ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
24

Először is a Tanács szerint a megtámadott határozat nem a Tanácsnak, hanem a tagállamoknak tulajdonítható. Márpedig, amint azt az ítélkezési gyakorlat is megerősíti, ez utóbbiak nem rendelkeznek passzív perbeli legitimációval. Továbbá ezt a határozatot az EUMSZ 341. cikk alapján hozták, amely nemcsak az EUSZ 13. cikkben felsorolt uniós intézmények székhelyének meghatározására alkalmazandó, hanem az Unió szervei és hivatalai székhelyének meghatározására is, így az említett határozat nem tartozik a Bíróság EUMSZ 263. cikk szerinti vizsgálata alá. Végül a Tanács megjegyzi, hogy ugyanezen határozatnak a tagállamok általi elfogadása egyáltalán nem akadályozza a hatékony bírósági felülvizsgálatot. Mindenesetre az ilyen vizsgálat biztosításának szükségessége szerinte nem eredményezheti a Szerződésekben előírtaktól eltérő jogorvoslatok létrehozását.
34

Az említett irányelv „Felülvizsgálat” című 19. cikke a következőket írja elő: „(1) A tagállamok által szolgáltatott információk, többek között a 20. cikk (2) bekezdésében említett statisztikai információk alapján a Bizottság 2020. május 25‑ig felülvizsgálatot végez ezen irányelv valamennyi eleme vonatkozásában, és jelentést nyújt be és terjeszt elő az Európai Parlamentnek és [az Európai Unió Tanácsának]. (2) A Bizottság a felülvizsgálat során különös figyelmet szentel: a) a személyes adatok védelmével kapcsolatos alkalmazandó normák betartásának; b) az ezen irányelv által meghatározott minden egyes célból történő PNR‑adatok gyűjtése és kezelése szükségességének és arányosságának; c) az adatmegőrzési időszak hosszának; d) a tagállamok közötti információcsere hatékonyságának, és e) az értékelések minőségének, többek között a 20. cikk szerint gyűjtött statisztikai adatok tekintetében. (3) Az (1) bekezdésben említett jelentésben ismertetni kell annak a vizsgálatát is, hogy a PNR‑adatok kötelező gyűjtése és továbbítása szükséges, arányos és hatékony lenne‑e ezen irányelv hatályán belül az összes EU‑n belüli légi járat vagy azok egy része tekintetében. A Bizottság figyelembe veszi a tagállamok tapasztalatait, különösen azon tagállamokéit, amelyek a 2. cikkel összhangban az EU‑n belüli légi járatok vonatkozásában is alkalmazzák ezen irányelvet. A jelentésben meg kell vizsgálni azt is, hogy szükséges‑e ezen irányelv hatálya alá vonni az utasok szállítását nem végző más gazdasági szereplőket, így például az utazási irodákat és utazással kapcsolatos szolgáltatásokat nyújtó, ideértve a járatfoglalásokat végző utazásszervezőket. (4) A Bizottság adott esetben, az e cikk szerint elvégzett felülvizsgálat függvényében, jogalkotási javaslatot nyújt be az Európai Parlamentnek és a Tanácsnak ezen irányelv módosítására.”
14

2009. január 14‑én a Koninklijke Philips NV által benyújtott bírságmentesség iránti kérelem érkezett a Bizottsághoz a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közleménye (HL 2006. C 298., 17. o.) alapján. 2009. január 29‑én és március 2‑án e kérelmet kiegészítették annak érdekében, hogy e társaság mellett abba belefoglalják a Lite‑On IT Corporationt és közös vállalkozásukat, a Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporationt is.
143

E tekintetben rá kell mutatni arra, hogy a megtámadott ítélet 170–172. pontjában a Törvényszék többek között megállapította, hogy a Bizottság a jogilag megkövetelt módon bizonyította, hogy a vitatott határozat címzettjei OLM‑eket szállítottak ügyfeleik, a Dell és a HP részére, amely utóbbiak több tagállamban is letelepedett vállalkozások. Márpedig, még ha ezen elemeket az úgynevezett „végrehajtás” kritériumának értékelése keretében mutatták is be, a fellebbezők tökéletesen megérthették, hogy azok elegendőek annak megállapításához, hogy a Bizottság bizonyította, hogy a kartell alkalmas volt arra, hogy befolyásolja a tagállamok közötti kereskedelmet, annál is inkább, mivel a Törvényszék ezt követően ezen ítélet 179–191. pontjában elemezte a fellebbezők arra alapított kifogását, hogy a Bizottság nem értékelte a szóban forgó kartell tagállamok közötti kereskedelemre gyakorolt hatásának érzékelhető jellegét. E kifogás elutasításakor a Törvényszék a megtámadott ítélet 187. pontjában kifejezetten kimondta, hogy a Bizottság megfelelt az [EUMSZ 101.] és [EUMSZ 102.] cikkben szereplő, a kereskedelemre gyakorolt hatás fogalmáról szóló iránymutatás (HL 2004. C 101., 81. o.) 53. pontjában előírt, arra vonatkozó kritériumnak, hogy a kartellnek alkalmasnak kell lennie arra, hogy befolyásolja a tagállamok közötti kereskedelmet.
11

2009. január 14‑én a Koninklijke Philips NV (a továbbiakban: Philips) által benyújtott bírságmentesség iránti kérelem érkezett a Bizottsághoz a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló közleménye (HL 2006. C 298., 17. o.) alapján. 2009. január 29‑én és március 2‑án e kérelmet kiegészítették annak érdekében, hogy e társaság mellett abba belefoglalják a Lite‑On IT Corporationt és közös vállalkozásukat, a Philips & Lite‑On Digital Solutions Corporationt (a továbbiakban: PLDS) is.
8

2007. április 2‑tól a Sony NEC Optiarc, a 100%‑os tulajdonában lévő leányvállalatával, a Sony Optiarc Americával (korábban Sony NEC Optiarc America Inc.) – a másodrendű fellebbezővel – együtt beszerzési eljárásokat követően tárgyalásokat folytatott és szerződéseket kötött, valamint – legalábbis a Dell Inc.‑től – OLM‑ekre vonatkozó megrendeléseket fogadott el. A vitatott határozat a Sony NEC Optiarcot és a Sony NEC Optiarc Americát együttesen „Sony Optiarc”‑nak nevezi. Ezzel szemben a „Sony/Optiarc” a vitatott határozatban a Sony Corporation és a Sony Optiarc együttesét jelöli, amely vállalkozások együtt szóbeli nyilatkozatokat nyújtottak be, és válaszoltak a Bizottság tájékoztatáskéréseire. 2007. szeptember 1‑jét követően a Sony NEC Optiarc továbbra is részt vett a Dell által szervezett beszerzési eljárásokban. E vállalkozást ebben a Sony Electronics (Singapore) Pte Ltd egy alkalmazottja segítette, amely a Sony Optiarc nevében és utasításai alapján járt el.
29

Ezenkívül a Bíróság pontosította, hogy a tagállamok azon kötelezettsége, hogy biztosítsák a jogalanyok uniós jogból eredő jogainak tényleges érvényesülését, többek között a 93/13 irányelvből eredő jogok tekintetében magában foglalja a hatékony bírói jogvédelem követelményét, amelyet ezen irányelv 7. cikkének (1) bekezdése is megerősít, és amely az Európai Unió Alapjogi Chartájának 47. cikkében is szerepel, amely többek között az ilyen jogokon alapuló keresetekre vonatkozó eljárási szabályok meghatározására is alkalmazandó (lásd ebben az értelemben: 2021. június 10‑iBNP Paribas Personal Finance ítélet, C‑776/19–C‑782/19, EU:C:2021:470, 29. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
78

Végül pontosítani kell, hogy ha – mint ahogyan a jelen esetben is feltehetőleg történt – a szóban forgó tagállamban nem nyújtottak be a 2003/86 irányelv szerinti családegyesítés iránti kérelmet, és e tagállam hatóságaihoz olyan kérelmet nyújtanak be, amely arra irányul, hogy a harmadik országbeli állampolgár az EUMSZ 20. cikk alapján származékos tartózkodási jogot szerezzen, e hatóságok megadhatják a tartózkodási engedélyt az említett állampolgárnak ezen irányelv alapján, ha bebizonyosul, hogy ezen állampolgár teljesíti a családegyesítés irányelvben foglalt feltételeit.
55

A Changmao elsősorban azt állítja, hogy esetében teljesül a piacgazdasági elbánás megadásával kapcsolatos, az alaprendelet 2. cikke (7) bekezdése c) pontjának második franciabekezdésében szereplő második feltétel (a továbbiakban: a piacgazdasági elbánás megadásával kapcsolatos második feltétel), mivel az International Financial Reporting Standardsszel (nemzetközi pénzügyi beszámolási standardok) egyenértékű Hong Kong Financial Reporting Standards (hongkongi pénzügyi beszámolási standardok; a továbbiakban: HKFRS) szerint elkészített egyetlen átlátható könyvelést vezet, amelyet minden területre alkalmaz. Ezt a könyvvizsgálattal megbízott Price Waterhouse Cooper (a továbbiakban: PWC) is fenntartás nélkül megerősítette.
4

A fenti irányelv 58. cikkének (1) és (4) bekezdése az alábbiak szerint rendelkezik: „(1) A 17. cikk (1) bekezdésében említett gyógyszerek kivételével az illetékes hatóság hagyja jóvá az állatgyógyászati készítmények közvetlen csomagolását és külső csomagolását. A csomagoláson olvasható betűkkel a 12–13d. cikk szerint benyújtott részletes adatokkal és dokumentumokkal, illetve az alkalmazási előírattal összhangban lévő tájékoztatást kell feltüntetni: a) a gyógyszer neve, ezt követően a hatáserőssége és gyógyszerformája. Meg kell adni a közönséges nevet is, amennyiben a termék csak egy hatóanyagot tartalmaz, a neve pedig fantázianév; b) a hatóanyag‑tartalom mennyiségileg és minőségileg adagolási egységenként megadva, illetve az alkalmazás módjának megfelelően az adott térfogatra vagy tömegre is meghatározva, a hatóanyagok közönséges nevének feltüntetésével; c) a gyártó gyártási száma; d) a forgalombahozatali engedély száma; e) a forgalombahozatali engedély jogosultjának neve vagy cégneve, állandó címe vagy székhelye, valamint adott esetben az általa a képviseletére kijelölt személy neve; f) az állatfaj, amelynek kezelésére az állatgyógyászati készítményt szánják; az alkalmazás módja és szükség esetén útja. A felírt adagolás feltüntetése céljára üres helyet kell hagyni; g) az élelmiszertermelő fajoknak adott állatgyógyászati készítmények esetén az élelmezés‑egészségügyi várakozási idő, megadva minden érintett állatfajra és az érintett különféle élelmiszerekre (hús és belsőségek, tojás, tej, méz), ideértve azokat is, amelyek esetében az élelmezés‑egészségügyi várakozási idő nulla; h) a lejárati idő jól érthető formában; i) adott esetben különleges tárolási körülmények; j) adott esetben a fel nem használt állatgyógyászati készítmény, vagy az abból származó hulladék ártalmatlanítására vonatkozó különleges óvintézkedések, valamint utalás bármely meglévő megfelelő gyűjtőrendszerre; k) adott esetben a 26. cikk (1) bekezdése értelmében feltüntetendő részletes adatok; l) a »Kizárólag állatgyógyászati felhasználásra« megjegyzés, vagy a 67. cikkben említett gyógyszerek esetében a »Kizárólag állatgyógyászati felhasználásra – csak állatorvosi rendelvényre adható ki« megjegyzés. […] (4) Az (1) bekezdés f)‑l) pontjában említett adatokat a gyógyszerkészítmény külső csomagolásán és tartályán azon ország nyelvén vagy nyelvein kell feltüntetni, amelyben a terméket forgalomba hozzák.”
32

E rendelkezés – amint az a szövegéből is kitűnik – a tagállamokra nézve az említett irányelv végrehajtása során kötelező általános szabálynak minősül, és ilyen végrehajtás történik akkor, ha – ahogyan a jelen ügyben is – az illetékes nemzeti hatóság beutazási tilalmat is elrendelő kiutasítási határozatot hoz harmadik ország olyan állampolgárával szemben, aki jogellenesen tartózkodik az érintett tagállam területén, és aki egyébként a tagállam területén jogszerűen tartózkodó kiskorú apja.
35

Mindazonáltal, ugyanezen információkból az is következik, hogy a kérdést előterjesztő bíróság feladata annak vizsgálata, hogy bár a szóban forgó gépjármű a Törökországból Németországba tartó útja során először Bulgáriában is lépett az Unió vámterületére, majd egy harmadik országon, nevezetesen Szerbián áthaladva Magyarországon újból belépett az említett vámterületre, e gépjárművet ténylegesen Németországban, használták‑e ténylegesen, amely tagállam VS lakóhelye. Következésképpen, mivel a gépjármű Németországban került be az Unió gazdasági körforgásába, ez utóbbi tagállam az, ahol a behozatali héa keletkezett.
12

E rendeletnek „A súlyos jogsértésekre kiszabott szankciók” című 90. cikke szerint: „(1) Az 1005/2008/EK rendelet 42. cikkén felül e rendelet alkalmazásában a következő tevékenységek is súlyos jogsértésnek minősülnek […]: […] c) valamely halászati művelet során kifogott, kvóta hatálya alá tartozó bármely faj kirakodásának elmulasztása, kivéve, ha a kirakodás ellentétes lenne a közös halászati politika szabályaiban meghatározott kötelezettségekkel, az e szabályok hatálya alá tartozó halászat során vagy halászati övezetben. (2) A tagállamok biztosítják, hogy a súlyos jogsértést elkövető természetes személy, vagy az e jogsértésért felelős jogi személy hatékony, arányos és visszatartó erejű, az 1005/2008/EK rendelet IX. fejezetében előírt szankciók és intézkedések közé tartozó közigazgatási szankcióval legyen büntethető. (3) Az 1005/2008/EK rendelet 44. cikkének (2) bekezdésének sérelme nélkül a tagállamok olyan szankciót szabnak ki, amely ténylegesen elrettentő és – adott esetben – amelynek összegét a súlyos jogsértés elkövetésével megszerzett halászati termékek értékének megfelelően számítják ki. (4) A szankció meghatározásánál a tagállamok az érintett halászati erőforrásokban és tengeri környezetben okozott kár értékét is figyelembe veszik. (5) A tagállamok emellett vagy ezenkívül más hatékony, arányos és visszatartó erejű büntetőjogi szankciókat is alkalmazhatnak. (6) Az e fejezetben előírt szankciókhoz más szankciók vagy intézkedések is kapcsolódhatnak, különös tekintettel az 1005/2008/EK rendelet 45. cikkében foglaltakra.”
58

Harmadik kérdésével, amely két részből áll, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, először is, hogy a kibocsátó tagállam jogszabályai olyan rendelkezéseinek hiányában, amelyek bírósági jogorvoslatot biztosítanak azon feltételek felülvizsgálata céljából, amelyek mellett az e tagállam igazságszolgáltatásának részét képező, azonban bíróságnak nem minősülő hatóság az európai elfogatóparancsot kibocsátotta, a 2002/584 kerethatározatot a Charta 47. cikkében biztosított hatékony bírói jogvédelemhez való jog fényében úgy kell értelmezni, hogy az a nemzeti bíróságnak – amely az e kerethatározat 8. cikke (1) bekezdése c) pontjának értelmében vett „[nemzeti] elfogatóparancs[nak] vagy más, azonos joghatállyal bíró végrehajtható bírósági határozat[nak]” nem minősíthető nemzeti jogi aktus alapján kibocsátott európai elfogatóparancs alapján átadott személy előzetes letartóztatása fenntartása jogszerűségének vitatására irányuló jogorvoslat keretében jár el, amely jogorvoslat keretében az ezen európai elfogatóparancs uniós jog szerinti érvénytelenségére alapított jogalapot hoznak fel – lehetővé teszi, hogy megállapítsa az érvényesség ilyen felülvizsgálatára vonatkozó hatáskörének fennállását. Másodszor, a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 2002/584 kerethatározatot a Charta 47. cikkében biztosított hatékony bírói jogvédelemhez való jog fényében úgy kell‑e értelmezni, hogy az megköveteli, hogy a nemzeti bíróság azon megállapítása, amely szerint a szóban forgó európai elfogatóparancsot e kerethatározat 8. cikke (1) bekezdése c) pontjának megsértésével bocsátották ki, amennyiben az nem az e rendelkezés értelmében vett „[nemzeti] elfogatóparancson vagy más, azonos joghatállyal bíró végrehajtható bírósági határozaton” alapul, az előzetes letartóztatásban lévő személy szabadon bocsátását eredményezze, miután a végrehajtó tagállam átadta őt a kibocsátó tagállamnak.
19

Ezen irányelv „[ő]rizetre” vonatkozó 8. cikke értelmében: „(1) A tagállamok senkit sem tarthatnak őrizetben [helyesen: vehetnek őrizetbe] kizárólag azon az alapon, hogy az érintett a [2013/32] irányelvnek megfelelően kérelmet nyújtott be. (2) Amennyiben szükségesnek bizonyul, valamint az egyes esetek egyéni értékelése alapján a tagállamok őrizetbe vehetik a kérelmezőt, amennyiben kevésbé kényszerítő jellegű alternatív intézkedések alkalmazása nem lenne hatékony. (3) A kérelmezőt csak akkor lehet őrizetbe venni, ha: a) arra személyazonossága vagy állampolgársága meghatározása vagy ellenőrzése céljából van szükség; b) arra a nemzetközi védelem iránti kérelem benyújtásához alapul szolgáló – az őrizet mellőzése esetén be nem szerezhető – adatok megállapítása céljából van szükség, és különösen abban az esetben, ha fennáll a kérelmező szökésének veszélye; c) arra azért van szükség, hogy az eljárás keretében döntést hozzanak arról, hogy a kérelmező beléphet‑e az ország területére; d) a [2008/115] irányelv szerint kiutasítási eljárás folyik ellene, és amiatt tartják őrizetben, hogy előkészítsék a kiutasítását és/vagy lefolytassák a kitoloncolási eljárást, továbbá ha az adott tagállam objektív kritériumok alapján bizonyítani tudja – ideértve azt is, hogy a kérelmezőnek már volt lehetősége igénybe venni a menekültügyi eljárást –, hogy alapos okkal feltételezhető, hogy a kérelmező pusztán azért folyamodik nemzetközi védelemért, hogy késleltesse vagy meghiúsítsa a kiutasítási határozat végrehajtását; e) a nemzetbiztonság vagy a közrend védelme szükségessé teszi; f) az összhangban van az egy harmadik ország állampolgára, illetve hontalan személy [helyesen: egy harmadik országbeli állampolgár vagy egy hontalan személy] által a tagállamok egyikében benyújtott nemzetközi védelem iránti kérelem megvizsgálásáért felelős tagállam meghatározására vonatkozó feltételek és eljárási szabályok megállapításáról szóló, 2013. június 26‑i 604/2013/EU európai parlamenti és tanácsi rendelet [HL 2013. L 180., 31. o.] 28. cikkével. Az őrizetben tartás okait [helyesen: őrizetbe vétel okait] a nemzeti jog állapítja meg. […]”
3

A személyzeti szabályzat 1080/2010 rendelettel módosított változatának „Jogorvoslatok” címet viselő VII. címében található a 90. cikk, amely a következőképpen szól: „(1) Az e személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó bármely személy kérelmezheti, hogy a kinevezésre jogosult hatóság határozatot hozzon személyével kapcsolatban. A kinevezésre jogosult hatóság a kérelem benyújtásának időpontjától számított négy hónapon belül közli az érintett személlyel indokolással ellátott határozatát. Amennyiben ezen időszak végén a kérelemre nem érkezik válasz, ezt úgy kell tekinteni, mint a kérelemre adott visszautasító választ, amely ellen a következő bekezdésnek megfelelően panasszal lehet élni. (2) Az e személyzeti szabályzat hatálya alá tartozó bármely személy panaszt nyújthat be a kinevezésre jogosult hatósághoz az őt hátrányosan érintő intézkedés ellen; ez arra az esetre is vonatkozik, amikor az említett hatóság határozatot hozott, és arra az esetre is, amikor az elmulasztotta a személyzeti szabályzatban előírt intézkedés elfogadását. A panaszt három hónapon belül kell benyújtani. […] […]”
„1)

Az Európai Unió Bírósága szerint ellentétes‑e a 765/2008/EK rendelettel (a 2009. évi 88. sz. törvény 40. cikkéhez hasonló) olyan nemzeti szabályozás, amelynek értelmében az akkreditálási tevékenységet olyan testületek is végezhetik, amelyek az Európai Unió országainak egyikében sem rendelkeznek székhellyel – tehát az egyetlen nemzeti akkreditáló testület igénybevétele nélkül –, ha e testületek egyébként is garantálják az UNI CEI EN ISO/IEC 17025 és UNI CEI EN ISO/IEC 17011 szabványok betartását és – akár kölcsönös elismerési megállapodásokkal is – igazolják, hogy a 765/2008/EK rendelet szerinti egyetlen nemzeti testület minősítéséhez lényegében hasonló minősítéssel rendelkeznek?
18

AR panaszt nyújtott be e határozattal szemben, majd keresetet nyújtott be, amelyeket mindkét esetben elutasítottak. Ezt követően fellebbezést nyújtott be az elsőfokú ítélettel szemben a Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württemberghez (baden‑württembergi közigazgatási felsőbíróság, Németország), amelyben vitatja a 2015. augusztus 10‑i határozatot, amennyiben egyrészt azt írja elő számára, hogy nyújtsa be vezetői engedélyét annak érdekében, hogy olyan bejegyzést tüntessenek fel rajta, amely az utóbbi engedélyt Németország területe vonatkozásában érvénytelenné teszi, másrészt e benyújtási kötelezettség megsértését ezen engedély ideiglenes visszavonásával szankcionálja. Az említett határozat tehát jogerőssé vált annyiban, amennyiben az osztrák vezetői engedélyen alapuló járművezetési jogosultság érvényessége Németországi Szövetségi Köztársaság területén történő elismerésének megtagadására vonatkozik.
5

Az említett irányelv 7. cikke a következőképpen rendelkezik: „(1) Vezetői engedély kizárólag azon kérelmezőknek állítható ki: a) akik jártassági és magatartási, valamint elméleti vizsgát tettek, valamint megfeleltek az egészségügyi követelményeknek a II. és III. melléklet rendelkezéseivel összhangban; […] (e) akiknek szokásos tartózkodási helye annak a tagállamnak a területén található, amelyik a vezetői engedélyt kiállítja, vagy, aki bizonyítani tudja, hogy tanulmányi céllal ott töltött legalább hat hónapot. (2) a) 2013. január 19‑től kezdődően a tagállamok által az AM, A1, A2, A, B, B1 és BE kategóriában kiállított vezetői engedélyek igazgatási érvényességi ideje 10 év. A tagállamok dönthetnek úgy, hogy 15 évig terjedő igazgatási érvényességi időre állítják ki ezeket az engedélyeket. […] (3) A lejárt igazgatási érvényességű vezetői engedélyek megújításához a következők szükségesek: a) a III. mellékletben meghatározott, a vezetéshez szükséges fizikai és szellemi alkalmasságra vonatkozó minimumkövetelmények folyamatos teljesítése a C, CE, C1, C1E, D, DE, D1, D1E kategóriájú vezetői engedélyek esetében; és b) a vezetői engedélyt kiállító tagállam területén található szokásos tartózkodási hely, vagy annak igazolása, hogy a kérelmező tanulmányi céllal ott töltött legalább hat hónapot. A tagállamok az A, A1, A2, AM, B, B1 és BE kategóriájú vezetői engedélyek megújításakor megkövetelhetik a III. mellékletben meghatározott, vezetéshez szükséges fizikai és szellemi alkalmasságra vonatkozó minimumkövetelmények alkalmazására épülő vizsgálatot. […] (5) […] A vezetői engedélyt kiállító tagállamok – a 2. cikk sérelme nélkül – kellő körültekintéssel járnak el annak biztosítása érdekében, hogy az adott személy megfeleljen az e cikk (1) bekezdésében megállapított követelményeknek, és nemzeti rendelkezéseiket alkalmazzák a járművezetési jogosultság megszüntetésére, illetve visszavonására, amennyiben megállapításra kerül, hogy a vezetői engedélyt a követelményeknek való megfelelés nélkül állították ki.”
32

Ugyanez vonatkozik arra az esetre is, ha e kifizetést nem e fél szerződéses partnere, hanem harmadik személy teljesíti, amennyiben e fél számára nyilvánvaló, hogy e kifizetéssel e harmadik személynek az e partnert terhelő szerződéses fizetési kötelezettséget áll szándékában teljesíteni. Így ebben az esetben a szóban forgó félnek arra is számítania kell, hogy e kifizetés az annak jogalapját képező szerződésre alkalmazandó jog hatálya alá tartozik, mégpedig a fizetésképtelenségi eljárás megindítását követően is.
42

Ezenkívül meg kell jegyezni, amint azt a Bizottság is tette a tárgyaláson, hogy a 2201/2003 rendelet 10. cikke egyetlen mondatból áll, így már a szerkezetéből is kitűnik, hogy e cikk szétválaszthatatlan egészet alkot. Ennélfogva e rendelkezés nem értelmezhető úgy, mint amely két különálló részből áll, amelyek közül az egyik önállóan is lehetővé tenné elvileg valamely tagállam bíróságai joghatóságának időbeli korlátozás nélküli fenntartását egy gyermek harmadik államba történő jogellenes elvitele esetén.
32

E tekintetben ki kell emelni először is, hogy mivel a sztrájk a munkavállalók számára egy, a Charta 28. cikke által biztosított jog, azt, hogy a munkavállalók erre hivatkoznak, és következésképpen fellépést kezdeményeznek, úgy kell tekinteni, mint ami az előre látható események körébe tartozik minden munkáltató számára, főként, ha e sztrájkot előzetesen be is jelentik.
44

Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy a 913/2010 rendelet 13. cikkének (1) bekezdését, 14. cikkének (9) bekezdését és 18. cikkének c) pontját, valamint a 2012/34 irányelv 27. cikkének az ezen irányelv IV. melléklete 3. pontjának a) alpontjával együttesen értelmezett (1) és (2) bekezdését akként kell‑e értelmezni, hogy azon hatóság alatt, amely hatáskörrel rendelkezik az azon eljárásra alkalmazandó szabályok elfogadására – ideértve valamely meghatározott elektronikus foglalási rendszer kizárólagos használatát is –, amelynek keretében az e 13. cikk (1) bekezdésében előírt egyablakos rendszerben be kell nyújtani az infrastruktúra‑kapacitások iránti kérelmeket, az e rendelet 8. cikkének (2) bekezdése értelmében létrehozott ügyvivő testületet kell érteni, vagy pedig a pályahálózatnak az említett irányelv 3. cikkének 2. pontjában meghatározott működtetője minősül ilyen hatóságnak.