106

E tekintetben először is emlékeztetni kell arra, hogy milyen kontextusban került sor a Raad van State 1995. évi ítéletének és a rechtbank határozatának meghozatalára, valamint ezen ítélet és e határozat pontos tartalmára és hatályára, ahogyan azokat az Elsőfokú Bíróság a Sison-ítélet 46–70. pontjában meghatározta: „46. Az iratokból következik, hogy a felperes, aki Fülöp-szigeteki állampolgár, 1987 óta hollandiai lakóhellyel rendelkezik. Miután a Fülöp-szigeteki kormány 1988. szeptemberében visszavonta útlevelét, kérelmezte emberiességi megfontolásból történő menekültként való elismerését és részére a hollandiai tartózkodási engedély megadását. E kérelmet az igazságügyi államtitkár (a továbbiakban: államtitkár) a Genfi Egyezmény 1. cikkének F. pontja alapján 1990. július 13-án elutasította […] 47 Mivel a államtitkár hallgatólagosan elutasította a felperesnek e határozat felülvizsgálatára irányuló kérelmét, e hallgatólagos elutasító határozat ellen a felperes keresetet nyújtott be a Raad van Statéhoz (Államtanács, Hollandia). 48 1992. december 17-i ítéletével (a továbbiakban: a Raad van State 1992. évi ítélete) a Raad van State megsemmisítette a hallgatólagos elutasító határozatot. E bíróság lényegében úgy vélte, hogy az államtitkár nem jelölte meg jogilag megfelelő módon, hogy a felperesnek tulajdonított mely cselekmények alapján vonta le azt a következtetést, hogy a felperes a Genfi Egyezmény 1. cikke F. pontjának hatálya alá tartozik. Ezzel kapcsolatban a Raad van State hangsúlyozta, hogy az államtitkár által vele közölt bizalmas iratok e tekintetben nem voltak kellően egyértelműek. Mivel az egyértelműségnek ez a hiánya a kérdéses dokumentumok bizalmas jellege miatt a felek kontradiktórius meghallgatásával nem orvosolható, a Raad van State álláspontja szerint nem lehet az azokban szereplő információkat a felperesre nézve kedvezőtlenül értelmezni, mivel azok nem egyértelműek. 49 Az államtitkár 1993. március 26-i határozatával ismételten elutasította a felperesnek az határozat felülvizsgálatára irányuló kérelmét. Ezen elutasító határozat indokolása elsődlegesen a Genfi Egyezmény 1. cikkének F. pontján másodlagosan pedig a Vreemdelingenwet (a külföldiekre vonatkozó holland törvény) 15. cikkének második bekezdésén alapult, a holland állam alapvető érdekeire, azaz Hollandia, mint szuverén állam integritására és hitelességére, és különösen a többi állammal szembeni felelősségére tekintettel. 50 A felperes keresete alapján a Raad van State 1995. február 21-i ítéletével (a továbbiakban: a Raad van State 1995. évi ítélete) megsemmisítette az államtitkár említett határozatát. 51 Ebben az ítéletben a Raad van State megállapította, hogy az államtitkár határozatát a következő értékelési elemekkel igazolta: — a Binnenlandse Veiligheidsdienst (Hollandia belbiztonsági szolgálata, a továbbiakban: BVD) 1993. március 3-i levele, amelyből kitűnik egyrészt, hogy a felperes volt a Fülöp-szigeteki kommunista párt (a továbbiakban: CPP) elnöke, másrészt pedig, hogy az NPA, a CPP katonai ága a CPP központi bizottságának, így tehát a felperesnek volt alárendelve. — a BVD azon megállapításai, melyek szerint egyrészt ténylegesen a felperes irányította az NPA-t, másrészt az NPA – így tehát az érdekelt – volt a Fülöp-szigeteken elkövetett nagyszámú terrorcselekmények felelőse. 52 A Raad van State ilyen terrorcselekményekre az alábbi, az államtitkár által 1993. március 26-i határozatában felsorolt példákat említette meg: — negyven helyi lakos (többségükben védtelen nők és gyermekek) meggyilkolása Mindanao-szigeten, Digos faluban (Fülöp-szigetek) 1989. június 25-én; — negyven személy, köztük hat gyermek kivégzése Dipalog faluban (Fülöp-szigetek) 1989 augusztusában; — négy helyi lakos kivégzése Del Monte faluban (Fülöp-szigetek) 1991. október 16-án. 53 A Raad van State arra is utalt, hogy az államtitkár hivatkozott az 1985-ben a CPP és az NPA soraiban végzett tisztogatásokra, amelyek során becslések szerint e szervezetek nyolcszáz tagját egyszerűen meggyilkolták. 54 Végül a Raad van State rámutatott, hogy az államtitkár szerint a BVD azt is megállapította, hogy a CPP és az NPA világszerte kapcsolatokat tartott fenn terrorista szervezetekkel, valamint hogy fény derült a felperes és e szervezetek képviselői közötti személyes kapcsolatokra is. 55 A Raad van State egy különleges eljárás keretében ekkor betekintett az államtitkár iratanyagának egyes titkos részeibe, valamint megismerte azokat az »operatív elemeket«, amelyeken a BVD által az államtitkárhoz címzett 1993. május 3-i levél alapult (lásd a fenti 51. pontot). 56 Ezt követően a Raad van State a fent említett elemek alapján a következőképpen rendelkezett: »A [Raad van State], a fent említett elemek alapján kellően hihetőnek tekinti, hogy az [1993. március 26-i] határozat meghozatalakor a [felperes] volt a CPP elnöke és vezetője. A bizonyítékok továbbá igazolják azt a következtetést, mely szerint az NPA a CPP központi bizottságának van alárendelve, valamint azt a következtetést, hogy az [] határozat meghozatalakor a [felperes] legalább megkísérelte az NPA Hollandiából történő tényleges irányítását. A [Raad van State] nyilvános források, például az Amnesty International jelentései alapján szintén kellően hihetőnek tekinti, hogy az NPA felelős számos Fülöp-szigeteki terrorcselekményért. A bizonyítékok továbbá ténybeli alapot adnak arra a következtetésre, miszerint a [felperes] legalább megkísérelte a Fülöp-szigeteken az NPA felelőssége körében kifejtett fent említett tevékenységek irányítását. Szintén kitűnik a benyújtott bizonyítékokból, hogy van azt igazoló ténybeli alapja [az államtitkár] azon álláspontjának, miszerint a CPP [és az] NPA világszerte kapcsolatokat tartott fenn terrorista szervezetekkel, valamint, hogy a [felperes] ilyen szervezetek képviselőivel személyes kapcsolatban állt. A kérdéses bizonyítékok azonban nem adnak megfelelő ténybeli alapot annak a megállapításnak az igazolására, miszerint a [felperes] irányította a kérdéses műveleteket, és azokért olyan mértékben felelős, aminek alapján komoly okkal lehetne feltételezni, hogy a [felperes] ténylegesen elkövette [a Genfi Egyezmény 1. cikkének F. pontjában] felsorolt súlyos bűncselekményeket. E tekintetben a [Raad van State] kifejezetten tekintettel volt arra, hogy amint azt a [Raad van State] ítéletében kifejtette, a [Genfi] Egyezmény 1. cikkének F. pontját megszorítóan kell értelmezni. Ezért a [Raad van State] álláspontja szerint [az államtitkár] a fent említett bizonyítékok alapján nem hagyhatta jóvá, hogy a [felperestől] megtagadják a [Genfi] Egyezmény által nyújtott védelmet.« 57 A Raad van State továbbá megállapította, hogy a felperes megalapozottan félt attól, hogy ha visszaküldik a Fülöp-szigetekre, ott üldözésnek lesz kitéve, és hogy őt ezért a Genfi Egyezmény 1. cikke A. pontjának (2) bekezdése értelmében menekültnek kell tekinteni. 58 A Raad van State ezt követően az államtitkár által annak alátámasztására előadott másodlagos indokolás megalapozottságát vizsgálta meg, hogy a Vreemdelingenwet 15. cikkének második bekezdése alapján közérdekű okok miatt megtagadta a felperes Hollandiába történő befogadásának megengedését. 59 E tekintetben a Raad van State többek között a következőképpen rendelkezett: »Bár a [Raad van State] elismeri [az államtitkár] által előtérbe helyezett érdek fontosságát, különösen azokra a ténykörülményekre tekintettel, amelyekre a [felperes] és a terroristaszervezetek képviselői közötti személyes kapcsolatok vonatkozásában utalt, ez azonban nem igazolhatja a Vreemdelingenwet 15. cikkének második bekezdésére való hivatkozást, ha nem biztosított a [felperes] befogadása a Fülöp-szigetektől eltérő másik országban. Ezt az a körülmény akadályozza, hogy a [felperes] befogadásának ilyen megtagadását az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény 3. cikkébe ütközőnek kell tekinteni.« 60 Ezen ítéletet követően az államtitkár 1996. június 4-i határozatával újra elutasította a felperesnek a határozatának felülvizsgálatára irányuló kérelmét. A felperest Hollandia területének elhagyására kötelezve az államtitkár úgy határozott, hogy a felperest nem utasítják ki a Fülöp-szigetekre mindaddig, amíg alapos okkal feltételezhető, hogy ott a Genfi Egyezmény értelmében vett üldözéstől vagy az emberi jogok és az alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény (EJEE) 3. cikkével összeegyeztethetetlen bánásmódtól kell tartania. 61 1997. szeptember 11-i határozatával […a rechtbank] a felperes által az államtitkár említett, határozatával szemben benyújtott keresetet mint megalapozatlant elutasította. 62 A rechtbank előtti eljárás során a BVD által a felperes hollandiai tevékenységével kapcsolatban folytatott nyomozásra vonatkozó valamennyi dokumentumot, többek között az államtitkár e szolgálatának 1993. március 3-i levelét (a fenti 51. pont), valamint az annak alapját képező operatív elemeket bizalmasan közölték a rechtbankkal. Ezekbe a rechtbank elnöke tekintett be egy különleges eljárás szerint. Az elnök által készített jelentés alapján a rechtbank úgy határozott, hogy jogszerű volt e bizonyítékok felperessel való közlésének korlátozása. Mivel az megadta a törvény által e tekintetben előírt felhatalmazást, a rechtbank mégis figyelembe vette e dokumentumokat a jogvita eldöntése során. 63 A rechtbank ezt követően értékelte, hogy az előtte megtámadott határozat jogi szempontból helybenhagyható-e, amennyiben az megtagadta a felperes menekültként történő befogadását és számára tartózkodási engedély kiadását. 64 A határozatának alapját képező tényeket illetően a rechtbank a Raad van State 1995. évi ítéletére utalt. 65 Ezen ítélet alapján a rechtbank úgy vélte, jogilag bizonyítottnak kell tekinteni, hogy a felperessel szemben nem lehet a Genfi Egyezmény 1. cikkének F. pontját alkalmazni, hogy az megalapozottan tarthatott attól, hogy ezen egyezmény 1. cikkének A. pontja és a Vreemdelingenwet 15. cikke értelmében üldöztetésben lesz része, és hogy az EJEE 3. cikkével ellentétes, hogy a felperest közvetlenül vagy közvetve kiutasítsák származási országába. 66 Ezt követően a rechtbank azt a kérdést vizsgálta, lehetővé tette-e a Raad van State 1995. évi ítélete az államtitkár számára a felperes menekültként való befogadásának megtagadását a Vreemdelingenwet 15. cikkének második bekezdése alapján, amely szerint »a befogadás csak közérdeken alapuló súlyos okok miatt tagadható meg, ha ennek következtében a külföldi személy kénytelen volna azonnal az első bekezdésben szereplő országok egyikébe utazni«, miközben az államtitkárnak nem sikerült biztosítania a felperes befogadását a Fülöp-szigetektől eltérő országban. 67 E tekintetben a rechtbank teljes terjedelmében idézte a Raad van State 1995. évi ítéletének a fenti 59. pontban megismételt megállapításait. 68 Ezt követően a rechtbank állást foglalt a tekintetben, hogy az államtitkár a jelen ügyben jogosan gyakorolta-e attól a szabálytól való eltérési jogát, mely szerint a külföldit általában menekültként be kell fogadni Hollandiában, ha az bizonyítja a Genfi Egyezmény 1. cikke A. pontja szerinti üldözéstől való megalapozott félelmét, valamint azt, hogy nincs másik olyan ország, amely menekültként befogadná, amely körülmények a rechtbank véleménye szerint megfelelnek a jelen ügy körülményeinek. E tekintetben a rechtbank a következőket állapította meg: »A [r]echtbank úgy véli, nem állítható, hogy [az államtitkár] a [felperes] vonatkozásában nem élt ésszerűen e jogkörével, tekintettel ’a holland állam alapvető érdekére, azaz Hollandia, mint szuverén állam integritására és hitelességére, és különösen a többi állammal szembeni felelősségére’, amely érdeket a [Raad van State] is elismerte. A [r]echtbank szintén döntő jelentőségűnek tekinti azokat a tényeket, amelyekre a [Raad van State] ezt az értékelést alapozta. Nem nyert megállapítást, hogy [az államtitkár] [a jelen ügyben szereplő] határozatának meghozatalakor más jelentést kellett volna, hogy tulajdonítson e tényeknek. A [felperesnek] a Fülöp-szigeteki politikai helyzet megváltozásával és a Fülöp-szigeteki hatóságok valamint a [CPP] között folytatott tárgyalásokban játszott szerepével kapcsolatos észrevételei az egyéb tényeken alapuló fontos indokokra figyelemmel ezen semmit sem változtatnak, amint az a [Raad van State] ítéletéből kitűnik.« 69 A rechtbank ezért, mint megalapozatlant, elutasította a felperes által a Hollandiában menekültként történő befogadásának megtagadása ellen benyújtott keresetet. 70 A rechtbank ugyancsak elutasította, mint megalapozatlant, a felperes által a tartózkodási engedély megadásának vele szembeni megtagadása miatt benyújtott keresetet. Konkrétabban, azon kérdéssel kapcsolatos állásfoglalása során, hogy az államtitkár az érdekek ésszerű mérlegelését követően hozta-e meg határozatát, a rechtbank visszautalt a fenti 68. pontban idézett megállapítására, és hozzátette, hogy az államtitkár joggal tekintette kisebb súlyúnak az e vonatkozásban a felperes által állított érdekeket.”