34

A megtámadott Hassan-ítélet 92. pontja és a megtámadott Ayadi-ítélet hasonlóan megfogalmazott 116. pontja szerint az Elsőfokú Bíróság többek között a következőket állapította meg a Yusuf- és Kadi-ítéletében: „[…] — a nemzetközi jog szempontjából az [Egyesült Nemzetek Szervezete (ENSZ)] tagállamainak az Egyesült Nemzetek Alapokmánya alapján fennálló kötelezettségei megelőznek minden más, belső jogi vagy nemzetközi szerződési jogi kötelezettséget, beleértve az [az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló, Rómában, 1950. november 4-én aláírt egyezmény (a továbbiakban: EJEE)] alapján fennálló kötelezettségeket (azon tagállamok esetében, amelyek az Európa Tanács tagjai), valamint az EK-Szerződés alapján fennálló kötelezettségeket (azon tagállamok esetében, amelyek egyben a Közösség tagjai is) (az [Elsőfokú Bíróság] Yusuf-ítéletének 231. pontja, illetve a Kadi-ítéletének 181. pontja); — ez az elsődlegesség kiterjed a Biztonsági Tanács bármely határozatában foglalt döntésekre, az Egyesült Nemzetek Alapokmánya 25. cikkének megfelelően (az [Elsőfokú Bíróság] Yusuf-ítéletének 234. pontja, illetve Kadi-ítéletének 184. pontja); — a Közösségre – bár nem tagja az Egyesült Nemzeteknek – ugyanúgy vonatkoznak az Egyesült Nemzetek Alapokmányából eredő kötelezettségek, mint ahogyan – a Közösség létrehozásáról szóló szerződés alapján – a tagállamaira (az [Elsőfokú Bíróság] Yusuf-ítéletének 243. pontja, illetve Kadi-ítéletének 193. pontja); — egyrészt a Közösség nem sértheti meg a tagállamait az Egyesült Nemzetek Alapokmánya alapján terhelő kötelezettségeket, és nem akadályozhatja azok végrehajtását, másrészt a Közösség hatáskörei gyakorlása során a létrehozásáról szóló szerződés alapján köteles meghozni minden ahhoz szükséges rendelkezést, hogy tagállamai számára lehetővé tegye az említett kötelezettségeknek való megfelelést (az [Elsőfokú Bíróság] Yusuf-ítéletének 254. pontja, illetve Kadi-ítéletének 204. pontja); — következésképpen a megtámadott rendeletekkel szemben hivatkozott és egyrészt a közösségi jogrendszernek az Egyesült Nemzetekből eredő jogrendszerrel szembeni önállóságára, másrészt a Biztonsági Tanács határozatainak a tagállamok belső jogába – a belső jog alkotmányos rendelkezéseivel és alapvető jogelveivel összhangban – történő átültetése szükségességére alapított érveket el kell utasítani (az [Elsőfokú Bíróság] Yusuf-ítéletének 258. pontja, illetve Kadi-ítéletének 208. pontja); — a 2002/402 közös álláspontra tekintettel alkotott [vitatott] rendelet a Közösség tagállamaira mint az ENSZ tagjaira háruló azon kötelezettségnek a Közösség szintjén történő végrehajtása, hogy – adott esetben közösségi jogi aktus révén – hatályba léptessék a Biztonsági Tanácsnak az Egyesült Nemzetek Alapokmányának VII. fejezete alapján elfogadott több határozatával elhatározott, majd megerősített, Oszáma bin Láden, az al-Kaida szervezet, a Tálibán, valamint a velük összeköttetésben álló személyek, csoportok, vállalkozások és szervezetek elleni szankciókat (az [Elsőfokú Bíróság] Yusuf-ítéletének 264. pontja, illetve Kadi-ítéletének 213. pontja); — ebben az összefüggésben a közösségi intézmények kötött hatáskör alapján cselekedtek, ezért semmilyen önálló mérlegelési mozgástérrel nem rendelkeztek (az [Elsőfokú Bíróság] Yusuf-ítéletének 265. pontja, illetve Kadi-ítéletének 214. pontja); — a fent kifejtett megállapításokra tekintettel az Elsőfokú Bíróságnak a Biztonsági Tanács vagy a Szankcióbizottság határozatai jogszerűségének kapcsolódó és az alapvető jogok védelme közösségi jogrendben elismert követelményének mércéjével történő vizsgálatára vonatkozó hatáskörének megállapítása nem igazolható sem a nemzetközi, sem a közösségi jog alapján (az [Elsőfokú Bíróság] Yusuf-ítéletének 272. pontja, illetve Kadi-ítéletének 221. pontja); — a Biztonsági Tanács szóban forgó határozatai elvileg nem tartoznak az Elsőfokú Bíróság által végzett bírósági felülvizsgálat hatálya alá, és az Elsőfokú Bíróság nincs feljogosítva arra, hogy a szóban forgó határozatok jogszerűségét a közösségi jogra való tekintettel – még ha csak kapcsolódó jelleggel is – megkérdőjelezze; ellenkezőleg, az Elsőfokú Bíróság lehetőség szerint köteles mindent megtenni annak érdekében, hogy a közösségi jogot a tagállamoknak az Egyesült Nemzetek Alapokmánya alapján fennálló kötelezettségeivel összeegyeztethetően értelmezze és alkalmazza (az [Elsőfokú Bíróság] Yusuf-ítéletének 276. pontja, illetve Kadi-ítéletének 225. pontja); — az Elsőfokú Bíróság azonban jogosult kapcsolódó jelleggel vizsgálni a Biztonsági Tanács szóban forgó határozatainak jogszerűségét, a ius cogens-re tekintettel, amely a nemzetközi jog összes jogalanyára (beleértve az ENSZ fórumait is) kötelező nemzetközi közrendként értendő, és amelytől nem lehet eltérni (az [Elsőfokú Bíróság] Yusuf-ítéletének 277. pontja, illetve Kadi-ítéletének 226. pontja); — a [vitatott] rendeletben előírt pénzeszköz-befagyasztás nem sérti sem az érdekelteknek a tulajdonnal rendelkezéshez való alapvető jogát, sem az arányosság általános elvét, az ember alapvető jogainak a ius cogens hatálya alá tartozó egyetemes védelme követelményének mércéjével mérve (az [Elsőfokú Bíróság] Yusuf-ítéletének 288. és 289. pontja, illetve Kadi-ítéletének 237. és 238. pontja); — mivel a Biztonsági Tanács szóban forgó határozatai nem biztosítják az érdekelteknek a vitatott listára való felvételüket megelőzően a Szankcióbizottság által történő meghallgatáshoz való jogot, és mivel a nemzetközi jogrendbe tartozó egyetlen feltétlen alkalmazást igénylő szabály sem tűnik úgy, hogy a jelen eset körülményei között ilyen meghallgatást követelne meg, az ilyen jog állítólagos megsértésére alapított érveket el kell utasítani (az [Elsőfokú Bíróság] Yusuf-ítéletének 306., 307. és 321. pontja, illetve Kadi-ítéletének 261. és 268. pontja); — különösen – ilyen körülmények között, ahol az érdekeltek vagyonával való rendelkezést korlátozó biztosítási intézkedésről van szó – az érdekeltek alapvető jogainak tiszteletben tartása nem követeli meg, hogy közöljék velük az ellenük felhozott tényeket és bizonyítékokat, amennyiben a Biztonsági Tanács vagy Szankcióbizottsága úgy ítéli meg, hogy a nemzetközi közösség biztonságával kapcsolatos indokok ezzel ellentétben állnak (az [Elsőfokú Bíróság] Yusuf-ítéletének 320. pontja, illetve Kadi-ítéletének 274. pontja); — a közösségi intézmények sem voltak kötelesek az érdekelteket a megtámadott rendelet megalkotása előtt (az [Elsőfokú Bíróság] Yusuf-ítéletének 329. pontja), illetve a megalkotásával és végrehajtásával összefüggésben (az [Elsőfokú Bíróság] Kadi-ítéletének 259. pontja) meghallgatni; — az olyan megsemmisítési kereset elbírálása során, mint a jelen ügyben előterjesztett, az Elsőfokú Bíróság a megtámadott rendeleteket illetően teljes jogszerűségi felülvizsgálatot gyakorol arra vonatkozólag, hogy a közösségi intézmények betartják-e a hatásköri szabályokat, valamint a cselekvésükre kötelezően alkalmazandó külső jogszerűségi szabályokat és lényeges alaki szabályokat. Az Elsőfokú Bíróság a megtámadott rendeleteket a Biztonsági Tanács azon határozataira való tekintettel is felülvizsgálja, amelyeket e rendeletnek végre kell hajtania, különösen az alaki és anyagi megfelelőség, a belső koherencia és a rendeletnek a határozatokhoz viszonyított arányossága szemszögéből. Az Elsőfokú Bíróság felülvizsgálja még a megtámadott rendeletek jogszerűségét és – közvetetett módon – a Biztonsági Tanács szóban forgó határozatainak jogszerűségét a nemzetközi jog ius cogens-hez, különösen pedig az emberi jogok egyetemes védelmét célzó, feltétlen alkalmazást igénylő szabályaihoz tartozó magasabb rendű szabályaira tekintettel (az [Elsőfokú Bíróság] Yusuf-ítéletének 334., 335. és 337. pontja, illetve Kadi-ítéletének 279., 280. és 282. pontja); — ezzel szemben az Elsőfokú Bíróságnak nem feladata, hogy közvetetten felülvizsgálja maguknak a Biztonsági Tanács szóban forgó határozatainak a közösségi jogrendben védett alapvető jogokkal való összhangját; az Elsőfokú Bíróságnak még kevésbé feladata, hogy ellenőrizze azoknak a tényeknek és bizonyítékoknak az értékelésihiba-mentességét, amelyeket a [Biztonsági] Tanács az általa hozott intézkedések alátámasztására elfogadott, sem pedig az, hogy – az előző francia bekezdésben meghatározott korlátozott keretek között – közvetetten ellenőrizze ezeknek az intézkedéseknek a célszerűségét és arányosságát (az [Elsőfokú Bíróság] Yusuf-ítéletének 338. és 339. pontja, illetve Kadi-ítéletének 283. és 284. pontja); — így az érdekelteknek egyáltalán nem áll rendelkezésükre a bírósághoz fordulás lehetősége, mivel a Biztonsági Tanács nem tartotta kívánatosnak olyan független nemzetközi bírói fórum felállítását, amelynek feladata lenne a Szankcióbizottság egyedi határozatai ellen irányuló keresetek jogi és ténybeli elbírálása (az [Elsőfokú Bíróság] Yusuf-ítéletének 340. pontja, illetve Kadi-ítéletének 285. pontja); — a felperesek bírósági védelmének az előző francia bekezdésben így megállapított hiánya önmagában nem ellentétes a ius cogens-szel, mivel: a) a bírósághoz fordulás joga nem korlátlan jog; b) a jelen esetben az érdekeltek bírósághoz fordulásra vonatkozó jogának – a Biztonsági Tanácsnak az Egyesült Nemzetek Alapokmányának VII. fejezete alapján elfogadott határozatainak a tagállamok belső jogrendszerében elvileg élvezett joghatóság alóli mentességéből eredő – korlátozását e jog velejárójának kell tekinteni; c) az ilyen korlátozás igazolható azon határozatok természetével, amelyeket a Biztonsági Tanács kénytelen az említett VII. fejezet alapján meghozni, valamint a követett jogszerű céllal; és d) a Biztonsági Tanács aktusai jogszerűségének vizsgálatára hatáskörrel rendelkező nemzetközi bírói fórum hiányában olyan szerv létrehozása, mint a Szankcióbizottság, és az elfogadott határozatokban biztosított azon lehetőség, hogy bármikor a Szankcióbizottsághoz lehet fordulni minden egyéni eset felülvizsgálata végett, az érintett kormány részvételét biztosító alakszerű eljárásban, az érdekelteknek a ius cogens által elismert alapvető jogai megfelelő védelmének egy másik ésszerű útját képezi (az [Elsőfokú Bíróság] Yusuf-ítéletének 341–345. pontja, illetve Kadi-ítéletének 286–290. pontja); — következésképpen a megtámadott rendeletekkel szemben hivatkozott, a hatékony bírósági jogorvoslathoz való jog megsértésére alapított érveket el kell utasítani (az [Elsőfokú Bíróság] Yusuf-ítéletének 346. pontja, illetve Kadi-ítéletének 291. pontja).”