ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Még ha a támogatások és jövedelemtámogatások odaítélésére vonatkozó közösségi szabályozás kifejezetten nem is kötelezi a tagállamokat arra, hogy olyan – a Bizottság által az EMOGA-számlaelszámolás során hivatkozott – felügyeleti intézkedéseket és ellenőrzési módokat vezessenek be, amelyek a támogatás kiszámítása során figyelembe veendő terület csökkentésére irányulnak, amennyiben a bejelentett terület nagyobb, mint a számítógépes térinformatikai rendszerbe (SIG) kódolt terület, adott esetben e kötelezettség közvetetten abból a tényből is eredhet, hogy a szóban forgó szabályozás értelmében a tagállam feladata a hatékony ellenőrző és felügyeleti rendszer megszervezése.

Egyfelől ugyanis az adminisztratív ellenőrzést és a helyszíni vizsgálatot a közösségi jogalkotó olyan két ellenőrző eszközként írta elő, amelyek, bár különbözőek, kölcsönösen kiegészítik egymást. Másfelől, a helyszíni vizsgálatokat megelőző ezen adminisztratív ellenőrzést oly módon kell elvégezni, hogy a nemzeti hatóságok számára lehetővé váljék, hogy az ellenőrzésből minden lehetséges következtetést, bizonyosságot vagy kétséget levonjanak a támogatások és jövedelemtámogatások odaítélése feltételeinek tiszteletben tartása tekintetében. Márpedig helyszíni ellenőrzés vagy más kiegészítő vizsgálat hiányában sem a bejelentett, sem pedig a SIG-ből következő területeket nem lehet pontosnak tekintetni. Következésképpen, az e két információforrás közötti ellentmondás alkalmas arra, hogy olyan eltérésnek minősüljön, amely veszteségi kockázatot jelez az EMOGA számára, és amely eltérés a szóban forgó tagállamot ellenőrző intézkedések elfogadására kötelezi, legyenek ezek akár helyszíni ellenőrzések, akár más kiegészítő vizsgálatok.

(vö. 68., 70., 72–73., 75. pont)
A fogyasztási cikkek adásvételének és a kapcsolódó jótállásnak egyes vonatkozásairól szóló 1999/44 irányelv 3. cikkét úgy kell értelmezni, hogy azzal ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely az eladó számára – aki a szerződésnek meg nem felelő, hibás fogyasztási cikket értékesített – lehetővé teszi, hogy a hibás fogyasztási cikk új fogyasztási cikkre való cseréjéig tartó használatának az ellenértékét követelje a fogyasztótól.

Ugyanis mind az irányelv szövegéből, mind a vonatkozó előkészítő dokumentumokból is kitűnik, hogy a közösségi jogalkotó az ezen irányelvben biztosított fogyasztóvédelem alapvető összetevőjének szánta a fogyasztási cikk szerződésszerű állapota eladó általi helyreállításának térítésmentességét. Ezen, az eladóra háruló, a szerződésszerű állapot helyreállításának térítésmentességére irányuló kötelezettség, amely akár a hibás fogyasztási cikk javítása, akár kicserélése formájában történik is, a fogyasztót azon pénzügyi terhek veszélyétől kívánja megvédeni, amely e védelem hiányában visszatartaná őt a jogai érvényesítésétől. A térítésmentesség ezen, közösségi jogalkotó által kívánt biztosítása azt jelenti, hogy az eladó mindenféle pénzügyi követelése kizárt a szerződés szerinti fogyasztási cikk szerződésszerű állapotának helyreállításakor felmerült kötelezettsége teljesítésének keretében. Továbbá a helyreállítás térítésmentessége az irányelv célkitűzésének is megfelel, amely a fogyasztóvédelem magas szintje elérésének biztosítása.

(vö. 33–34., 36., 43. pont és a rendelkező rész)
Az EK 231. cikk második bekezdése értelmében, ha a Bíróság szükségesnek ítéli, megjelöli a semmisnek nyilvánított rendeletnek azokat a joghatásait, amelyek továbbra is fennmaradnak. Ez a rendelkezés az olyan határozatra is alkalmazható, amelyet valamely irányelv mellékletének módosítása érdekében fogadtak el. Figyelembe véve azt a tényt, hogy a jogvita lényegében az egyes veszélyes anyagok elektromos és elektronikus berendezésekben való alkalmazásának korlátozásáról szóló 2002/95 irányelv megszövegezésének módja, különösen a 4. és 5. cikke, valamint a mellékletének 10. pontja között fennálló rendkívül összetett viszony miatt keletkezett, valamint azt a tényt, hogy a Bizottság az említett irányelv mellékletének a műszaki haladáshoz való hozzáigazítás céljából történő módosításáról szóló 2005/717 határozatot kilenc hónappal azt megelőzően fogadta el, hogy a deka-BDE tilalma hatályossá vált, a Bíróság az érintett vállalkozások érdekeinek figyelembevétele céljából és a jogbiztonság elősegítése érdekében akár hivatalból is fenntarthatja a megsemmisített rendelkezés joghatásait a feltétlenül szükséges alkalmazkodási időszakra.

(vö. 84–86. pont)
C-452/06. sz. ügy

A Synthon BV kérelme alapján

The Queen

kontra

Licensing Authority of the Department of Health

(a High Court of Justice [England & Wales], Queen’s Bench Division [Administrative Court] [Egyesült Királyság] által benyújtott előzetes döntéshozatal iránti kérelem)

„Az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek közösségi kódexe — Forgalombahozatali engedély — Alapvetően hasonló gyógyszerek — Rövidített eljárás — Kölcsönös elismerési eljárás — Kizáró okok — Tagállami felelősség — A közösségi jog súlyos megsértése”

Y. Bot főtanácsnok indítványa, az ismertetés napja: 2008. július 10. I ‐ 7684

A Bíróság ítélete (első tanács), 2008. október 16. I ‐ 7713

Az ítélet összefoglalása

Jogszabályok közelítése – Gyógyszerek – Forgalombahozatali engedély – Kölcsönös elismerés iránti kérelem (2001/83 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 10. cikk, (1) bekezdés és 28., 29. cikk) Jogszabályok közelítése – Gyógyszerek – Forgalombahozatali engedély – Kölcsönös elismerés iránti kérelem (2001/83 európai parlamenti és tanácsi irányelv, 10. cikk, (1) bekezdés és 28., 29. cikk)
A korábbi üzletfél megrendelései teljesítésének az adott termék piacán erőfölényes helyzetben lévő vállalkozás általi megtagadása az erőfölény EK 82. cikk szerinti visszaélést megvalósító kihasználásának minősül akkor, ha e magatartás objektív indok nélkül megszüntetheti a kereskedelmi partner által támasztott versenyt. Abban az esetben, ha az adott vállalat egy tagállamban megtagadja termékeinek olyan nagykereskedők részére történő szállítását, amelyek e termékeket más tagállamokba exportálják, ez a magatartás nemcsak annyiban hat ki a versenyre, hogy a szállítás megtagadása az első tagállam piacán akadályozza a nagykereskedők tevékenységét, hanem abban a tekintetben is, hogy az e nagykereskedők által a termékek más tagállamokbeli piacain támasztott hatékony verseny megszűnéséhez vezet.

Valamely termék forgalmazása tekintetében erőfölényben lévő vállalkozás – részesülvén az ismert és a fogyasztók által nagyra becsült márkanév presztízsében – nem szüntetheti be a szállításokat egy régi és a kereskedelmi szokásokat tiszteletben tartó vevőjének, ha e vevő megrendelése nem tér el a szokványostól. Az ilyen magatartás ellentétes az EK 3. cikk (1) bekezdésének g) pontjában megállapított célokkal, amelyeket az EK 82. cikk második bekezdésének b) és c) pontja fejt ki részletesebben, mivel az eladás megtagadása az értékesítés fogyasztók kárára történő korlátozását jelenti, és olyan megkülönböztetést hoz létre, amely egészen az érintett piacon lévő kereskedelmi partnerek kiiktatásáig is elmehet.

(vö. 49. pont)
5

Az említett irányelv 4. cikkének (1), (2) és (5) bekezdése előírja: „(1) »Adóalany«: az a személy, aki a (2) bekezdésben meghatározott bármely gazdasági tevékenységet bárhol önállóan végez, tekintet nélkül annak céljára és eredményére. (2) Az (1) bekezdésben említett gazdasági tevékenység a termelők, a kereskedők, illetve a szolgáltatók valamennyi tevékenységét magában foglalja, beleértve a kitermelőipari és mezőgazdasági tevékenységeket, valamint az egyéb szakmai tevékenységeket is. Gazdasági tevékenységnek minősül azon tevékenység is, amely bevétel elérése érdekében materiális vagy immateriális javak tartós hasznosítását foglalja magában. […] (5) Az állami, regionális és helyi közigazgatási szervek és közintézmények nem minősülnek adóalanynak az olyan tevékenységekre, illetve ügyletekre vonatkozóan, amelyeket hatóságként folytatnak, még akkor sem, amikor e tevékenységekkel, illetve ügyletekkel összefüggésben közterheket, illetékeket, járulékokat vagy egyéb adókat szednek be. Ha azonban ilyen tevékenységeket, illetve értékesítéseket végeznek, akkor ezeket illetően adóalanynak minősülnek, amennyiben nem adóalanyként való kezelésük a verseny jelentős torzulását eredményezné. Az előbbiekben megnevezett szervek minden esetben adóalanynak minősülnek a D. mellékletben felsorolt tevékenységeket illetően, amennyiben e tevékenységek terjedelme nem elhanyagolható. A tagállamok az előbbiekben megnevezett intézmények olyan tevékenységeit, amelyek a 13. vagy 28. cikk értelmében adómentességet élveznek, olyan tevékenységként kezelik, amelyeket azok hatóságként folytatnak.”
4

A hatodik irányelv 4. cikke értelmében: „(1) »Adóalany«: az a személy, aki a (2) bekezdésben meghatározott bármely gazdasági tevékenységet bárhol önállóan végez, tekintet nélkül annak céljára és eredményére. (2) Az (1) bekezdésben említett gazdasági tevékenység a termelők, a kereskedők, illetve a szolgáltatók valamennyi tevékenységét magában foglalja, beleértve a kitermelő ipari és mezőgazdasági tevékenységeket, valamint az egyéb szakmai tevékenységeket is. Gazdasági tevékenységnek minősül azon tevékenység is, amely bevétel elérése érdekében materiális vagy immateriális javak tartós hasznosítását foglalja magában. […] (4) Az (1) bekezdésben használt önállóan fogalom kizárja az adózás alól a munkavállalókat és egyéb személyeket, amennyiben őket munkaadójukhoz munkaszerződés vagy alkalmazójukhoz egyéb olyan jogviszony köti, amely, tekintettel a munkakörülményekre, a díjazásra és a munkavállaló felelősségére, alárendeltségi viszonyt teremt. A 29. cikk szerinti konzultációra is figyelemmel minden államnak jogában áll együtt, egyetlen adóalanyként kezelni azon belföldön letelepedett alanyokat, amelyek ugyan jogilag függetlenek, de amelyeket kölcsönös pénzügyi, gazdasági és szervezeti kapcsolatok egymással szorosan összefűznek. […]”
3

A 44/2001 rendelet (2), (11), (12) és (15) preambulumbekezdése a következőképpen fogalmaz: „(2) A joghatóságra és a határozatok elismerésére vonatkozó nemzeti jogszabályok között fennálló egyes különbségek akadályozzák a belső piac megfelelő működését. A polgári és kereskedelmi ügyekben az e rendelet hatálya alá tartozó tagállamok határozatainak gyors és egyszerű elismerése és végrehajtása céljából elengedhetetlenül szükségesek a joghatósági összeütközésre vonatkozó szabályok egységesítésére és az alaki követelmények egyszerűsítésére irányuló rendelkezések. […] (11) A joghatósági szabályoknak nagymértékben kiszámíthatóknak kell lenniük, és azt az elvet kell követniük, hogy a joghatóságot általában az alperes lakóhelye alapozza meg, és a joghatóságnak ezen az alapon mindenkor megállapíthatónak kell lennie, kivéve egyes pontosan meghatározott eseteket, amelyekben a per tárgya vagy a felek szerződéses szabadsága eltérő joghatósági okot kíván meg. […] (12) Az alperes lakóhelyén kívül a bíróság és a per közötti szoros kapcsolaton alapuló vagylagos joghatósági okokat is meg kell állapítani az igazságszolgáltatás megbízható működésének előmozdítása érdekében. […] (15) A harmonikus jogalkalmazás érdekében a párhuzamos eljárások lehetőségét el kell kerülni, és biztosítani kell, hogy ne hozzanak egymással összeegyeztethetetlen határozatot két tagállamban. […]”
24

A Lämmerzahl e határozat ellen fellebbezést nyújtott be a Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremenhez (fellebbviteli bíróság). Fellebbezése indokaként arra hivatkozott, hogy a Vergabekammer der Freien Hansestadt Bremen álláspontjával ellentétben a hirdetményben nem volt észlelhető, hogy a választott eljárás a közbeszerzési szerződések odaítélésére vonatkozó jogszabályokba ütközik. Bréma ezzel szemben azt állította, a Lämmerzahlnak tapasztalatára tekintettel észlelnie kellett volna azt, hogy értékhatárt túllépték. A Lämmerzahl megismételte a tesztelési folyamat elégtelenségére vonatkozó állításait is, rámutatva arra, hogy az elfogadott ajánlat jogellenes összevont számítást tartalmazott, aminek ezen ajánlat kizárásához kellett volna vezetnie. Bréma vitatta e két állítás megalapozottságát.
23

Ilyen feltétek mellett a Korkein hallinto-oikeus úgy határozott, hogy felfüggeszti az előtte folyamatban lévő eljárást, és a következő kérdéseket terjeszti előzetes döntéshozatalra a Bíróság elé: „1) a) Alkalmazható-e a […] 2201/2003 […] tanácsi rendelet a jelen ügyben szóban forgóhoz hasonló határozat minden részében történő végrehajtására, ha ezt a határozatot egy gyermek azonnali állami gondozásba vételére és a saját családján kívül, nevelőszülőknél való elhelyezésre is vonatkozó egyetlen határozat formájában, a közjogba tartozó gyermekvédelem keretében hozták, b) vagy a [2201/2003] rendelet – annak 1. cikke (2) bekezdésének d) pontjára tekintettel – csak a határozat azon részére alkalmazható, amely a saját családon kívüli, nevelőszülőknél való elhelyezésre vonatkozik, c) és az utolsóként említett esetben alkalmazható-e a [2201/2003] rendelet arra az elhelyezésre vonatkozó határozatra, amely az állami gondozásba vételre vonatkozó határozat részét képezi, akkor is, ha maga az állami gondozásba vételre vonatkozó határozat – amelytől az elhelyezésre vonatkozó határozat függ – azon jogszabályok hatálya alá tartozna, amelyek az ítéletek és közigazgatási határozatok kölcsönös elismerésére és végrehajtására vonatkoznak, és amelyeket az érintett tagállamok együttműködése formájában harmonizáltak? 2) Ha az első kérdés a) pontjára igenlő a válasz, akkor – figyelembe véve azt a tényt, hogy a [2201/2003] rendeletben ezeket az Északi Országok Tanácsának szorgalmazására harmonizált, a közjogba tartozó, állami gondozásra vonatkozó határozatok elismerésére és végrehajtására vonatkozó jogszabályokat nem vették figyelembe, csak a megfelelő, a polgári jog területén elfogadott egyezményt – lehetséges-e mégis alkalmazni egy gyermek állami gondozásba vételére az előbb említett harmonizált jogszabályokat, amelyek a közigazgatási határozatok közigazgatási hatóságok együttműködésének formájában történő közvetlen elismerésén és végrehajtásán alapulnak? 3) Ha az első kérdés a) pontjára igenlő, a második kérdésre pedig nemleges válasz adandó, akkor időbeli szempontból a [2201/2003] rendelet hatálya alá tartozik-e a jogvita, ha a [2201/2003] rendelet 72. cikkét és 64. cikkének (2) bekezdését, valamint az északi országok előbb említett, a közjogba tartozó elhelyezési határozatokra vonatkozó harmonizált jogszabályait is figyelembe vesszük, és a svéd hatóságok mind az azonnali állami gondozásba vételre vonatkozó, mind a nevelőszülőknél való elhelyezésre vonatkozó határozatukat 2005. február 23-án hozták, az azonnali állami gondozásba vételre vonatkozó határozatukat megerősítés céljából 2005. február 25-én terjesztették a länsrätt elé, amely ezen előterjesztés alapján 2005. március 3-án a határozatot megerősítette?”
37

Ez az elsődleges jogra vonatkozó ítélkezési gyakorlat az alapeljárás összefüggésében is releváns, annál is inkább, mert a 97/67 irányelv kifejezetten és több alkalommal is emlékeztet arra, hogy a kizárólagos jogok odaítélése során a Szerződés rendelkezéseit tiszteletben kell tartani.
56

Először is, noha az állandó ítélkezési gyakorlat kimondja, hogy a közösségi jog fejlődésének jelenlegi állapotában nem korlátozza a tagállamok azon szabadságát, hogy objektív szempontok alapján olyan adórendszert vezessenek be, amely különbséget tesz bizonyos, akár az EK 90. cikk első bekezdése szerinti hasonló termékek között, e különbségtétel kizárólag akkor egyeztethető össze a közösségi joggal, ha olyan célok elérésére irányul, amelyek maguk is megfelelnek a Szerződés és a másodlagos jog által támasztott követelményeknek, és ha a részletes szabályok alkalmasak arra, hogy megelőzzék a más tagállamokból származó import – közvetlen vagy közvetett – hátrányos megkülönbözetésének és a versenyhelyzetben lévő belföldi termékek védelmének minden formáját (a fent hivatkozott Outokumpu-ügyben hozott ítélet 30. pontja, valamint a C-290/05. és C-333/05. sz. Nádasdi és Németh egyesített ügyekben 2006. október 5-én hozott ítélet [EBHT 2006., I-10115. o.] 51. pontja).
15

A 40/94 rendelet 108. cikke értelmében: „(1) A közösségi védjegybejelentés vagy a közösségi védjegy jogosultja közösségi védjegybejelentésének vagy közösségi védjegyének nemzeti védjegybejelentéssé való átalakítását kérheti, feltéve, hogy a) a közösségi védjegybejelentést elutasították, visszavonták, vagy azt visszavontnak kell tekinteni; b) a közösségi védjegyoltalom megszűnik. (2) Nincs helye átalakításnak, ha a) a közösségi védjegyoltalom használat hiánya miatt megszűnt, kivéve, ha abban a tagállamban, amelynek tekintetében az átalakítás iránt kérelmet nyújtottak be, a közösségi védjegynek a szóban forgó tagállam jogszabályai szerinti tényleges használatnak minősülő használatát már megkezdték; b) a közösségi védjegybejelentés vagy a közösségi védjegy tekintetében a lajstromozást kizáró, megszűnési vagy törlési okok állnak fenn a Hivatal [OHIM] vagy a nemzeti bíróságok határozata alapján az abban a tagállamban való oltalomszerzés szempontjából, ahol az átalakítás iránt kérelmet nyújtottak be. (3) A közösségi védjegybejelentés vagy a közösségi védjegy átalakításából származó nemzeti védjegybejelentés bejelentési napjának az érintett tagállam vonatkozásában a közösségi védjegybejelentés, illetve a közösségi védjegy bejelentési napja, illetve – elsőbbség igénylése esetén – az elsőbbség napja számít, és – ha ez alkalmazható – azt megilleti a 34. vagy a 35. cikknek megfelelően igényelt szenioritás. (4) Ha a közösségi védjegybejelentést visszavontnak kell tekinteni, a Hivatal [OHIM] értesíti a bejelentőt arról, hogy az értesítés kézbesítésétől számított három hónapon belül az átalakítás iránt kérelmet nyújthat be. (5) Ha a közösségi védjegybejelentést visszavonták, vagy a közösségi védjegyoltalom a lajstromba bejegyzett lemondás vagy az oltalmi idő megújítás nélküli lejárta miatt megszűnt, az átalakítás iránti kérelmet a közösségi védjegybejelentés visszavonásának vagy a közösségi védjegyoltalom megszűnésének napjától számított három hónapon belül kell benyújtani. (6) Ha a közösségi védjegybejelentést a Hivatal [OHIM] határozatával elutasította, vagy a közösségi védjegyoltalom a Hivatal [OHIM] vagy a közösségi védjegybíróság határozata alapján szűnt meg, az átalakítás iránti kérelmet a határozat jogerőre emelkedésének napjától számított három hónapon belül kell benyújtani. (7) Ha a kérelmet nem nyújtják be kellő időben, a 32. cikkben említett hatály megszűnik.”
7

2004. szeptember 20-tól kezdve alkalmazott genetika tanulmányokat folytatott a University of the West of England-en Bristolban (Egyesült Királyság).
35

Amint a főtanácsnok is megállapította indítványának 51. pontjában, a jelen előzetes döntéshozatali eljárás fő kérdése annak meghatározása, hogy a 69/335/EGK irányelv 12. cikke (1) bekezdésének a) pontja felhatalmazza-e a tagállamokat arra, hogy illetéket vessenek ki az értékpapírok átruházására, azon esetet is beleértve, amikor az a társaság, amely ezen értékpapírok jogosultja, ellenértékként saját részvényeket ad át, anélkül hogy ezen irányelv 12. cikke (1) bekezdésének c) pontja ezt tiltaná. Más szóval annak meghatározásáról van szó, hogy a 69/335/EGK irányelv 12. cikke (1) bekezdésének a) pontját ugyanezen 12. cikk (1) bekezdésének c) pontjához viszonyítva különös rendelkezésnek kell-e tekinteni abban az értelemben, hogy az előbbi rendelkezés elsőbbséget élvez az utóbbival szemben azokban a helyzetekben, amelyek szabályozására kifejezetten irányul.
16

Ahhoz, hogy az ilyen eltérő bánásmód összeegyeztethető legyen az EK-Szerződésnek a tőke szabad mozgására vonatkozó rendelkezéseivel, az szükséges, hogy az olyan helyzetekre vonatkozzék, amelyek objektíve nem hasonlíthatók össze, vagy azt közérdeken alapuló kényszerítő ok indokolja (lásd a fent hivatkozott Test Claimants in the FII Group Litigation ügyben hozott ítélet 167. pontját).
5

A 92/12 irányelv 6. cikke a következőképpen rendelkezik: „(1) A jövedéki adó a szabadforgalomba [helyesen: fogyasztásra] bocsátáskor vethető ki vagy olyan hiány megállapítása esetén, amely a 14. cikk (3) bekezdése értelmében jövedékiadó-köteles. Jövedéki termékek szabadforgalomba [helyesen: fogyasztásra] bocsátása a következőket jelenti: a) az adófelfüggesztési eljárásból való kilépés, ideértve a szabálytalan kilépést is; b) termékek adófelfüggesztési eljáráson kívül történő előállítása, ideértve a szabálytalan előállítást is; c) azon termékek bármilyen importálása, ideértve a szabálytalan importálást is, amelyek nem kerültek adófelfüggesztés alá. (2) Az érvényesítendő jövedéki adó kivetésének feltétele és mértéke megegyezik az adó kivetésének időpontjában a szabadforgalomba [helyesen: fogyasztásra] bocsátás, illetve a hiány megállapításának helye szerinti tagállamban hatályban levő feltételekkel és mértékkel. A jövedéki adót az egyes tagállamok az általuk meghatározott eljárás szerint állapítják meg és szedik be azzal, hogy a tagállamok a nemzeti, illetve a más tagállamból származó termékre ugyanazon szabályozást alkalmazzák.”
29

E megfontolásokra tekintettel az Oberlandesgericht Düsseldorf úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé: „1) Úgy kell-e értelmezni a 2004/18 irányelv 1. cikke (9) bekezdése második albekezdése c) pontjának első fordulatában foglalt »állami finanszírozás« tényállási ismérvét, hogy az államnak az intézmények független finanszírozása és léte alkotmányban előírt garantálására vonatkozó kötelezettsége alapján a műsorszolgáltatás vételére alkalmas készüléket birtoklók részére államilag előírt díjfizetési kötelezettség révén biztosított közvetett finanszírozás ezen tényállási ismérv értelmében vett állami finanszírozásnak minősül? 2) Ha az első előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre igenlő választ kell adni, akkor úgy kell-e értelmezni a 2004/18 irányelv 1. cikke (9) bekezdésének második albekezdése c) pontjának első fordulatát, hogy »az állami finanszírozás« tényállási ismérve az állam közvetlen befolyását követeli meg az államilag finanszírozott intézmények szerződéseinek odaítélése során? 3) Ha a második előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre nemleges választ kell adni, akkor úgy kell-e értelmezni a 2004/18 irányelv 16. cikkének b) pontjával együtt olvasott 1. cikke (9) bekezdése második albekezdésének c) pontját, hogy csak a 16. cikk b) pontjában megjelölt szolgáltatások esnek kívül az irányelv tárgyi hatályán, és az egyéb, nem programspecifikus, hanem kisegítő és támogató jellegű szolgáltatások az irányelv alkalmazási körébe tartoznak (argumentum a contrario)?”
11

A végrehajtási rendelet 379. cikke a következőképpen rendelkezik: „(1) Amennyiben a szállítmányt nem mutatták be a rendeltetési vámhivatalnál, és az elkövetett jogsértés vagy szabálytalanság helye nem állapítható meg, az indító vámhivatal erről a lehető leghamarabb, de minden esetben a közösségi árutovábbítási nyilatkozat nyilvántartásba vételének időpontjától számított 11. hónap végéig tájékoztatja a főkötelezettet. (2) Az (1) bekezdésben említett értesítésben meg kell jelölni azt a határidőt, amelyen belül az eljárás szabályszerűségét vagy a jogsértés vagy szabálytalanság tényleges elkövetési helyét a vámhatóság számára hitelt érdemlően igazoló (ellen)bizonyítékokat [helyesen: bizonyítékot] az indító vámhivatalhoz be kell nyújtani. Ez a határidő az (1) bekezdésben említett értesítés időpontjától számított három hónap. Ha az említett (ellen)bizonyítékot [helyesen: bizonyítékot] e határidő végéig nem nyújtják be, az illetékes tagállam megteszi a szükséges lépéseket a vámok és egyéb díjak beszedése érdekében. Azokban az esetekben, amikor ez a tagállam nem azonos azzal, amelyben az indító vámhivatal található, ez utóbbi tagállamot haladéktalanul értesíteni kell.”
5

E kérelmet az Asda Stores Ltd (a továbbiakban: Asda) és a Commissioners of Her Majesty’s Revenue and Customs (az Egyesült Királyság vámhatósága, a továbbiakban: vámhatóság) között Törökországban gyártott és az Egyesült Királyságba importált színes televíziókészülékek (a továbbiakban: SzTVk) vonatkozásában a dömpingellenes vámokra és az importra kivetett hozzáadottérték-adóra (a továbbiakban: HÉA) vonatkozó jogvita keretében terjesztették elő.
—

a Philip Morris Products SA, a Philip Morris Holland BV, a Philip Morris GmbH, a Philip Morris Products Inc. és a Philip Morris International Management SA képviseletében L. Di Via, C. Tesauro és P. Leone avvocati,