ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
89

Az, hogy a felperes a keresetlevélben nem hivatkozott ilyen hátrányos megkülönböztetésre, különleges jelentőségű a jelen ügyben. A Parlamentbe való belépésnek az orosz meghívottakkal szemben való megtagadása ugyanis nem különíthető el a kontextusától. Az iratanyagból konkrétan az tűnik ki, hogy a felperes a keresetlevél benyújtásakor a birtokában volt a sajtószolgálat azon levelének, amelyben a Parlament megtagadta, hogy a felperes rendelkezésére bocsássa a szintén 2015. június 16‑ra tervezett sajtókonferenciájához szükséges berendezéseket. Márpedig ez a megtagadás két indokon alapul. Először is a sajtószolgálat levele emlékeztet azokra a belépési korlátozásokra, amelyeket az intézmény egyrészt az orosz diplomatákra, és másrészt az orosz politikusokra, azaz pontosabban a Gosudarstvennaya Duma Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii (az Orosz Föderáció szövetségi gyűlésének állami dumája) és a Soviet Federatsii Federal’nogo Sobrania Rossiskoï Federatsii (az Orosz Föderáció szövetségi gyűlésének föderációs tanácsa) tagjaira vonatkozóan előírt, amint az a Parlamentnek a fenti 13. pontban említett pervezető intézkedések keretében adott válaszából kitűnik. Másodszor ugyanezen levél említi annak a kockázatát, hogy A. Petrov és F. Biryukov jelenléte megzavarja az intézmény tevékenységét. Ezenfelül a vitatott megtagadásnak az volt a célja, hogy megtiltsa az orosz meghívottakkal szemben a politikai intézménynek minősülő Parlament épületeibe annak érdekében való belépést, hogy a felperes képviselőként küldött meghívására politikai témában, azaz az „európai együttműködés” témájában szervezett ülésen részt vegyenek. A Petrov és F. Biryukov továbbá fontos felelős megbízatással rendelkezik a Rogyina orosz politikai pártban, és A. Sotnichenkót nemzetközi kapcsolatokkal foglalkozó egyetemi professzorként mutatják be. Ezen túlmenően a szóban forgó ülés állítólagosan egy politikai fórumnak, nevezetesen az „Orosz nemzeti fórumnak” a meghosszabbítása, mely fórumon a három fent említett személy részt vett, és amelyet a Parlament a 2015. június 10‑i állásfoglalásában kritizált. Végezetül a tárgyaláson a felperes megerősítette, hogy a 2015. június 16‑i rendezvények, amelyekre az érintetteket meghívták, azt célozták, hogy kifejthessék a politikai véleményüket az „európai együttműködésről” annak érdekében, hogy egyrészt az „Orosz nemzeti fórum” című fórumon a 2015. június 10‑i állásfoglaláséval ellentétes megvilágítást mutassanak be, és másrészt folytassák az e fórumon megkezdett munkát. E körülmények között a politikai ügyekben tájékozott és szokásos mértékben gondos felperesnek ismernie kellett a belépés vitatott megtagadását övező politikai kontextust.
90

Az így megállapított jogsértés terjedelmét illetően hangsúlyozni kell, hogy még ha a szóban forgó támogatás valójában kétféle finanszírozásból is tevődik össze, mégpedig egy beruházási támogatásból és egy működési támogatásból, e két különböző finanszírozást átfogóan elemezte a Bizottság az állami támogatásnak való minősítés konkrét megállapítása során. Így különösen a Bizottság a megtámadott határozat (191) preambulumbekezdésében megállapította, hogy „[a PLGK társaságnak] nyújtott tőkeinjekciók állami támogatásnak minősülnek”. E következtetéshez a Bizottság konkrétan a piacgazdasági magánbefektető kritériumát alkalmazta, anélkül hogy különbséget tett volna az eltérő finanszírozási módok között. Ez az átfogó elemzés tükröződik egyébként a megtámadott határozat rendelkező részében is, hiszen a Bizottság e határozat 2. cikkének (1) bekezdésében megállapítja, hogy „[a PLGK társaság] javára 2007. augusztus 28. és 2013. június 17. között végrehajtott tőkeinjekciók [Lengyel Köztársaság] által jogtalanul […] megvalósított […] állami támogatásnak minősülnek”. Ezeket a 2007. augusztus 28. és 2013. június 17. között juttatott tőke‑hozzájárulásokat mutatja be a megtámadott határozat (57) preambulumbekezdésében szereplő lista, anélkül hogy a Bizottság különbséget tenne a működési vagy a beruházási támogatás jogcímén juttatott összegek között. Továbbá a megtámadott határozat 3. cikkének (1) bekezdése úgy szól, hogy „[A Lengyel Köztársaság] visszafizetteti a kedvezményezettel a 2. cikk (1) bekezdésében említett támogatást”, itt is anélkül, hogy különbséget tenne a beruházáshoz és működéshez kapcsolódó finanszírozás között. Végül a beruházási támogatás összeegyeztethetőségének elemzése és a működési támogatás összeegyeztethetőségének elemzése szorosan kapcsolódott egymáshoz, amit a Bizottság is megerősített a pervezető intézkedésekre adott válaszában. E feltételek mellett a megtámadott határozat rendelkező részét nem lehet úgy értelmezni, hogy az egymástól elkülönítetten kezeli a beruházási támogatást és a működési támogatást. Azon érv kapcsán, amelyet a Bizottság a tárgyaláson hozott fel, amely szerint a megtámadott határozat 2–5. cikkének teljes egészében való megsemmisítése túlterjeszkedne a felperesek által felhozott jogalap terjedelmén, amellyel csak a működési támogatást kifogásolták, elegendő kiemelni egyrészt, hogy a felperesek az említett cikkek megsemmisítését kérik, másrészt, hogy az érintett jogalap imperatív jellegű, harmadrészt pedig, hogy a Bizottság érve nem cáfolhatja azt a tényt, hogy a megtámadott határozat 2–5. cikke nem egymástól elkülönítetten kezeli a beruházási támogatást és a működési támogatást.
4

2011. április 24‑én a Citigroup Inc. és a Citigroup Global Markets Japan Inc. (a továbbiakban együtt: Citi), 2011. november 18‑án a Deutsche Bank Aktiengesellschaft (a továbbiakban: DB), 2012. szeptember 28‑án az R. P. Martin Holdings és a Martin Brokers (UK) Ltd, 2012. december 3‑án pedig a The Royal Bank of Scotland (a továbbiakban: RBS) kérelmeket terjesztettek elő az engedékenységi közlemény alapján (a megtámadott határozat (47)–(50) preambulumbekezdése). 2011. június 29‑én és 2013. február 12‑én a Bizottság az említett közlemény (8) pontjának b) alpontja alapján feltételes mentességet biztosított a UBS‑nek és a Citinek (az említett határozat (45) és (47) preambulumbekezdése).
1

A második érvet illetően meg kell állapítani, hogy az 1303/2013 rendelet nem alkalmazható a jelen ügyben, mivel 152. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a 1083/2006 rendelet tovább alkalmazandó a támogatásokra és a műveletekre, a Bizottság által az e rendelet alapján jóváhagyott operatív programokat és nagyprojekteket is beleértve, illetve, mivel 152. cikkének (2) bekezdése előírja, hogy az 1083/2006 rendelet alapján támogatás iránt benyújtott vagy jóváhagyott kérelmek továbbra is érvényesek. Egyébiránt meg kell állapítani, hogy az 1303/2013 rendelet 102. cikke (1) bekezdésének második albekezdése kizárólag azon esetre írja elő a hallgatólagos elfogadási eljárást, ha a tagállam által benyújtott kérelemhez független szakértők minőségértékelését csatolják e rendelet 101. cikkének harmadik bekezdése értelmében. Ennek az eljárásnak nincs megfelelője az 1083/2006 rendelet 39–41. cikkében előírt rendszerben, ami megerősíti azt a következtetést, miszerint ez utóbbi rendelet keretében a Bizottság hallgatása a három hónapos határidőn belül nem értelmezhető úgy, mint a nagyprojekthez nyújtott pénzügyi hozzájárulás jóváhagyása. Egyébiránt nem vitatott, hogy a jelen ügyben a projektet nem az 1303/2013 rendelet 102. cikke (1) bekezdésének megfelelően nyújtották be, ily módon az e rendelkezésben előírt hallgatólagos elfogadás nem alkalmazható.
77

Először is, a megtámadott határozat 34. pontjában szereplő azon állítást illetően, amely szerint S. Mahdavi Sabet bizonyította, hogy az „amazon.de” weboldalról készült, a D11. mellékletben látható képernyőképen a tok eladásra kínálására vonatkozóan feltüntetett időpont nem felel meg azon termékek egyike, amelyhez a tok használható, jelen esetben az iPhone 4S tényleges eladása napjának, rá kell mutatni arra, a felperessel egybehangzóan, hogy a D11. mellékletben szereplő tok leírása nem kizárólag az iPhone 4S‑re vonatkozik, amelyet az ugyanezen mellékletben említett időpontot, azaz 2010. december 31‑et követően hoztak forgalomba, hanem az iPhone 4‑re is, amelyet már 2010. december 31‑et megelőzően is forgalmaztak.
49

E tekintetben meg kell állapítani, hogy néhány nem túl szerencsés megfogalmazás ellenére a [bizalmas] levelek továbbra is a felperessel szemben folyamatban lévő büntetőeljárásra hivatkoznak, amiből arra lehet következtetni, hogy [bizalmas] a felperest csak gyanúsították a szóban forgó jogsértések elkövetésével, és csak akkor tekinthető bűnösnek, ha a vonatkozó büntetőeljárások egy bíróság által hozott marasztaló ítélettel fejeződnek be. Így a [bizalmas] található állítások összefüggéseikben értelmezve nem sértik az ártatlanság vélelmét. Még ha feltételezzük is, hogy ezek az állítások sértik az említett elvet, akkor is elég megállapítani, hogy ezek nem vonhatják kétségbe azon büntetőeljárások jogszerűségét, még kevésbé meglétét, amelyek révén a Tanács megállapíthatta, hogy a felperes megfelelt a releváns kritériumnak, és ezek az állítások nem szolgálhattak indokul annak, hogy a Tanács kiegészítő információkat kérjen [bizalmas].
73

A jelen ügyben a megtámadott határozatban az EMA emlékeztet arra, hogy a vizsgálatokat az iránymutatással és a nemzetközileg elfogadott ajánlásokkal összhangban tervezték. Különösen a következőket említi: „[a]z OECD vegyi anyagok vizsgálatára vonatkozó, 1981. május 12‑én elfogadott iránymutatása, 4. szakasz, [a]z egészségre gyakorolt hatások, 410. sz., [i]smételt dózisú dermális toxicitás: 21/28 nap”, az „International Conference on Harmonisation, Topic S 3A Toxicokinetics: A Guidance for Assessing Systemic Exposure in Toxicology Studies (CPMP/ICH/384/95)” (az emberi felhasználásra szánt gyógyszerek engedélyezésére vonatkozó technikai feltételek harmonizációját célzó nemzetközi konferencia [ICH], S 3A téma, toxikokinetika: a toxikológiai vizsgálatokban a szisztémás expozíció értékeléséről szóló iránymutatás), a „VICH, Guideline 31, Studies to evaluate the Safety of Residues of Veterinary Drugs in Human Food: Repeat‑Dose (90 Days) Toxicity Testing, October 2002” (az állatgyógyászati termékek engedélyezésére vonatkozó technikai feltételek harmonizációját célzó nemzetközi konferencia [VICH], 31. iránymutatás, az állatgyógyászati készítményeknek az emberi fogyasztásra szánt élelmiszerekben található maradékanyagainak biztonságossági értékelésére vonatkozó vizsgálatok: az ismételt adaggal végzett toxicitási vizsgálat [90 nap], 2002. október) és „Guidance for Industry. Bioanalytical Method Validation, U. S. Department of Health and Human Services, Food and Drug Administration, Center for Drug Evaluation and Research (CDER), Center for Veterinary Medicine (CVM), May 2001” (Ágazati iránymutatás. A bioanalitikai módszer validálása, az Egyesült Államok egészségüggyel és szociális szolgáltatásokkal foglalkozó minisztériuma, élelmiszer‑biztonsági és gyógyszerészeti hivatal, a gyógyszerértékelő és ‑kutató központ [CDER], állatgyógyászati készítmények központja [CVM], 2001. május).
73

Gyógyszere fokozott ártalmatlanságának bizonyítása céljából utalt többek között az „Establish a new Gold standard efficacy and safety with tobramycin in cystic fibrosis 2006–2009” (A cisztás fibrózis kezelésében a tobramycin hatásosságára és biztonságosságára vonatkozó új aranystandard meghatározása, 2006–2009; a továbbiakban: EAGER‑tanulmány) címet viselő, a TOBI Podhaler forgalombahozatali engedélyével kapcsolatos dokumentációban és annak EPAR‑jában szereplő, a TOBI és a TOBI Podhaler összehasonlító klinikai vizsgálatára. Ez a tanulmány rámutatott, hogy bizonyos mellékhatások, például a köhögés sokkal gyakrabban fordult elő a betegek TOBI Podhalerrel kezelt csoportjában, mint a betegek TOBI‑val kezelt csoportjában. Az EMA ugyanakkor úgy vélte, hogy noha voltak arra utaló jelzések, hogy a Vantobra biztonságosabb lenne azon betegek számára, akiknél a szárazpor‑inhalációval szemben intolerancia lép fel, a rendelkezésre álló információk korlátozottak és nehezen értelmezhetők voltak, ekként pedig nem voltak eléggé meggyőzőek eltérésnek a 141/2000 rendelet 8. cikkének (3) bekezdése alapján történő igazolásához. Ezért tett fel két kérdést a felperesnek. Az első arra irányult, hogy továbbítson számára kiegészítő adatokat a klinikai tanulmány során regisztrált nemkívánatos események klinikai relevanciájáról, továbbá arra, hogy indokolja meg jobban az észlelt különbségeket az EAGER‑tanulmányt illetően a köhögés és a nemkívánatos események miatt a kísérletekből való kilépések előfordulási gyakoriságával kapcsolatban, a tanulmányban szereplő, a mellékhatások súlyosságára, a betegek életminőségére stb. vonatkozóan rendelkezésre álló adatokra tekintettel. A második kérdés arra irányult, hogy a felperes szolgáltasson az EMA részére az azon állítást alátámasztó kiegészítő információkat, amely szerint a betegek érintett csoportjának a Vantobra révén fokozott biztonságot élvező része jelentősnek tekinthető. E kérdések megválaszolásához és ily módon annak bizonyításához, hogy a Vantobra megfelel a 847/2000 rendelet 3. cikke (3) bekezdése d) pontjának 2. alpontjában szereplő követelménynek, a felperes a közzétett tanulmányokban kutatást végzett az információkra vonatkozóan és két államban piackutatást végzett a [bizalmas]‑nál a szárazpor és a porlasztó tartály alkalmazására vonatkozóan.
11

A Bizottság főtitkára 2015. szeptember 3‑i határozatában megerősítette a második eljárásban hozott eredeti határozatot (a továbbiakban: a megtámadott határozat). Először is a megtámadott határozat 1. pontjával kapcsolatban a Bizottság emlékeztetett arra, hogy az első eljárásban hozott eredeti határozat és a megerősítő határozat az 1049/2001 rendelet 4. cikke (2) bekezdésének első és harmadik francia bekezdése és 4. cikke (3) bekezdésének első albekezdése szerinti kivételek, azaz a természetes és jogi személy kereskedelmi érdekeinek, az ellenőrzések, vizsgálatok és könyvvizsgálatok céljának és az intézmény döntéshozatali eljárásának védelme alapján elutasította az EIRD‑eljárással kapcsolatos összes dokumentumhoz való hozzáférést. Ezt követően a Bizottság főtitkára a megtámadott határozat 2. pontjában emlékeztetett arra, hogy a második eljárásban hozott eredeti határozat kimondta, hogy a felperes által kért dokumentumok, azaz az EIRD és a tartalomjegyzék nem bizalmas változata, az EIRD‑eljáráshoz kapcsolódó dokumentumok összességéhez tartozott, amelyhez való hozzáférést már az első eljárásban megtagadták, amelyben a felperes nevében az Edeka Verband járt el. Ráadásul emlékeztettet arra, hogy a Bizottság még nem fejezte be az EIRD‑határozat nem bizalmas változatának elkészítését és azon felekkel szemben az EIRD‑eljárás továbbra is folyamatban volt, akik nem álltak készen a vitarendezésre. Végül a megtámadott határozat 3. pontjában a Bizottság főtitkára úgy vélte először is, hogy az EIRD‑határozatnak továbbra sincs nem bizalmas változata és így lehetetlen helyt adni a nem létező dokumentumhoz való hozzáférés iránti kérelemnek, másodszor a tartalomjegyzékhez való hozzáférés iránti kérelemre az első eljárás vonatkozott, amelynek keretében az első eljárás során a felperes már részletes magyarázatot kapott az elutasítás okairól az eredeti határozatban és a megerősítő határozatban, harmadszor pedig a megtámadott határozat kizárólag az első eljárásban megtagadott hozzáférést erősítette meg, amely véglegessé vált, mivel az előírt határidőn belül semmilyen jogorvoslati kérelmet nem nyújtottak be.
52

Először is emlékeztetni kell arra, hogy még ha a támogatások nyújtására vonatkozó uniós szabályozás nem is kötelezi a tagállamokat arra, hogy különös felügyeleti intézkedéseket és ellenőrzési módozatokat vezessenek be, a 65/2011 rendelet 14. cikkének (2) bekezdése értelmében a tagállamok feladata, hogy helyszíni ellenőrzéseket végezzenek, amelyek a kedvezményezettnek a látogatás alkalmával ellenőrizhető valamennyi kötelezettségvállalására és kötelezettségére kiterjednek, ideértve a nemzeti jogból eredő kötelezettségeket is (lásd ebben az értelemben: 2017. január 26‑iSpanyolország kontra Bizottság ítélet, C‑506/15 P, nem tették közzé, EU:C:2017:42, 69. pont; 2017. január 26‑iFranciaország kontra Bizottság ítélet, C‑373/15 P, EU:C:2017:55, 71. pont).
490

Ebben az összefüggésben egyfelől meg kell jegyezni, hogy – amint az a megtámadott határozat (497) preambulumbekezdéséből kitűnik – a Bizottság figyelembe vette annak kockázatát, hogy az EDF módosíthatja a referenciaárat azáltal, hogy alacsony, vagy akár negatív áron kínálja a kapacitását. Azonban, miután ezt a kérdést az említett határozat 9.6.2. pontjában megvizsgálta, megállapította, hogy ez a kockázat elhanyagolható. Másfelől, a Bizottságnak az említett határozat (506)–(508) preambulumbekezdésében szereplő állításai szerint a Hinkley Point C megépítésének csak minimális hatása van a nagykereskedelmi árakra az Egyesült Királyságban. Ebben az összefüggésben a Bizottság kifejtette, hogy az elvégzett modellezési munka azt sugallja, hogy a nagy‑britanniai árak kevesebb mint 0,5%‑kal fognak csökkenni a Hinkley Point C működésének eredményeként. Arra is rámutatott, hogy ez az eredmény abból a tényből fakad, hogy a Hinkley Point C által termelt villamos energia határköltsége alacsonyabb lesz, mint az meglévő erőművek ára, viszont a teljes kapacitása csak egy kis töredéke lesz a teljes brit kapacitásnak, és hogy a nagykereskedelmi árak csökkenésére a Hinkley Point C hiányában is sor kerülhet.
29

Ebben az összefüggésben a rendelkezésre bocsátott támogatások felhasználásának Bizottság általi vizsgálatára és ellenőrzésére a finanszírozási megállapodás I. mellékletének 18. cikkében többféle rendszert vezettek be. Ezek többek között magukban foglalták annak lehetőségét, hogy szükség esetén a könyvelési bizonylatok, könyvelési dokumentumok és a projekt, illetve program finanszírozásával összefüggő bármilyen más dokumentum alapján az utolsó kifizetéstől számított hétéves időszakon belül teljes körű ellenőrzést végezzenek. Az említett melléklet 18.4. cikke alapján a vizsgálatok és ellenőrzések „a közösségi támogatásokban részesülő vállalkozókra és alvállalkozókra is kiterjedhetnek.”. A pénzügyi ellenőrzések lefolytatását az említett megállapodás II. mellékletének 4.5. cikke, és a szolgáltatási szerződés I. mellékletének 25.1. cikke is előírta.
35

Először is, ezen előadásokból az következik, amint azt az EUIPO is jelezte, hogy a felperes a második beadványában a korábbi védjegy tényleges használatának kérdését illetően ellentétes álláspontot fejtett ki azzal, mint amelyet ugyanezen kérdést illetően az első beadványában kifejtett, még akkor is, ha a második beadványt úgy írta le, mint az első beadványt „kiegészítő” jellegűt, amely melléknév arra utalt az EUIPO számára, hogy a második beadványban szereplő információk csupán az első beadványban kifejtett álláspont alátámasztására szolgálnak.
105

Először is, az ECHA azon a véleményen van, hogy ő nem köteles újrakezdeni az 1907/2006 rendelet 41. és 51. cikkében említett ugyanazon döntési eljárást azon kiigazítások tekintetében, amelyek nemcsak hogy érvénytelenek, de olyan információkon alapulnak, amelyek már az eredeti megfelelőség‑ellenőrzési folyamat előtt is rendelkezésre álltak. Ellenkező esetben, ez azt jelentené, hogy a regisztrálók állandó jelleggel nyújthatnának be bizonyítékokat a megfelelőség‑ellenőrzési határozatokban kért információk kiigazítása céljából. A regisztráló így szükségtelen módon elnyújthatná azon információk szolgáltatását, amelyeket normál esetben már az eredeti regisztrálási kérelem során is szolgáltatnia kellett volna, hiszen ha regisztrálóként kiigazítást nyújt be, a végrehajtás nem kezdhető meg. Ilyen körülmények esetén az ECHA kénytelen lenne lemondani arról, hogy a tagállamoktól a megfelelőség‑ellenőrzési határozatok végrehajtását kérje, és minden egyes alkalommal újra kellene kezdenie az 1907/2006 rendelet 41., 50. és 51. cikkében előírt eljárást. Ez „tárt kaput” jelentene a regisztrálók számára az eljárást elhúzó eszközökhöz, oly mértékig, hogy amint attól az ECHA tart, ez „új határozatok végtelen sorát”, illetve a „kiigazítások értékelésének végeérhetetlen spirálját” eredményezné az 1907/2006 rendelet 42. cikkében foglalt nyomon követés szakaszában. Ami a nemzeti felügyeleti hatóságot illeti, ő pedig nem lenne képes végrehajtani a megfelelőség‑ellenőrzésre vonatkozó határozatokat, hiszen minden egyes ezzel kapcsolatban indult eljárást fel lehetne függeszteni addig, amíg az ECHA nem hoz határozatot a regisztráló által benyújtott új információk vagy kiigazítások tárgyában. Ily módon, mivel az értékelési eljárás állandó jelleggel felfüggesztve maradna, soha nem lehetne az 1907/2006 rendelet 42. cikkének (2) bekezdésében említett értékelési eljárás szakaszát lezárni.
63

A másik két feltételt illetően Magyarország előadja, hogy a megtámadott rendelkezések meghozatala nem szükséges, mivel azok hiányában nem áll fenn annak veszélye, hogy a szóban forgó nemzeti intézkedések súlyos és helyrehozhatatlan pénzügyi kár azonnali bekövetkezésével járnak, és a vitatott határozatok ebben térnek el a C 41/2007 (ex NN 49/2007) állami támogatásról (Románia – A Tractorul magánosítása) szóló, 2007. szeptember 27‑i (2007) 4313 bizottsági határozattól (HL 2007. C 249., 21. o.), amelyben a Bizottság ilyen veszélyre hivatkozott a Romániával szemben hozott felfüggesztő rendelkezés megalapozása érdekében. Magyarország továbbá azzal érvel, hogy a Bizottságnak ahhoz, hogy a jelen ügyben megállapítsa a súlyos és helyrehozhatatlan pénzügyi kár veszélyének fennállását, bizonyítania kellett volna, hogy a megtámadott rendelkezések hiányában a hivatalos vizsgálati eljárás vége előtt a szóban forgó nemzeti intézkedések által hátrányosan érintett vállalkozások olyan helyzetbe kerülhetnek, amely veszélyezteti a pénzügyi életképességüket. Márpedig a Bizottság nemcsak hogy nem bizonyította ezt, de a vitatott határozatokból az is kitűnik, hogy egy esetleges kár orvosolható a végleges határozatokban előírt, a jogellenesen nyújtott támogatás visszatéríttetésére vonatkozó kötelezettséggel.
8

Az iratokból kitűnik, hogy a felperes 2013 májusában alapított, kambodzsai jog szerinti egyszemélyes korlátolt felelősségű társaság, amelynek a Cronus International Co. Ltd nevű Hong Kong‑i székhelyű vállalat a kizárólagos tulajdonosa, amely utóbbi vállalat a Guangzhou Cronus Bicycle Fashion Sports Co. Ltd nevű kínai kerékpárgyártó 100%‑os tulajdonában áll. Ez utóbbi vállalat pedig úgyszintén 100%‑os tulajdonosa a kerékpárokat, vázakat és festett vázakat gyártó Cronus Bicycles Co. Ltd nevű kínai vállalatnak, amely kapcsolatban áll egy másik kínai kerékpárgyártóval, a Shine Wheel Bicycle Co. Ltd‑vel, amely 2014. június 1‑jén befejezte a termelését. Mivel a felperes a nyomtatványhoz mellékelt D 5 és D 6 táblázatban nem közölte, hogy a Shine Wheel Bicycle‑lel is kapcsolatban áll, az e beszállítóra vonatkozó adatokat csak 2014. október 27‑én szolgáltatta, azaz a Bizottság 2014. október 16‑i kiegészítő információk iránti kérelmére válaszolva.
32

E tekintetben az ítélkezési gyakorlatából következik, hogy a felperes megőrizheti a valamely uniós intézmény által hozott jogi aktus megsemmisítéséhez fűződő érdekét azért, hogy azon jogsértés, amely e jogi aktust állítólag érinti, a jövőben ne ismétlődhessék meg. Ez az eljáráshoz fűződő érdek az EUMSZ 266. cikk első bekezdéséből következik, amelynek értelmében azok az intézmények, amelyek aktusait a Bíróság semmisnek nyilvánította, kötelesek megtenni a Bíróság ítéletében foglaltak teljesítéséhez szükséges intézkedéseket. Ez az eljáráshoz fűződő érdek ugyanakkor csak akkor áll fenn, ha a feltételezett jogellenesség a felperes fél által benyújtott kereset alapjául szolgáló ügyben szereplő körülményektől függetlenül a jövőben is megismétlődhet (lásd: 2007. június 7‑iWunenburger kontra Bizottság ítélet, C‑362/05 P, EU:C:2007:322, 50–52. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). Ez a helyzet a jelen esetben is, mivel a felperes által hivatkozott jogsértés az 1049/2001 rendeletben előírt egyik kivétel értelmezéséből fakad, amelyet a Parlament újabb kérelem esetén megismételhet, annál is inkább, hogy a megtámadott határozatban hivatkozott, a hozzáférés megtagadására irányuló indokok horizontálisan alkalmazandók minden folyamatban lévő háromoldalú egyeztetéssel kapcsolatos hozzáférés iránti kérelemre (lásd ebben az értelemben: 2011. március 22‑iAccess Info Europe kontra Tanács ítélet, T‑233/09, EU:T:2011:105, 35. pont).