ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
T–830/16. sz. ügy

Monolith Frost GmbH

kontra

az Európai Unió Szellemi Tulajdoni Hivatala

„Európai uniós védjegy – Törlési eljárás – PLOMBIR európai uniós szóvédjegy – Feltétlen kizáró ok – Leíró jelleg – A 207/2009/EK rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja (jelenleg az (EU) 2017/1001 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontja) – A tények vizsgálata – A 207/2009 rendelet 76. cikkének (1) bekezdése (jelenleg a 2017/1001 rendelet 95. cikkének (1) bekezdése) – Első ízben a Törvényszék előtt benyújtott bizonyítékok”

Összefoglaló – A Törvényszék ítélete (első tanács), 2018. december 13.

Európai uniós védjegy – Jogorvoslati eljárás – Az uniós bírósághoz benyújtott kereset – A Törvényszék hatásköre – A tényállásnak az első alkalommal előtte felhozott bizonyítékokat figyelembe vevő, újbóli vizsgálata – Kizártság (207/2009 tanácsi rendelet, 65. cikk) Európai uniós védjegy – Jogorvoslati eljárás – Az uniós bírósághoz benyújtott kereset – Fellebbezési tanács határozatának jogszerűsége – A nemzeti szabályozás, ítélkezési gyakorlat vagy szakirodalom figyelembevétele az uniós jog alkalmazása során – Megengedhetőség (207/2009 tanácsi rendelet, 65. cikk) Bírósági eljárás – Bizonyítékok benyújtásának határideje – A Törvényszék eljárási szabályzata 85. cikkének (1) bekezdése – Hatály – Ellenbizonyítás és a felajánlott bizonyítékok kiegészítése (A Törvényszék eljárási szabályzata, 85. cikk, (1) bekezdés, és 92. cikk, (7) bekezdés) Európai uniós védjegy – Eljárási rendelkezések – A tények hivatalból történő vizsgálata – Feltétlen kizáró okokra vonatkozó törlési eljárás – A felhozott jogalapokra korlátozódó vizsgálat – A közismert tények figyelembevétele (207/2009 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, 52. cikk, (1) bekezdés, a) pont, és 76. cikk, (1) bekezdés) Európai uniós védjegy – A védjegyoltalomról való lemondás, a védjegyoltalom megszűnése és a védjegy törlése – Feltétlen törlési okok – A 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontjával ellentétes lajstromozás – PLOMBIR szóvédjegy (207/2009 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, c) pont, és 52. cikk, (1) bekezdés, a) pont) Európai uniós védjegy – Az európai uniós védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Kizárólag olyan megjelölésekből vagy jelzésekből álló védjegyek, amelyek valamely áru vagy szolgáltatás jellemzőinek leírására szolgálhatnak – Célkitűzés – A rendelkezésre állás követelménye (207/2009 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, c) pont) Európai uniós védjegy – Az európai uniós védjegy meghatározása és megszerzése – Feltétlen kizáró okok – Kizárólag olyan megjelölésekből vagy jelzésekből álló védjegyek, amelyek valamely áru vagy szolgáltatás jellemzőinek leírására szolgálhatnak – Megjelölés leíró jellegének értékelése – Szempontok (207/2009 tanácsi rendelet, 7. cikk, (1) bekezdés, c) pont) Európai uniós védjegy – Az EUIPO határozatai – Az egyenlő bánásmód elve – A megfelelő ügyintézés elve – Az EUIPO korábbi döntéshozatali gyakorlata – A jogszerűség elve (207/2009 tanácsi rendelet)
37

Az EUIPO álláspontja szerint a Mueloliva által benyújtott számlák azt bizonyítják, hogy 2010. március 22. és 2011. október 31. között Spanyolországban 3500 egységnyi FUENOLIVA korábbi spanyol védjeggyel megjelölt olívaolajat adtak el, ami a releváns időszak tekintetében elegendő az említett védjegy tényleges használatának bizonyításához annál is inkább, mivel közbenső számlákat kellett kibocsátani. Ezt a következtetést a keltezés nélküli vagy a referencia‑időszakon kívül készült bizonyítékok is megerősítik. Így a rendszerint keltezés nélküli címkék megerősítik a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegy használatát, a releváns időszakon kívül készült bizonyítékok pedig a helyzet jobb értékelését teszi lehetővé. Az EUIPO hozzáteszi, hogy az eljárás nyelvére le nem fordított bizonyítékokra vonatkozó kifogások, a fordítás hiányára vonatkozó részükben nem fogadhatók el a Törvényszék előtt, mivel azokat először a Törvényszék előtt nyújtották be, és mindenesetre a 2868/95 rendelet 22. szabályának (6) bekezdése lehetőséget biztosít a felszólalónak arra, hogy a korábbi védjegy tényeges használatának más nyelven készült bizonyítékai esetében kérje azoknak az eljárás nyelvére történő lefordítását. A jelen esetben a szóban forgó dokumentumok világosan érthetőek a FUENOLIVA korábbi spanyol védjegy tényleges használata vizsgálatának céljaira.
30

A felperes arra hivatkozik, hogy a formatervezési minták ábrázolásai olyan minőségűek, amely lehetővé teszi azok többszörözését. A 2245/2002 rendelet 4. cikke (1) bekezdése d) és e) pontjának megfelelően ugyanis azokat semleges háttéren kell mutatták be, nem retusálták tintával vagy javítófestékkel, és olyan minőségűek, hogy az összes olyan részlet egyértelműen megkülönböztethető, amelyre mintaoltalmat igényelnek, és lehetővé teszi annak kicsinyítését vagy nagyítását. Az uniós szabályozás kizárólag e követelményeket tartalmazza. A bejelentési nap elismerésének a fellebbezési tanács által, azzal az indokkal történő elutasítása, hogy az ábrázolások nem teszik lehetővé annak meghatározását, hogy az oltalmat pohárra, palackra vagy a kettő kombinációjára kérik, téves, mivel e kérdés adott esetben csak bitorlási per keretében merül fel, de nem akadályozza a bejelentési nap elismerését. Egyébiránt a fellebbezési tanács érvelését a formatervezési minta lajstromozhatósága vonatkozásában esetlegesen figyelembe lehet venni. A felperes szerint a 6/2002 rendelet 36. cikke (1) bekezdésének c) pontja és a 2245/2002 rendelet 10. cikke (1) bekezdésének c) pontja az utóbbi rendelet 4. cikke (1) bekezdésének e) pontjával együttesen értelmezve csak a formatervezési minta ábrázolásának minősége, nem pedig annak tartalma vonatkozásában ír elő követelményeket. A 6/2002 rendelet 45. és 46. cikkének rendszere amellett szól, hogy a lajstromozás iránti kérelmeinek bejelentési napját el kell ismerni.
120

Ezzel együtt az egyéb alkalmazottakra vonatkozó alkalmazási feltételek sem a határozatlan idejű szerződés felmondásának esetén (lásd ebben az értelemben: 2013. december 4‑iETF kontra Schuerings ítélet, T‑107/11 P, EU:T:2013:624, 98. pont; 2013. december 4‑iETF kontra Michel ítélet, T‑108/11 P, EU:T:2013:625, 99. pont), sem a határozott idejű szerződés meghosszabbításának mellőzése esetén (lásd ebben az értelemben: 2014. május 21‑iBizottság kontra Macchia ítélet, T‑368/12 P, EU:T:2014:266, 57. pont) nem kötelezik az adminisztrációt arra, hogy előzetesen megvizsgálja valamely ideiglenes alkalmazottnak az eredetileg őt foglalkoztató szervezeti egységtől eltérő szervezeti egységnél történő újraalkalmazásának lehetőségét. Hasonlóképpen, ilyen kötelezettsége nem áll fenn az olyan szerződéses alkalmazottakkal szemben sem, mint a felperes, akiket nem osztanak be az – egyes intézmények költségvetéséhez csatolt – létszámtervben szereplő valamely állásba. Ezzel szemben, még ez utóbbi kategóriába tartozó alkalmazottak esetén is, jóllehet nem töltenek be a létszámtervben szereplő állást, az adminisztráció az alkalmazott által benyújtott szerződéshosszabbítási kérelem elbírálása során köteles figyelembe venni a döntése szempontjából releváns valamennyi elemet, azaz nem csak a szolgálati érdeket, hanem különösen az érintett alkalmazott érdekét is (2015. november 24‑iBizottság kontra D’Agostino ítélet, T‑670/13 P, EU:T:2015:877, 34. pont).
14

A felperes 2015. április 24‑i keltezésű levelében a személyzeti szabályzat 90. cikkének (2) bekezdése alapján panaszt nyújtott be először is az újrabeosztó határozattal szemben, mivel e határozattal a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság állandó jelleggel osztotta be őt a látogatási programok egységéhez, nem pedig ideiglenesen; másodszor a 2015. február 4‑i határozattal szemben, amellyel a Személyzeti Főigazgatóság főigazgatója a segítségnyújtás iránti kérelemmel kapcsolatban határozott úgy, hogy „saját hatáskörben” megállapította az ügy lezárását, harmadszor a 2015. április 11‑i határozattal szemben, amellyel a munkaszerződés megkötésére jogosult hatóság hallgatólagosan elutasította a segítségnyújtás iránti kérelmet.
45

Ezt az egyértelműségi követelményt egyébként a 2012. június 19‑iChartered Institute of Patent Attorneys ítélet (C‑307/10, EU:C:2012:361) is megerősítette, amelyre az EUIPO is hivatkozik észrevételeiben, és amely ítéletben a Bíróság kimondta, hogy az európai uniós védjegybejelentés tárgyát képező árukat vagy szolgáltatásokat a bejelentőnek kellően egyértelműen és pontosan meg kell jelölnie, annak érdekében, hogy az illetékes hatóságok és a gazdasági szereplők pusztán ennek alapján is meg tudják határozni a védjegy oltalmának terjedelmét (2012. június 19‑iChartered Institute of Patent Attorneys ítélet, C‑307/10, EU:C:2012:361, 64. pont).
27

A német hatóságok másodlagosan azt is megjegyzik, hogy a Bizottság a saját iránymutatásait is figyelmen kívül hagyta, amelyek „Az 1257/1999/EK tanácsi rendelettel bevezetett vidékfejlesztési intézkedések irányítási, ellenőrzési és szankciórendszereinek végrehajtásáról szóló iránymutatások – Az EMOGA Garanciarészlegéből finanszírozott vidékfejlesztési intézkedések” című, 2002. július 23‑i VI/10535/99. sz. dokumentumból következnek, amely iránymutatásokat 2002‑ben fogadta el, és amelyeket a német hatóságokhoz szóló 2009. május 11‑i közleményében is megemlített. Igaz ugyan, hogy ezek az iránymutatások a közös agrárpolitikához (KAP), nem pedig az EMVA‑hoz tartozó közvetlen kifizetésekre vonatkoznak. Mindazonáltal ebből arra lehet következtetni, hogy a kiválasztási szempontok kizárólag azon konkrét támogatási kérelmek közül való választásra szolgálnak, amelyeket támogathatónak tartottak. Ezek a szempontok tehát csak akkor tesznek szert tényleges jelentőségre, amikor tényleges választásra van szükség például amiatt, hogy a projektek számára tekintettel a pénzügyi források korlátozottak, ami a német hatóságok szerint a jelen esetben nincs így.
9

2016. január 18‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az EUIPO negyedik fellebbezési tanácsa helyt adott a fellebbezésnek, és hatályon kívül helyezte a törlési osztály határozatát. Először is a fellebbezési tanács azt állapította meg, hogy mivel a 207/2009 rendelet 8. cikkének (3) bekezdésében meghatározott feltételek nem teljesültek, a 207/2009 rendelet 53. cikke (1) bekezdésének b) pontján alapuló törlési kérelemnek nem lehet helyt adni. Ugyanis egyrészt a fellebbezési tanács szerint semmilyen bizonyítéka nem volt a felek közötti „megbízotti/megbízói” jogviszony fennállásának, mivel a felperes nem fejtette ki, hogy az Endeavor Snowboards Inc. és a sindustrysurf által 2009‑ben megkötött forgalmazási megállapodás (a továbbiakban: forgalmazási megállapodás) a létrejötte előtti időszak tekintetében mennyiben tudná bizonyítani az ilyen viszony fennállását. Egyébiránt az említett megállapodás a vitatott védjegyre vonatkozóan semmilyen utalást nem tartalmazott. Másrészt semmi nem bizonyította, hogy a felperes nem járult hozzá a vitatott védjegy bejelentéséhez. Másodszor, a fellebbezési tanács azt állapította meg, hogy nem lehet helyt adni a 207/2009 rendelet 52. cikke (1) bekezdésének b) pontján alapuló törlési kérelemnek sem, mivel a vitatott védjegy bejelentésének időpontjában a sindustrysurf magatartásában semmi nem utalt arra, hogy rosszhiszeműen járt volna el. Ugyanis, először is a fellebbezési tanács úgy vélte, hogy a vitatott védjegyet a felperes hozzájárulásával jelentették be. Másodszor az a tény, hogy a sindustrysurf a vitatott védjegy bejelentésekor tudta, hogy azt a felperes és más forgalmazók már használták, önmagában nem elegendő a rosszhiszeműség fennállásának bizonyításához. Harmadszor semmi nem bizonyította, hogy a sindustrysurf a vitatott védjegyet a saját nevében és azzal a szándékkal jelentette volna be, hogy azt a felperessel szemben használja.
12

A szankciót illetően a Bizottság kifejti, hogy a végrehajtási rendeletnek a felrótt tények megvalósulásának időpontjában alkalmazandó irányadó rendelkezései értelmében a kizárás időtartamának az arányosság elvét szem előtt tartó meghatározása céljából különösen figyelembe kell vennie a ténynek súlyosságát, különösen az Unió pénzügyi érdekeire és képére gyakorolt hatásukat, a szóban forgó tényállás megvalósulása óta eltelt időt, a mulasztások időtartamát és ismétlődését, az érintett szervezet szándékosságát vagy gondatlanságának fokát, és a helyzet orvoslása érdekében általa hozott intézkedéseket. A jelen esetben a tények súlyosságának kiemelését követően a Bizottság rámutat arra, hogy a valóságot nem tükröző dokumentumok benyújtása a felperes ismétlődő magatartása volt. E tekintetben azon, a 2015. augusztus 31‑i levelében említett gyakorlatokra hivatkozott, amelyet a felperes a különböző szerződésekben szereplő valósághoz képest a költségek növelése érdekében alkalmazott, és amelyet az OLAF vagy más szolgálatok feltártak. A felperes által a szankció elkerülésére felhozott különböző érvekre a Bizottság többek közt azt a választ adja, hogy pontatlan az Unió pénzügyi érdekei sérelmének fennállását tagadni, mivel ha a versenytárgyalási eljárások tisztességesek lettek volna, a beszerzési ár is alacsonyabb lett volna, hogy az Unió képét mindenképpen érinti a harmadik országok fejlődése terén folytatott együttműködéshez nyújtott támogatások rossz felhasználása, hogy a tények megvalósulása óta eltelt idő azon körülménynek tudható be, hogy azokat csak 2012‑ben tárta fel a Számvevőszék, hogy a cselekmények ismétlődésének – az alkalmazandó végrehajtási rendelet releváns rendelkezéseiben szereplő – fogalma nem feltételezi e cselekmények némelyikének korábbi közigazgatási szankcionálását, sem az időben egymást követő jellegüket, és felöleli azon eseteket, amikor a tények nem elszigeteltek, hanem a helyzet súlyosságát igazoló hasonló tények összességébe illeszkednek, hogy a jelen esetben a felperes azonban már korábban is adott hamis információkat költségei növelésére, és hogy az állításaival szemben a jelen ügyben szóban forgó manipulációk szándékosak voltak, és így az ellenőrzési mechanizmusok sem tudták volna azokat elkerülni. Emellett a Bizottság szilárdan és részletesen vitatja, hogy ő a forrása a médiában a felperessel szembeni eljárások tárgyában kapott nyilvánosságnak, valamint az ezt követő nehézségeknek, amelyek a felperest érhették. A Bizottság kiemeli az – Unión kívüli – közforrások túlnyomó súlyát a felperes költségvetésében, és azt, hogy 2008 és 2014 között az utóbbi számára nyújtott uniós támogatások jóval csekélyebb részt képviseltek. A Bizottság szerint a kizárás szankciója tehát semmilyen súlyos hatást nem gyakorol a felperesre, az állításával ellentétben. Ezzel szemben figyelembe véve az általa ezen ellenőrzések és belső eljárások javítására hozott intézkedéseket, valamint a szóban forgó projektért felelős személy elbocsátását, a Bizottság végül 18 hónapra csökkentette a kizárás szankcióját, amely a szankcióról szóló határozat közlésének időpontjától alkalmazandó.
38

Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a szóelemet tartalmazó megjelölés leíró jellegét azon fogyasztók tekintetében kell megítélni, akik megfelelően ismerik azt a nyelvet, amelyből az adott szóelem származik (lásd ebben az értelemben: 2009. június 11‑iERNI Electronics kontra OHIM [MaxiBridge] ítélet, T‑132/08, nem tették közzé, EU:T:2009:200, 34. pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2014. július 9‑iPågen Trademark kontra OHIM [gifflar] ítélet, T‑520/12, nem tették közzé, EU:T:2014:620, 19. és 20. pont). A 207/2009 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése ugyanis, amely úgy rendelkezik, hogy az (1) bekezdést akkor is alkalmazni kell, ha a kizáró ok csak az Unió egy részében áll fenn, azt is maga után vonja, hogy ha egy védjegy szóeleme az Unión belüli kereskedelemben használt nyelvek közül csak az egyiken leíró jellegű, akkor ennek megállapítása elegendő ahhoz, hogy a védjegy ne legyen európai uniós védjegyként lajstromozható (egy szóvédjeggyel kapcsolatban lásd: 2001. szeptember 20‑iProcter & Gamble kontra OHIM‑ítélet, C‑383/99 P, EU:C:2001:461, 41. pont). Ha viszont az a fogyasztó, aki ismeri azt a nyelvet, amelyen a szóelem jelentéssel bír, nem érzékeli a szóelemet leíró jellegűnek, akkor az e nyelvet nem értő többi uniós fogyasztó sem fogja azt leíró jellegűnek érzékelni, és a szóban forgó védjeggyel szemben nem hozható fel a leíró jellegre alapított feltétlen kizáró ok.
107

Ahhoz, hogy valamely megjelölés oltalomban részesüljön, az a fontos, hogy a közönség szemében a megjelölés arra utaljon, hogy a termékek minősége egyetlen vállalkozás felelősségi körébe tartozik, még akkor is, ha a közönség nem ismeri e vállalkozás nevét. Az a kérdés, hogy kit illet a „goodwill”, általában ténykérdés, és nincs olyan vélelem, amely szerint a „goodwill”‑lel inkább a külföldi gyártó rendelkezik, semmint a brit forgalmazó (a High Court of Justice [England & Wales], Chancery Division [legfelsőbb bíróság, Anglia és Wales, kancelláriai kollégium] MedGen Inc kontra Passion for Life Products Ltd határozata, [2001] F.S.R. 30). Főszabály szerint a „goodwill” az importált termékek beazonosítható külföldi beszállítóját illeti, és nem az importőrt (Wadlow, C., The Law of Passing‑Off: Unfair Competition by Misrepresentation, 5. kiadás, Sweet & Maxwell, London, 2016, 3–136. és 3–158. pont).
48

Igaz ugyan, hogy a felperes – az ütköző formatervezési mintával ténylegesen forgalmazott termékek bemutatása céljából – a Törvényszékhez napszemüvegeknek az igazgatási szakaszban bemutatott fényképeit nyújtotta be azon árucikkek összehasonlítása címén, amelyeken egyrészt a vitatott formatervezési mintát, másrészt pedig a Chanel monogramot elhelyezték; ezt azonban a jogalapnak a vitatott formatervezési minta új jellege hiányára vonatkozó részének, és nem a jogalap e részének alátámasztására tette. Az is igaz, hogy a felperes első alkalommal a Törvényszék előtt, a keresetlevélben és a tárgyaláson nyújtott be más fényképeket a vitatott formatervezési minta forgalmazott termékeken való használatának, valamint a forgalmazott termékek figyelembevételének szükségességére vonatkozó érvnek az alátámasztására.
30

Az EUIPO szerint az egyezség, a megtámadott határozatban pontosan kifejtett okok miatt, egyáltalán nem tartalmaz hozzájárulást a vitatott védjegy európai uniós védjegyként történő lajstromozásához. Az egyezség homályosnak és pontatlannak tűnik. Az egyezség alkalmazásának területi hatálya és időszaka nincs kifejezetten meghatározva. Így különösen a MONTORSI F. & F. védjegyet nem azonosították megfelelően az egyezségben. Ugyanis először is az nem szerepel a magánokiratban. Másodszor a „közösségi” vagy az „európai” szót sehol sem említi az egyezség, amely kizárólag az olasz lajstromozásokról és egy, a Tribunale di Modena (modenai bíróság, Olaszország) előtt folyamatban lévő jogvitáról tesz említést. Végül az egyezség 2. pontja kimondja, hogy „a felek elismerik, hogy párhuzamosan jelen lehet bármelyikük olyan megkülönböztetésre alkalmas megjelenése, amelyet a jelen időpontig lajstromoztak és/vagy a 29. nemzetközi osztályba tartozó áruk vonatkozásában használtak.” Mivel a vitatott védjegy lajstromozását 2008. január 18‑án engedélyezték, az egyezség ezen alapvető jelentőségű kérdése alapján azt a következtetést is le lehet vonni, hogy nem lehet úgy tekinteni, hogy a vitatott védjegy kétséget kizáróan része ennek az egyezségnek. Következésképpen inkább úgy tűnik, hogy a védjegyek párhuzamos jelenlétére és a lajstromozásukra vonatkozó egyezségek kizárólag az olaszországi lajstromozásokra vonatkoznak, amint azt a megtámadott határozat helyesen megjegyezte. Mindenesetre az EUIPO‑nak az a véleménye, hogy az a tény, hogy az egyezségben a vitatott védjegyeket nem azonosították egyértelműen, még önmagában is elegendő indok annak kizárásához, hogy a beavatkozó kifejezetten hozzájárult e védjegy uniós lajstromozásához.
22

Az EUIPO szerint két ok igazolta, hogy a fellebbezési tanács elutasította a felszólalási osztály határozata ellen benyújtott fellebbezést. Először is, a fellebbezési tanácsnak nem volt mérlegelési jogköre a fellebbezés okainak kifejtéseként előterjesztett iratok elfogadása tekintetében. Másodszor, még ha lett is volna mérlegelési jogköre a fellebbezési tanácsnak, és gyakorolta is volna azt, a fellebbezés elutasítása mellett döntött volna. Az EUIPO azt állítja, hogy a felperes a jelen eljárás keretében nem vitatja a megtámadott határozat második okát. Következésképpen, még ha helyt is adnak a felperesnek a megtámadott határozat első okára vonatkozó jogalapjainak, ez nem elégséges az említett határozat hatályon kívül helyezéséhez, tekintve, hogy annak rendelkező részét mindenesetre továbbra is igazolja a második ok. Az EUIPO a fentieket figyelembe véve a kereset nyilvánvaló elfogadhatatlanságára következtet.
8

Keresetének alátámasztására a felperes lényegében négy jogalapra hivatkozik. Először is a fellebbezési tanács megsértette a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének c) pontját azzal, hogy azt állapította meg, hogy a bejelentett védjegy a szóban forgó áruk vonatkozásában leíró jellegű. Másodszor a fellebbezési tanács megsértette a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének b) pontját azzal, hogy azt állapította meg, hogy a bejelentett védjegy nem alkalmas a megkülönböztetésre. Harmadszor a fellebbezési tanács tévesen vonta le azt a következtetést, hogy a bejelentett védjegy a 207/2009 rendelet 7. cikke (1) bekezdésének g) pontja értelmében egyes szóban forgó áruk esetében megtévesztő. Negyedszer a fellebbezési tanács lényegében nem tartotta be a korábbi határozathozatali gyakorlatát.
42

Meg kell tehát állapítani, hogy van olyan jogalap, az 1290/2005 rendelet 31. cikkének (2) bekezdése, amely lehetővé teszi a Bizottság számára a pénzügyi átalánykorrekció alkalmazását az említett rendelet 32. és 33. cikke alapján megállapított szabálytalanságok pénzügyi következményeire, ha a Bizottságnak nem állt módjában a be nem hajtott összegeket pontosan meghatározni. Végeredményben ugyanez az érvelés ültethető át most már az 1306/2013 rendelet 52. cikkére is, annál is inkább, mivel e rendelet 52. cikkének (2) bekezdéséből kifejezetten következik, hogy a Bizottság jogosult átalánykorrekciók alkalmazására, „amikor az ügy természetéből adódóan, vagy mert a tagállamok nem nyújtották be a Bizottság számára a szükséges információkat, arányos mértékű erőfeszítéssel nem lehet pontosabban megállapítani az Uniónak okozott pénzügyi kár mértékét”.