kézbesítést végző félnek a kötelezettsége, hogy megteremtse a címzett számára a tényleges tudomásszerzés feltételeit, tehát egy eszközökre vonatkozó kötelezettség (ami a kézbesítés külső aspektusának felel meg), és nem arra vonatkozóan jelent kötelezettséget, hogy beavatkozzon a címzett belső működésébe annak érdekében, hogy garantálja e tudomásszerzést, vagyis nem eredménykötelezettség (ami a kézbesítés belső aspektusának felel meg) (lásd ebben az értelemben: 1985. november 26‑i Cockerill‑Sambre kontra Bizottság, 42/85, EBHT, EU:C:1985:471, 11. pont).

21. A Törvényszék ennélfogva úgy ítélte meg, hogy az OHIM faxkészüléke kézbesítési jelentéseinek bemutatása, amelyek olyan elemeket tartalmaznak, amely azokat bizonyító erővel ruházzák fel, elegendő annak bizonyításához, hogy az említett fax a címzett fogadta (lásd ebben az értelemben: PAN & CO ítélet, fenti 14. pont, EU:T:2005:133, 67., 68., 80., 81. és 85. pont). A faxkészülékeket ugyanis olyan módon tervezték meg, hogy a küldési, illetve a fogadási problémákat is hibaüzenet jelzi, amely pontosan mutatja a feladó számára az átvitel elmaradásának azon okát, amelyet vele a címzett faxkészüléke közöl, ilyen probléma közlésének hiányában pedig a tényleges átviteli üzenet jelenik meg. Így tehát hibaüzenet hiányában és az „O. K.” megjegyzést tartalmazó kézbesítési jelentés birtokában úgy tekinthető, hogy az elküldött fax megérkezett a címzetthez. A jelen esetben a felperes maga is elismerte az „O. K.” megjegyzés meglétét a számára az OHIM által továbbított kézbesítési jelentésen, és közölte, hogy ebből az következik, hogy a megtámadott határozat kézbesítésére megfelelő és szabályszerű formában került sor. Többek között azt is elismerte, hogy a megtámadott határozatot kézbesítő fax beérkezését képviselőjének informatikai rendszere 2013. március 25‑i dátummal rögzítette.

22. Ezenkívül, ha csak a vitatott faxról való tudomásszerzés tenné lehetővé annak bizonyítását, hogy az a felperes képviselőjéhez megérkezett, akkor a határozat tényleges kézbesítésére és azon időpontra vonatkozóan, amikor az a címzettjéhez megérkezett , az OHIM nem tudna bizonyítékot szolgáltatni, még akkor sem, ha az említett határozatot megfelelően kézbesítették a címzettjének. Az OHIM tanácsainak határozatai elleni keresetindítási határidő kezdete véletlenszerű és azon gondosságtól független körülményeknek lenne alárendelve, amellyel az OHIM a határozatot kézbesítette, miközben a keresetindítási határidőket éppen a jogbiztonság garantálása érdekében vezették be (lásd a fenti 26. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).

23. Az előbbiekből következik, hogy a megtámadott határozat elleni két hónapos keresetindítási határidő, amely az eljárási szabályzat 102. cikkének 2. §‑a szerint a távolságra tekintettel további tíz nappal meghosszabbodik, a vitatott fax fogadásának másnapján, vagyis 2013. március 26‑án kezdődött.

24. Következésképpen a jelen kereset, amelyet 2013. szeptember 2‑án nyújtottak be, elkésett.

25. Ugyanakkor meg kell vizsgálni, amint arra a felperes is hivatkozik, hogy faxkészülékének meghibásodása nem minősül‑e olyan előre nem látható körülménynek vagy vis maiornak, amelynek alapján a Törvényszék azt állapíthatná meg, hogy az az Európai Unió Alapokmányának 45. cikke második bekezdése szerint kizárt eset körébe tartozik, amely az említett alapokmány 53. cikke értelmében a Törvényszék előtti eljárásra is alkalmazandó.

26. Emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a keresetindítási határidők közrendi jellegűek, és nem a felek vagy a bírák rendelkezésétől függnek (lásd: 2010. november 11‑i Transportes Evaristo Molina kontra Bizottság ítélet, C‑36/09 P, EU:C:2010:670, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 1995. március 15‑i COBRECAF és társai kontra Bizottság ítélet, T‑514/93, EBHT, EU:T:1995:49, 40. pont). Az eljárási rendelkezések szigorú alkalmazása a jogbiztonság követelményének, illetve annak az igénynek felel meg, hogy a bírósági eljárásokban elkerülhető legyen a hátrányos megkülönböztetés vagy az önkényes bánásmód. A Bíróság alapokmánya 45. cikkének második bekezdése szerint csakis kivételes, előre nem látható körülmények vagy vis maior fennállásakor lehet eltérni az eljárási határidőkre vonatkozó szabályoktól (2011. szeptember 22‑i Bell & Ross kontra OHIM ítélet, C‑426/10 P, EBHT, EU:C:2011:612, 43. pont).

27. A Bíróság kimondta, hogy az előre nem látható körülmények és a vis maior fogalma egyfelől objektív, a felperes érdekkörén kívül eső és rendkívüli körülményekre vonatkozó elemet foglal magában, másfelől pedig olyan szubjektív elemet, amely azzal függ össze, hogy az érdekelt köteles védekezni a rendkívüli esemény következményei ellen, megtéve ennek során – anélkül, hogy túlzott áldozatot hozna – a megfelelő intézkedéseket. A felperesnek különösen az eljárás lefolyására kell gondosan ügyelnie, és többek között a megállapított határidők betartására kell gondot fordítania (Bayer kontra Bizottság ítélet, fenti 19. pont, EU:C:1994:412, 32. pont). A vis maior fogalma tehát nem vonatkozik arra az esetre, amikor a gondos és körültekintő szem élynek objektíve módjában állt volna megakadályozni a keresetindítási határidő lejártát (1984. július 12‑i Ferriera Valsabbia kontra Bizottság ítélet, 209/83, EBHT, EU:C:1984:274, 22. pont; 2005. január 18‑i Zuazaga Meabe kontra OHIM ítélet, C‑325/03 P, EBHT, EU:C:2005:28, 25. pont).

28. Következésképpen azt kell eldönteni, hogy a felperes bizonyította‑e – lévén, hogy ennek a terhe rá hárul (lásd 2011.december 12‑i AO kontra Bizottság végzés, T‑365/11 P, EBHT‑KSZ, EU:T:2011:727, 33. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat) – a jelen esetben olyan előre nem látható körülmény vagy vis maior fennállását, amely megakadályozta volna a határidő betartását.

29. E célból elöljáróban azt kell megállapítani, hogy a felperes válaszának mellékletében foglalt szakvélemény elfogadható.

30. Ugyanis az ítélkezési gyakorlat szerint a bizonyítékok késedelmes felajánlásának az eljárási szabályzat 48. cikkének 1. §‑ában foglalt tilalma nem vonatkozik az elfogadhatatlansági kifogásra vonatkozó észrevételekben szereplő bizonyítékfelajánlásokra. Az új bizonyítékok felajánlásának lehetőségét az elfogadhatatlansági kifogásra vonatkozó észrevételekben úgy kell tekinteni, mint a felperesnek az alperes által az elfogadhatatlansági kifogásában felhozott érvekre való válaszadáshoz való jogának szerves részét képező elemet, hiszen semmilyen eljárási szabály nem követeli meg a felperestől a keresetindításkor a keresetének elfogadhatóságára vonatkozó bizonyítékok szolgáltatását (2013. május 15‑i Post Invest Europe kontra Bizottság végzés, T‑413/12, EU:T:2013:246, 21. pont; lásd még ebben az értelemben: 2006. december 12‑i Asociación de Estaciones de Servicio de Madrid és Federación Catalana de Estaciones de Servicio kontra Bizottság ítélet, T‑95/03, EBHT, EU:T:2006:385, 50. pont). Ezt az ítélkezési gyakorlatot a jelen esetre vonatkozóan is alkalmazni kell, amely esetben a felperes a kereset elfogadhatóságára vonatkozó kérdésre korlátozódó válasz mellékletében azért ajánlott fel új bizonyítékot, hogy választ adjon az OHIM válaszbeadványában szereplő elfogadhatatlanságra vonatkozó állításokra.

31. Ugyanakkor a válaszhoz mellékelt szakvéleményben foglalt elemek, valamint a felperes által közölt egyéb adatok és felhozott érvek egésze alapján nem lehet azt megállapítani, hogy a felperes előre nem látható körülményekkel vagy vis maiorral szembesült volna.

32. Az előre nem látható körülmények vagy a vis maior objektív elemét illetően azt kell megállapítani, hogy a felperes képviselője faxkészülékének meghibásodása, még ha a fent említett ítélkezési gyakorlat értelmében „rendkívüli körülménynek” minősíthető is, nem képez e képviselő „érdekkörén kívül eső körülményt”.

33. A szóban forgó készülék ugyanis a felperest képviselő ügyvédi iroda kizárólagos felelősségi körébe tartozó belső eszköz, ugyanúgy, mint az ott dolgozó alkalmazottak. Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely társaság belső kommunikációs (adatátviteli) problémái nem tekinthetők előre nem látható körülménynek vagy vis maiornak (Cockerill‑Sambre kontra Bizottság ítélet, fenti 20. pont, EU:C:1985:471, 12. pont; lásd még: 2008. április 28‑i PubliCare Marketing Communications kontra OHIMI (Publicare) végzés, T‑358/07, EU:T:2008:130, 17. és 18. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A Bíróság azt is kimondta, hogy még az ügyvédi iroda által az iroda felelősségi körébe tartozó cselekmények elvégzésével megbízott harmadik személynek felróható hiba sem tekinthető az említett iroda által képviselt felperes érdekkörén kívül eső körülménynek (Bell & Ross kontra OHIM ítélet, fenti 26. pont, EU:C:2011:612, 50. pont; AO kontra Bizottság végzés, fenti 28. pont, EU:T:2011:727, 37. és 40. pont). Így jelen esetben, még ha a felperest képviselő ügyvédi iroda külső társaságot vett is volna igénybe informatikai és faxberendezéseinek kezelésére, ami valójában nem így történt, e berendezés meghibásodását akkor sem lehetne az érdekkörén kívül eső körülménynek tekinteni.

34. Az az állítás, miszerint a szóban forgó meghibásodás első alkalommal fordult elő, és ennélfogva nem volt előre látható, nem teszi azt a felperes képviselőjének érdekkörén kívül eső körülménnyé. Ezen előre nem látható jelleg legfeljebb az érintett arra vonatkozó lehetőségének értékelésénél játszhatna szerepet, hogy elkerülje a faxkészülék meghibásodásának előfordulását – azaz az előre nem látható körülmény vagy a vis maior szubjektív elemének értékelésénél.

35. Ami közelebbről az előre nem látható körülmény vagy a vis maior szubjektív elemét illeti, az a jelen esetben még kevésbé merül fel. A felperes képviselője nem tette meg a keresetindítási határidők betartására irányuló ésszerű intézkedéseket, és jelen esetben nem biztosította a faxkészülék megfelelő működését.

36. A válaszhoz mellékelt szakvéleményből ugyanis az derül ki, hogy 2013 márciusában áramkimaradásokat és hálózati fennakadásokat okozó villanyszerelési munkálatok folytak. E szakvéleményből az is kiderül, hogy faxüzenetek érkezésekor a felperest képviselő ügyvédi iroda informatikai rendszerében több fájl is keletkezik, amelyek közül csak néhány férhető hozzá az faxüzenetek kezelését végző alkalmazottak számára, a többi csak az iroda informatikai részlegének tagjai számára hozzáférhető. E hozzáférés tette egyébként lehetővé ezen informatikai részleg számára az OHIM által megküldött, megtámadott határozatot kézbesítő 2013. március 25‑i fax nyomainak visszakeresését. Végül hangsúlyozni kell, hogy a felperes képviselője egy szellemi tulajdonjogokra szakosodott nagy ügyvédi irodához tartozik, amelynek a feladata éppen az ügyfeleinek címzett, többek között az OHIM‑tól származó értesítések átvétele. A fent említett szakvélemény szerint a képviselő napi tíz–tizenöt faxüzenetet kap.

37. E körülményekre tekintettel a felperest képviselő ügyvédi irodának nem csak azt kellett volna ellenőriznie, hogy nem keletkezett‑e zavar az elvégzett villanyszerelési munkálatok miatt a faxüzeneteket fogadó rendszerben, hanem – túlzott áldozatok meghozatala nélkül – azt is megtehette volna, hogy elvégzi ugyanezeket az ellenőrzéseket többek között a szerveren rögzített faxüzenetek és a beérkezett üzenetek fiókjába átküldött faxüzenetek egyezését illetően. Márpedig a felperes képviselője maga is elismerte, hogy lényegében nem végeztek ilyen jellegű ellenőrzést, tekintettel arra, hogy a szóban forgó működési zavar korábban még soha nem fordult elő.

38. Ebből következik, hogy az előre nem látható körülmények vagy a vis maior fogalma a jelen esetre nem vonatkozik, hiszen egy gondos és körültekintő személynek objektíve módjában állt volna a keresetindítási határidő lejártát elkerülni.

39. Következésképpen a jelen keresetet – mint nyilvánvalóan elfogadhatatlant – el kell utasítani.

A költségekről

40. Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte.

41. A felperest, mivel pervesztes lett, az OHIM kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

Rendelkező rész

A fenti indokok alapján

A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács)

a következőképpen határozott:

1) A keresetet elutasítja.

2) A GEA Group AG‑t kötelezi a költségek viselésére.

Luxembourg, 2015. január 22.