ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5

Az 1994. évi GewO 139. §‑a a következőképpen rendelkezik: „(1) Az alábbi fegyveripari tevékenységek (94. §, 80. pont) végzése engedélyköteles: 1. nem katonai fegyverek és nem katonai lőszerek tekintetében: a) az előállítás, a megmunkálás, a helyreállítás (beleértve a puskaművesek tevékenységét), b) a kereskedelem, c) a bérbeadás, d) a vételre és eladásra irányuló közvetítés; 2. katonai fegyverek és katonai lőszerek tekintetében: a) a gyártás, a megmunkálás, a helyreállítás, b) a kereskedelem, c) a vételre és eladásra irányuló közvetítés. [...] (4) A lőfegyverek bérbeadása és helyreállítása, valamint az azokhoz tartozó lőszerek eladása árusítóhelyeken és hatóságilag engedélyezett lőtereken az (1) bekezdés 1. pontjának a), b) vagy c) alpontja, vagy 2. pontjának a) vagy b) alpontja szerinti engedéllyel rendelkező személyek és társaságok számára engedélyezett. Ezeken az eseteken kívül a katonai fegyverek bérbeadása nem megengedett.”
21

E határozatot követően a VAT Regulations 1995 38. cikkét abban az esetben is alkalmazni kell, amikor a lízingbevevő szerződést szeg, és a GMAC a járművet árverésen újra eladja. A High Court of Justice megállapította azt is, hogy a Cars Ordert is alkalmazni kell, ily módon a GMAC‑nak nem kell héát fizetni az árverésen elért vételár után. A kérdést előterjesztő bíróság e tekintetben rámutat, hogy e rendelkezések együttes alkalmazásából az a „váratlan hatás” következik, hogy végül a fizetendő héa összege kisebb, mint ha a hatodik irányelvet megfelelően átültették volna.
a)

A vámtarifaszámok szövegében valamely árura történő minden hivatkozást úgy kell érteni, hogy az a nem teljesen kész vagy befejezetlen árura is vonatkozik, amennyiben a nem teljesen kész vagy befejezetlen áru a bemutatásakor rendelkezik a kész‑ vagy befejezett áru lényeges jellemzőivel. Az ilyen hivatkozást továbbá úgy kell érteni, hogy arra a kész‑, illetve befejezett árura vagy az e szabály alapján késznek, illetve befejezettnek minősítendő árura is vonatkozik, amelyet összeszereletlen vagy szétszerelt állapotban hoznak be vagy mutatnak be.
47

E körülmények között ebből az következik, hogy – a Törvényszéknek a megtámadott ítélet 105. és 118. pontjában foglalt elemzésével ellentétben – elegendő azt megállapítani, hogy e potenciális vagy valós versenyellenes következmény a szóban forgó állami intézkedésből eredhet, és nem szükséges a szóban forgó állami intézkedés által teremtett helyzetből következőn túli visszaélést megállapítani. Továbbá a fentiekből az is következik, hogy a Törvényszék tévesen alkalmazta a jogot, amikor kimondta, hogy a Bizottság annak egyszerű megállapításával, hogy az adott fellebbező, korábbi monopoljellegű vállalkozás, a lignithez való kiváltságos hozzáférés nyújtotta előnyből eredően továbbra is fenntartja a nagykereskedelmi villamosenergia‑piacon meglévő erőfölényét, és e helyzet a piacon egyenlőtlen esélyeket teremt az említett felperes és a többi vállalkozás között, nem határozta meg és nem is bizonyította a jogilag megkövetelt módon, hogy a szóban forgó állami intézkedés milyen, az EK 82. cikk szerinti visszaélés elkövetésére indította vagy indíthatta az érintett vállalkozást.
8

Ezt követően a 2000. december 23‑i 388. sz. törvény 85. cikkének (1) bekezdése eltörölte a B osztályt, míg a 2004. december 30‑i 311. sz. törvény 1. cikke a gyógyszerek egy új kategóriáját – a C bis osztályt – vezette be az olyan gyógyszerekre, amelyek nem vénykötelesek, és amelyek, eltérően a többi kategóriába tartozó gyógyszertől, nyilvánosan is reklámozhatók. Akárcsak a C osztályba tartozó gyógyszerek esetén, a C bis osztályba tartozó gyógyszerek költségeit is a vásárló viseli.
10

A Tanács arra hivatkozik, hogy a Bizottság keresete három okból is elfogadhatatlan. Először is, a keresetet a tagállamok ellen kellett volna benyújtani, és nem a Tanács ellen, a Bizottság ugyanis a tagállamoknak a megtámadott határozat meghozatalához vezető döntéshozatali eljárásban való részvételét kifogásolja. A Bizottság ebből következően valójában olyan szabálytalanságot kifogásol, amely nem a Tanácsnak, hanem a tagállamoknak tudható be.
34

E következtetést alátámasztja az a tény, hogy a 2252/2004 rendelet 1. cikke (3) bekezdése második mondatának több nyelvi változatában – különösen az angol („temporary passports and travel documents having a validity of 12 months or less”), a német („vorläufige Pässe und Reisedokumente mit einer Gültigkeitsdauer von zwölf Monaten oder weniger”) és a holland („tijdelijke paspoorten en reisdocumenten die een geldigheidsduur van 12 maanden of minder hebben”) nyelvi változatban – az „ideiglenes” és a „tizenkét hónap vagy annál rövidebb érvényességi időre szóló” fordulatok nem alkalmazandók az okmányok előző pontban említett kategóriáinak egyikére, tudniillik a tagállamok által kiállított személyazonosító igazolványokra.
90

Mindazonáltal először is a Törvényszék a megtámadott ítélet 119. és 120. pontjában megállapította, hogy a Dán Királyság nem vezetett be olyan korrekciós intézkedéseket a kizárólag nagy felbontású képek használata esetére, mint amilyenek például a területpihentetési időszak lezárását megelőző fokozott helyszíni ellenőrzések. Ezen összefüggésben a Törvényszék a megtámadott ítélet 164. pontjában megállapította, hogy a Dán Királyság maga is elismerte az általa végrehajtott távérzékeléssel végzett ellenőrzések pontatlanságát.
42

Az alapügyben szóban forgó nemzeti szabályozás, amint arra a Finanzamt és a német kormány hivatkozik, adóztatás szempontjából egységes bánásmód biztosítására törekszik egyrészt azon német adóalanyok között, akik közvetlenül részvényekbe vagy kötvényekbe fektettek be, és azok között, akik befektetési alapokban befektetési jegyeket vásároltak, másrészt pedig azon német adóalanyok között, akik belföldi alapokba fektettek be, és azok között, akik külföldi alapokba fektettek be, tiszteletben tartva az egyenlő adójogi bánásmód elvét.
4

Az OIV‑megállapodás 8. cikke értelmében az OIV munkájában nemzetközi kormányközi szervezetek is részt vehetnek, amelyek az OIV tagjává is válhatnak, és hozzájárulhatnak annak finanszírozásához is, amelynek feltételeit minden egyes esetben a Közgyűlés határozza meg a Végrehajtó Bizottság javaslata alapján.
3

A 2003/96 irányelv (3), (4), (6), (7) és (22) preambulumbekezdése értelmében: „(3) A belső piac megfelelő működése és az egyéb [uniós] politikák célkitűzéseinek elérése megköveteli, hogy a legtöbb energiatermékre, beleértve a villamos energiát, a földgázt és a szenet is, közösségi szinten minimum‑adómértékeket állapítsanak meg. (4) A tagállamok által alkalmazott nemzeti energiaadó‑mértékek érezhető különbségei hátrányosnak bizonyulhatnak a belső piac megfelelő működésére. [...] (6) A Szerződés 6. cikke előírja, hogy a környezetvédelmi követelményeket be kell illeszteni az [uniós] politikák és tevékenységek meghatározásába és végrehajtásába. (7) Az Egyesült Nemzetek [1992. május 9‑én New Yorkban aláírt] éghajlat‑változási keretegyezményének aláírójaként az [Unió] megerősítette a Kiotói Jegyzőkönyvet. Az energiatermékek, és adott esetben a villamos energia adóztatása egyike a Kiotói Jegyzőkönyv célkitűzései megvalósítását szolgáló eszközöknek. [...] (22) Az energiatermékeket alapvetően egy közösségi keretrendszer szabályozza, ha azokat tüzelő‑, fűtőanyagként vagy üzemanyagként használják fel. Ennek keretében az adórendszer természetéből és logikájából adódik, hogy a keretrendszer alkalmazási köréből kizárják az energiatermékek kettős felhasználását, a nem tüzelő‑, fűtő‑ vagy üzemanyagként való felhasználását, valamint a nem fém ásványi termékek gyártását. A hasonló módon felhasznált villamos energiát hasonlóan kell kezelni”.
42

Ez a feladott poggyászok és a kézipoggyászok szállítása közötti különbségtétel egyébként a légi fuvarozó poggyászokban bekövetkezett kárért való felelősségére vonatkozó szabályozásban is megtalálható, amint az a Montreali Egyezmény rendelkezéseiből is kitűnik, amelyben az Unió is részes fél. Ezen egyezmény 17. cikke (2) bekezdésének megfelelően a légi fuvarozó abban az esetben felelős a feladott poggyászokban bekövetkező károkért, ha e károkat okozó esemény a repülő fedélzetén történt, vagy azon időszak alatt következett be, amikor az említett poggyászok a fuvarozó ellenőrzése alatt álltak, míg a fel nem adott poggyászok esetén a fuvarozó csak akkor felelős, ha a kár saját, alkalmazottja vagy képviselője hibájából következett be.
56

Arra is emlékeztetni kell, hogy a felülvizsgálati eljárás főszabály szerint különbözik az eredeti vizsgálati eljárástól, amely utóbbit az alaprendelet más rendelkezései szabályoznak (lásd ebben az értelemben: Europe Chemi‑Con [Deutschland] kontra Tanács ítélet, C‑422/02 P, EU:C:2005:56, 49. pont, és Hoesch Metals and Alloys ítélet, C‑373/08, EU:C:2010:68, 65. pont), mivel a Bíróság már megállapította, hogy e rendelkezések közül néhány nem alkalmazható a felülvizsgálati eljárásra, tekintettel a rendszer általános szerkezetére és célkitűzéseire (lásd ebben az értelemben: Hoesch Metals and Alloys ítélet, EU:C:2010:68, 77. pont).
Keywords

Summary



Keywords

Az adójogszabályok harmonizálása – Közös hozzáadottértékadó‑rendszer – Az előzetesen felszámított adó levonása – Adólevonásra jogosító, illetve arra nem jogosító tevékenységhez egyaránt felhasznált termékek és szolgáltatások – Lízingügyletek – Részarányos levonás – Kiszámítás – A forgalmon alapuló módszertől eltérő felosztási kritérium – Megengedhetőség – Feltétel

(77/388 tanácsi irányelv, 17. cikk, (5) bekezdés, harmadik albekezdés, c) pont)

Summary

A tagállamok forgalmi adóra vonatkozó jogszabályainak összehangolásáról szóló 77/388 hatodik irányelv 17. cikke (5) bekezdése harmadik albekezdésének c) pontját akként kell értelmezni, hogy azzal nem ellentétes, ha a tagállam valamely, többek között lízingtevékenységet folytató bankot arra kötelez, hogy a vegyes felhasználású termékeinek és szolgáltatásainak összessége után levonható arányosított adó megállapítására szolgáló egyetlen és ugyanazon tört számlálójában és nevezőjében az ügyfelek által a lízingszerződések keretében fizetett lízingdíjaknak csak a kamatoknak megfelelő részét szerepeltesse, ha e termékek és szolgáltatások felhasználását mindenek előtt e szerződések finanszírozása és kezelése tette szükségessé, aminek ellenőrzése a kérdést előterjesztő bíróság feladata.

Nem vitatott, hogy a hatodik irányelv 17. cikke (5) bekezdése harmadik albekezdésének c) pontjában foglalt, az ezen irányelv által előírt számítási szabály alóli eltérésre való lehetőség kihasználása során azonban minden tagállam köteles figyelembe venni az említett irányelv célját és szerkezetét, valamint a közös hozzáadottértékadó‑rendszer alapjául szolgáló elveket.

Azonban először is a hatodik irányelv 17. cikke (5) bekezdése harmadik albekezdése c) pontjának szövegére, másodszor e rendelkezés hátterét képező összefüggésekre, harmadszor az adósemlegesség és az arányosság elvére, negyedszer pedig ezen irányelv 17. cikke (5) bekezdése harmadik albekezdésének céljára tekintettel minden tagállamnak – amely él a hatodik irányelv 17. cikke (5) bekezdése harmadik albekezdésének c) pontjában foglalt lehetőséggel – figyelemmel kell lennie arra, hogy a levonási jog kiszámításának módjai a lehető legnagyobb pontossággal lehetővé tegyék a hozzáadottérték‑adó azon részének megállapítását, amely a levonásra jogosító ügyletekre vonatkozik.

Ugyanis a közös hozzáadottértékadó‑rendszerre jellemző semlegesség elve előírja, hogy a levonás számítási módjai objektíven tükrözzék a felmerült költségeknek a levonásra jogosító ügyleteknek betudható vegyes felhasználású termékek és szolgáltatások megszerzésére eső tényleges arányát.

A hatodik irányelvvel ennélfogva nem ellentétes, ha a tagállamok valamely adott ügylet vonatkozásában a forgalmon alapuló módszertől eltérő módszert vagy felosztási kritériumot használnak, feltéve hogy a választott módszer biztosítja az előzetesen felszámított hozzáadottérték‑adó levonási hányadának a forgalmon alapuló módszerhez viszonyított pontosabb megállapítását.

(vö. 27., 30–32., 35. pont és a rendelkező rész)
HU
Hatá rozatokTá r a
ECLI:EU:C:2014 :2205 1C-8 8 / 1 3 . sz. ügy
Philippe Gruslin
kontra
Beobank SA
(a Cour de cassation [Belgium] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)
„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem — Letelepedés szabadsága — Szolgáltatásnyújtás szabadsága — 
Az átruházható értékpapírokkal foglalkozó ko llektív befektetési vállalkozások (ÁÉKBV) — 85/611/EGK 
irányelv — 45. cikk — A »befektetők részére történő kifizetések« fogalma — A névre szóló befektetési 
jegyek tanúsítványainak befektetők részére történő kiadá sa”
Összefoglaló – A B íróság ítélete (második tanács), 2014 . szeptember 11.
1. Bírósági eljárás — Szóbeli szakasz — Újbóli megnyitás — A főtanácsnoki indítványban felvetett és a 
felek részéről meg n em v itatott jogi szemponthoz k apcsolódó és zrevételek benyújtásához fűződő 
érdekkel indokolt kérelem — Elutasítás
(EUMSZ 252. cikk, második bekezdés; a B íróság eljárási szabályzata, 83 . cikk)
2. Előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések — A Bíróság hatásköre — Korlátok — Az alapügy 
tárgyával össze nem függő kérdések — Megalapozatlan jogalap — Elfogadható kérdés
(EUMSZ 267. cikk)
3. Letelepedés s zabadsága — Társaságok — Átruházható értékpapírokkal foglalkozó ko llektív 
befektetési vállalkozások — 85/611 i rányelv — Befektetők részére történő k ifizetések — 
Terjedelem — Befektetésijegy–tanúsítványok b efektetők részére történő kiadása — Kizártság
(2009 /65 e urópai parlamenti és t anácsi irányelv, (22) preambulumbekezdés és 19 . cikk, 
(3) bekezdés, m) pont; 85/611 t anácsi irányelv, 45. cikk)
1. Lásd a h atározat szövegét.
(vö. 21–23. pont)
2. Lásd a h atározat szövegét.
(vö. 27–29. pont)
3. A 85 /26 irá nyelvvel módosított, a z átruházható értékpapírokkal foglalkozó ko llektív befektetési 
vállalkozásokra ( ÁÉKBV) v onatkozó t örvényi, r endeleti é s kö zigazgatási r endelkezések 
összehangolásáról szóló 85 /611 irá nyelv 45 . cikkében előírt azon kö telezettséget, m iszerint az 
átruházható értékpapírokkal foglalkozó azon ko llektív befektetési vállalkozásnak, amely a s zékhelye
2 ECLI:EU:C:2014 :2205ÖSSZEFOGLALÓ–C-88/13.SZ.ÜGY
GRUSLIN
 szerinti tagállamtól eltérő tagállamban forgalmazza befektetési jegyeit, biztosítania ke ll a f orgalmazás 
helye szerinti tagállamban a b efektetők részére történő kifizetéseket, úgy ke ll értelmezni, hogy az nem 
foglalja m agában azon b efektetési jegyek tanúsítványainak a b efektetők részére történő kiadá sát, 
amelyeket a n evük alatt a b efektetésijegy-tulajdonosok ki bocsátó által ve zetett n yilvántartásába 
bejegyeznek.
Ugyanis a 85 /611 irá nyelv rendelkezései nem t artalmaznak semm iféle előírást az ÁÉKBV befektetési 
jegyei me gjelenítésének, b irtoklásának és forgalomba hozatalának m ódjait illetően, sem pe dig a 
befektetési jegyeken fennálló tulajdonjog a c élból való bizonyításának az eszközeit illetően, hogy a 
befektetési jegyek tulajdonosa gyakorolhassa az azokhoz kapcsolódó jogokat.
Következésképpe n az em lített irá nyelv nem s zabályozza a f ent em lített területeket és e t ekintetben 
pusztán a b efektetők tájékoztatására v onatkozó kö telezettség me gállapítására s zorítkozik.
(vö. 41., 44 ., 47 . pont és a r endelkező rész)
A 2299/2001 rendelettel módosított, a mezőgazdasági termékek után járó export‑visszatérítési rendszer alkalmazása közös részletes szabályainak megállapításáról szóló [helyesen: a mezőgazdasági termékek után járó export‑visszatérítések rendszerének alkalmazására vonatkozó közös részletes szabályok megállapításáról szóló] 800/1999 rendelet 49. és 50. cikkét úgy kell értelmezni, hogy a vis maior eseteit kivéve az az exportőr, aki az exportáruk rendeltetési hely szerinti államba történő megérkezéséről olyan vámokmányokat mutatott be, amelyekről később kiderült, hogy hamisak, az e cikkekben megállapított határidők lejárta után akkor sem nyújthatja be az export‑visszatérítés kifizetésére vonatkozóan folyamatban lévő bírósági eljárásban az érvényes vámokmányokat, ha az export‑visszatérítés kifizetése az exportáruk megérkezésének igazolására vonatkozó okoktól eltérő más okokból húzódott el.

Ugyanis nem nyújtható visszatérítés, ha a kivitelre vagy a visszatérítés kifizetéséhez szükséges igazolás benyújtására nyitva álló határidőt nem tartják be. Ebben a tekintetben a rendeletben foglalt eljárási szabályok be nem tartása az export‑visszatérítés csökkenéséhez, sőt akár az ahhoz való jog elvesztéséhez is vezethet, és ez a helyzet különösen abban az esetben, ha az exportőr csak a 800/1999 rendelet 49. cikkének (2) bekezdésében és 50. cikkének (2) bekezdésében előírt határidő lejártával mutatja be az export‑visszatérítéshez szükséges igazolásokat. Ezt a következtetést nem kérdőjelezi meg az a körülmény sem, hogy az exportáruk rendeltetési országba való érkezéséről szóló igazolás késedelmes bemutatása semmilyen kihatással nem bírt az export‑visszatérítési eljárás lefolytatására, amely az érkezésről szóló igazolásra vonatkozó okokon kívüli egyéb okokból húzódott el.

Ezenfelül az illetékes nemzeti hatóságok által lefolytatott azon vizsgálatok időtartama, amelyek alapján megállapítást nyerhetett, hogy hamisak voltak az exportáruk rendeltetési országba való érkezését igazoló okmányok, nem tekinthető a 800/1999 rendelet 49. cikkének (2) bekezdése értelmében vett vis maior esetének, mivel a nemzeti hatóságok okozta késedelem akkor minősül vis maior esetének, ha igazgatási jellegű, és nem tudható be az exportőrnek. Márpedig, még ha az exportőr egyik szerződéses partnerének a vétkessége vagy hibája az exportőr ellenőrzési körén kívül álló körülménynek is minősülhet, az szokásos kereskedelmi kockázatnak minősül, és a kereskedelmi ügyletekkel összefüggésben nem tekinthető előre nem láthatónak. Az exportőr szabadon választja meg a vele szerződő partnereket, és neki kell gondoskodnia a megfelelő óvintézkedések megtételéről, akár az előbbiekkel kötött szerződésbe foglalt kikötésekkel, akár külön biztosíték alkalmazásával.

(vö. 52., 53., 55–57. pont és a rendelkező rész 2. pontja)
A személyes adatok feldolgozása [helyesen: kezelése] vonatkozásában az egyének védelméről és az ilyen adatok szabad áramlásáról szóló 95/46 irányelv 3. cikke (2) bekezdésének második francia bekezdését úgy kell értelmezni, hogy egy olyan kamerarendszer működtetése, amely személyekről készített videófelvételt adatrögzítő eszközön – például merevlemezen – tárol végtelenített formában, és amelyet egy természetes személy azért szerelt fel a családi házára, hogy megvédje a háztulajdonosok tulajdonát, testi épségét és életét, a kamerarendszerrel végzett megfigyelés pedig közterületre is kiterjed, nem minősül olyan adatkezelésnek, amelyet kizárólag személyes, illetve otthoni tevékenységek gyakorlása céljából végeznek.

Amint ugyanis az a 95/46 irányelv 1. cikkéből és (10) preambulumbekezdéséből kitűnik, ezen irányelv célja az, hogy biztosítsa a természetes személyek alapvető jogainak és szabadságainak, különösen a személyes adatok kezelése tekintetében a magánélet tiszteletben tartásához való jognak a magas szintű védelmét. E tekintetben a magánélethez fűződő, az Európai Unió Alapjogi Chartájának 7. cikkében biztosított alapvető jog védelme megköveteli, hogy a személyes adatok védelme alóli kivételek és e védelem korlátozásai a feltétlenül szükséges határokon belül maradjanak. Mivel a 95/46 irányelvnek az alapvető szabadságok és különösen a magánélet tiszteletben tartásához való jog megsértésére alkalmas személyesadat‑kezelést szabályozó rendelkezéseit szükségszerűen az említett Chartában foglalt alapvető jogok fényében kell értelmezni, a 95/46 irányelv 3. cikke (2) bekezdésének második francia bekezdésében foglalt kivételt szigorúan kell értelmezni.

Másfelől ezt a szigorú értelmezést magának a rendelkezésnek a szövege is alátámasztja, amely nem csupán a személyes, illetve otthoni tevékenységek gyakorlása céljából is végzett adatkezelést, hanem a „kizárólag” személyes, illetve otthoni tevékenységek gyakorlása céljából végzett adatkezelést is kivonja a 95/46 irányelv alkalmazása alól. Ezért a személyes adatok kezelése csak abban az esetben tartozik a 95/46 irányelv 3. cikke (2) bekezdésének második francia bekezdésében foglalt kivétel hatálya alá, ha azt kizárólag az adatkezelést végző személy személyes, illetve otthoni tevékenységi körében végzik. Mivel a videókamerás megfigyelés ugyan csak részben, de közterületre is kiterjed, és így a kamerás megfigyelőrendszerrel adatkezelést végző személy magánszféráján kívülre irányul, nem tekinthető a 95/46 irányelv 3. cikke (2) bekezdésének második francia bekezdésében foglaltak értelmében kizárólag „személyes, illetve otthoni” tevékenységnek.

(vö. 27–31., 33., 35. pont és a rendelkező rész)
C‑134/13. sz. ügy

Raytek GmbH

és

Fluke Europe BV

kontra

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(a First‑tier Tribunal [Tax Chamber] [Egyesült Királyság] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„Előzetes döntéshozatal iránti kérelem — Közös Vámtarifa — Tarifális besorolás — Kombinált Nómenklatúra — Infravörös hőkamerák”

Összefoglaló – A Bíróság ítélete (ötödik tanács), 2015. február 12.

Vámunió — Közös Vámtarifa — Vámtarifaszámok — Infravörös hőkamerák — A 314/2011 rendelet által a Kombinált Nómenklatúra 9025 19 20 vámtarifaalszáma alá való besorolás — A vámtarifaszámok tartalmának módosítása — Hiány — Érvényesség

(A 861/2010 rendelettel módosított 2658/87 tanácsi rendelet, I. melléklet; 314/2011 bizottsági rendelet)

A 867/2010 rendelettel módosított, a vám‑ és a statisztikai nómenklatúráról, valamint a Közös Vámtarifáról szóló 2658/87 rendelet I. mellékletét képező Kombinált Nómenklatúra tekintetében a Tanács széles mérlegelési jogkört biztosított a Bizottság számára arra vonatkozóan, hogy pontosítsa a vámtarifaszámoknak valamely meghatározott áru besorolása során figyelembe veendő tartalmát. Mindazonáltal e hatáskör a Bizottságot nem jogosítja fel arra, hogy módosítsa a Harmonizált Rendszerről szóló nemzetközi egyezmény által létrehozott Harmonizált Rendszer alapján megállapított vámtarifaszámok tartalmát, amelyek hatályának módosításától való tartózkodásra az Európai Unió kötelezettséget vállalt.

Ami azt a kérdést illeti, hogy a Bizottság azzal, hogy az olyan árukat, mint a az egyes árucikkeknek a Kombinált Nómenklatúra szerinti besorolásáról szóló 314/2011 rendelet mellékletének 1. oszlopában meghatározott áruk, a Kombinált Nómenklatúra 9025 19 vámtarifaszáma, és nem annak 9027 50 vámtarifaszáma alá sorolta, módosította‑e e két vámtarifaszám tartalmát, az említett oszlopban adott leírásból kitűnik, hogy az e rendelet mellékletében meghatározott készülékek objektív jellemzői és tulajdonságai nem teszik lehetővé a Kombinált Nómenklatúra 9027 50 00 vámtarifaszám alá történő besorolásukat, mivel legsajátosabb tulajdonságukat már fedi az abban szereplő 9025 vámtarifaszám. Ebből következik, hogy a Bizottság azzal, hogy a 314/2011 rendelet mellékletében meghatározott készülékeket a Kombinált Nómenklatúra 9025 19 20 vámtarifaalszáma alá sorolta, nem módosította a 9025 19 és 9027 50 vámtarifaszám tartalmát. Következésképpen a szóban forgó rendeletnek az említett készülékekre tekintettel való vizsgálata nem vezet azon következtetéshez, hogy a rendelet érvénytelen.

(vö. 29., 30., 35., 37. pont)